text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:C:2019:334
C‑128/18. sz. ügy
Dumitru‑Tudor Dorobantu,
a Generalstaatsanwaltschaft Hamburg
(a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg [hamburgi regionális felsőbíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – Európai elfogatóparancs – 2002/584/IB kerethatározat – Az 1. cikk (3) bekezdése – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 4. cikk – Az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalma – A végrehajtó igazságügyi hatóságoknak a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülmények vizsgálatára vonatkozó kötelezettsége – A vizsgálat terjedelme – Szempontok”
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem kontextusa a német igazságügyi hatóság arra irányuló vizsgálata, hogy teljesíthető‑e Dumitru‑Tudor Dorobantu átadása a román igazságügyi hatóság részére, amely a 2002/584/IB kerethatározat(2) alapján európai elfogatóparancsot bocsátott ki. Először ezen európai elfogatóparancsot büntetőeljárás lefolytatása, majd másodszor szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából bocsátották ki.
2. A 2016. április 5‑i Aranyosi és Căldăraru ítélet(3) és a 2018. július 25‑i Generalstaatsanwaltschaft ítélet (Magyarországi fogvatartási körülmények)(4) sorába illeszkedve e döntéshozatal iránti kérelem azon garanciák meghatározásához járul hozzá, amelyeknek az európai elfogatóparancs alapján átadott személy alapvető jogai tiszteletben tartásának biztosítása érdekében fenn kell állniuk abban a helyzetben, amikor rendszerszintű vagy általános hiányosságokban szenved a kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási rendszere.
3. E döntéshozatal iránti kérelemben különösképpen azt kérik a Bíróságtól, hogy határozza meg, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak milyen mértékű ellenőrzést kell végeznie annak tényleges veszélyének értékelése érdekében, hogy az érintett személy embertelen vagy megalázó bánásmódban részesül a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülményei miatt, valamint határozza meg azokat a különböző elemeket és szempontokat, amelyeket e hatóságnak ezen értékelés céljából figyelembe kell vennie.
4. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának(5) „A kínzás és az embertelen vagy megalázó bánásmód és büntetés tilalma” című 4. cikke szerint:
„Senkit sem lehet kínzásnak, embertelen vagy megalázó bánásmódnak vagy büntetésnek alávetni.”
5. A Magyarázatok az Alapjogi Chartához(6) megállapítja, hogy „[a Charta] 4. cikk[é]ben megállapított jog és annak szövegezése az [emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény(7)] 3. cikkében biztosított joggal megegyező […]. A Charta 52. cikkének (3) bekezdése értelmében e jog tartalma és terjedelme azonos az EJEE cikkével”(8).
2. A 2002/584 kerethatározat
6. A kerethatározat által létrehozott európai elfogatóparancs kialakítására a kiadatás klasszikus szabályozásának felváltása céljából került sor, amely a végrehajtó hatalom határozatát, a nemzeti igazságügyi hatóságok közötti együttműködés egyik eszközét foglalja magában, amely a büntetőügyekben hozott bírósági ítéletek és határozatok kölcsönös elismerésének elvén és a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elvén alapul.(9)
7. A kerethatározat az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadásának új, egyszerűsített és hatékonyabb rendszerét vezeti be(10) azzal, hogy nagyon szigorúan korlátozza a végrehajtás megtagadásának okait, és határidőt állapít meg az európai elfogatóparanccsal kapcsolatos határozatok elfogadására.(11)
8. A 2002/584 kerethatározat (12) és (13) preambulumbekezdésének szövege az alábbi:
„(12) E kerethatározat tiszteletben tartja az alapvető jogokat és összhangban van az [EUSZ] 6. cikkében elismert és a Chartában, különösen annak VI. fejezetében kifejezésre juttatott alapelvekkel. […]
(13) Senkit nem lehet kitoloncolni, kiutasítani vagy kiadni olyan államba, ahol komoly veszélye van annak, hogy őt halálbüntetésnek, kínzásnak vagy egyéb embertelen vagy megalázó bánásmódnak, illetve ilyen büntetésnek vetik alá.”
9. A kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” címet viselő 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
10. A 2006. július 20‑i Gesetz zur Umsetzung des Rahmenbeschlusses über den Europäischen Haftbefehl und die Übergabeverfahren zwischen den Mitgliedstaaten der Europäischen Unionnal (az európai elfogatóparancsról szóló törvény)(12)módosított, 1982. december 23‑i Gesetz über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (a nemzetközi bűnügyi jogsegélyről szóló törvény)(13) 78–83k. §‑a ültette át a 2002/584 kerethatározatot a német jogrendbe.
11. Az IRG 29. §‑ának (1) bekezdése szerint – amely rendelkezés az IRG 78. §‑ának (1) bekezdése alapján alkalmazandó az európai elfogatóparancsra – a Staatsanwaltschaft (ügyészség, Németország) indítványára az Oberlandesgericht (regionális felsőbíróság, Németország) határoz a kiadatás teljesíthetőségéről, amennyiben az átadni kért személy nem egyezik bele az egyszerűsített kiadatásba. Az IRG 32. §‑a értelmében a tartományi felsőbíróság végzés formájában hoz határozatot.
12. Az IRG 73. §‑a ekképpen szól:
„Nem nyújtható jogsegély, illetve nem végezhető megkeresés nélküli információátadás, ha ez sértené a német jogrend alapvető elveit. A nyolcadik, […] rész szerinti megkeresés esetén nem nyújtható jogsegély akkor, ha annak nyújtása ellentétben állna az [EUSZ] 6. cikkben foglalt alapelvekkel.”
13. D.‑T. Dorobantu román állampolgár, aki Hamburgban (Németország) lakik.
14. A német igazságügyi hatóságokhoz a Judecătoria Medgidia (medgidiai elsőfokú bíróság, Románia) által 2016. augusztus 12‑én kibocsátott első európai elfogatóparancs alapján fordultak az érintett átadása érdekében. Ezt az elfogatóparancsot vagyon elleni bűncselekmény, valamint okirat‑hamisítás tényállását megvalósító cselekmények miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából bocsátották ki.
15. Az említett elfogatóparancs végrehajtása keretében a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság, Németország) figyelembe vette a romániai fogvatartási körülmények rendszerszintű, illetve általános hiányosságaira utaló konkrét mutatókat. A Bíróság által az Aranyosi és Căldăraru ítéletben kifejtett elveket alkalmazva e bíróság megvizsgálta a román hatóságok által az azon körülményekkel összefüggésben közölt információkat, amelyek között D.‑T. Dorobantut az átadása után fogva tartanák. Ezen információkból e bíróság szerint kitűnik, hogy előzetes letartóztatás esetén az érintettet közös, azaz négyszemélyes (ezek alapterülete 12,30 m², 12,67 m² és 13,50 m²) vagy tízszemélyes (ennek alapterülete 36,25 m²) zárkában tartanák fogva. Ellenben szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása esetén D.‑T. Dorobantut 21 napig olyan intézetben tartanák fogva, amelyben minden fogvatartott rendelkezik 3 m²‑rel, és ezt követően ugyanilyen körülmények között lenne, ha a szabadságvesztés‑büntetésre zárt végrehajtási rezsimben kerülne sor. Azonban, ha D.‑T. Dorobantu nyitott vagy félig nyitott rezsimben kerülne elhelyezésre, akkor 2 m²‑es személyes térrel rendelkezne.(14)
16. A kérdést előterjesztő bíróság globálisan értékelte e fogvatartási körülményeket az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata alapján. Figyelembe véve a román büntetés‑végrehajtási rendszer jelentős fejlődését mind az infrastruktúra, mind az ellenőrzési mechanizmusok tekintetében, e bíróság arra a következtetésre jutott, hogy nem áll fenn annak tényleges veszélye, hogy az érintett az Aranyosi és Căldăraru ítélet értelmében véve embertelen vagy megalázó bánásmódban részesül.
17. Egyébiránt a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy abban az esetben, ha az érintett átadását megtagadnák, az utóbbi által állítólagosan elkövetett bűncselekmények büntetlenül maradnának, ami ellentétes azzal a célkitűzéssel, hogy biztosítsák a büntető igazságszolgáltatás hatékonyságát az Európai Unión belül.
18. A Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság) 2017. január 3‑i és 19‑i végzése alapján a Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (hamburgi ügyészség, Németország) engedélyezte tehát D.‑T. Dorobantu román hatóságoknak történő átadását, miután ez utóbbi letöltötte az egyéb, Németországban elkövetett bűncselekmények miatt kiszabott szabadságvesztés‑büntetését.
19. Azonban e végzéseket hatályon kívül helyezte a Bundesverfassungsgericht (szövetségi alkotmánybíróság, Németország) 2017. december 19‑i végzése. Ez utóbbi bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy az érintett átadásának jogszerűségével kapcsolatos értékelésnek feltétele, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszenek elő a Bírósághoz annak érdekében, hogy ez utóbbi határozatot hozzon a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülmények vizsgálatához releváns tényezőkről.
20. 2018. február 8‑i határozatával a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság) tehát úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) A 2002/584 kerethatározat összefüggésében mely, az Alapjogi Charta 4. cikkéből eredő minimumkövetelményeket kell támasztani a fogvatartási körülményekkel szemben?
a. Van‑e mindenekelőtt uniós jogi szemszögből olyan »abszolút« alsó határ a zárka nagyságára vonatkozóan, amely alatt mindig fennáll az Alapjogi Charta 4. cikkének megsértése?
i. A zárka területéből az egyénre eső rész meghatározása függ attól, hogy egyéni vagy közös elhelyezésről van‑e szó?
ii. A zárka nagyságának kiszámításakor le kell‑e vonni a bútorzat (fekhely, szekrény stb.) által elfoglalt területet?
iii. Milyen, az épülettel szembeni követelmények relevánsak az uniós joggal összhangban álló fogvatartási körülmények kérdésére nézve adott esetben? Milyen jelentősége van adott esetben a higiénés vagy egyéb helyiségekhez való, közvetlenül (vagy csak közvetve) a zárkából nyíló hozzáférésnek, valamint a hideg és meleg vízzel, fűtéssel, világítással stb. való ellátásnak?
b. Milyen mértékben befolyásolják az értékelést a különböző »végrehajtási rezsimek«, mindenekelőtt az eltérő zárkanyitási idők és a büntetés‑végrehajtási intézeten belüli mozgásszabadság eltérő fokozatai?
c. Figyelembe vehetők‑e – ahogyan az eljáró bírósági tanács a teljesíthetőségről szóló határozataiban tette – a kibocsátó tagállambeli jogi és szervezeti fejlesztések (ombudsmani rendszer bevezetése, büntetés‑végrehajtási bíróságok létrehozása stb.) is?
2) Mely mércék alapján kell a fogvatartási körülményeket az uniós alapjogok összefüggésében értékelni? Milyen mértékben befolyásolják ezek a mércék a »tényleges veszély« fogalmának értelmezését a Bíróság [Aranyosi és Căldăraru] egyesített ügyekre vonatkozó ítélkezési gyakorlata értelmében?
a. A végrehajtó tagállam igazságügyi hatóságai jogosultak‑e ennyiben a fogvatartási körülmények átfogó ellenőrzésére a kibocsátó tagállamban, vagy a nyilvánvaló jogszabálysértések vizsgálatára kell szorítkozniuk?
b. Amennyiben a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megválaszolása keretében arra az eredményre jut, hogy vannak »abszolút« uniós jogi előírások a fogvatartási körülményekre nézve: »Mérlegelést kizáró« lenne‑e e minimumfeltételeknek az el nem érése abban az értelemben, hogy ily módon közvetlenül mindig fennállna az átadást tiltó »tényleges veszély«, vagy a végrehajtó tagállam mégis mérlegelésbe bocsátkozhat? Ennek során figyelembe lehet‑e venni olyan szempontokat, mint például az Európai Unión belüli kölcsönös jogsegélynyújtás fenntartása, az európai büntető igazságszolgáltatás működőképessége, vagy a kölcsönös bizalom és a kölcsönös elismerés elve?”
21. 2018. szeptember 25‑i végzésével a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság) jelezte a Bíróságnak, hogy D.‑T. Dorobantut a Judecătoria Medgidia (medgidiai elsőfokú bíróság időközben két év és négy hónapos szabdságvesztés‑büntetésre ítélte a román területen elkövetett bűncselekmények miatt. Ezt az ítéletet 2018. június 14‑én, a terhelt távollétében hozták. A kérdést előterjesztő bíróság tehát jelezte a Bíróságnak, hogy a büntetőeljárás lefolytatása céljából 2016. augusztus 12‑én kibocsátott európai elfogatóparancs „helyébe lépett” az új, szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából 2018. augusztus 1‑jén kibocsátott európai elfogatóparancs. E bíróság mindazonáltal jelezte, hogy fenntartja az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét, mivel a feltett kérdések továbbra is teljes mértékben relevánsak az alapeljárás tekintetében.
IV. Előzetes megfontolások
22. A kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak feltett kérdések vizsgálata előtt két előzetes megjegyzést tűnik szükségesnek tenni.
23. Az első megjegyzés az európai elfogatóparancsok egymás „helyébe lépését” illeti, amelyre a kérdést előterjesztő bíróság a 2018. szeptember 25‑i végzésében utal. A második megjegyzés a Bíróság ítélkezési gyakorlatára vonatkozik, amely értelmezésem szerint meghatározza a jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolásának keretét.
A. Az európai elfogatóparancsok egymás „helyébe lépése”
24. Amint azt kifejtettem, a kérdést előterjesztő bíróság 2018. szeptember 25‑i végzésében jelezte, hogy az alapeljárás során a Judecătoria Medgidia (medgidiai elsőfokú bíróság) által D.‑T. Dorobantu ellen büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs „helyébe lépett” egy új, ugyanezen bíróság által ezúttal szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs.
25. Noha a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések továbbra is teljes mértékben relevánsak maradnak e második európai elfogatóparancs végrehajtásának összefüggésében – amit az összes fél megerősített a tárgyalás során –, szükséges, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság minél előbb határozzon az első európai elfogatóparancs hatálytalanságáról, és elölről lefolytassa a második elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárást. Ez elengedhetetlen a jogbiztonság elvének tiszteletben tartása, valamint a 2002/584 kerethatározat által a keresett személynek nyújtott jogok és garanciák biztosítása érdekében.
26. A második európai elfogatóparancsnak magából a természetéből következően, illetve végrehajtásának jogi és anyagi feltételei okán ez utóbbira nem kerülhet sor az európai elfogatóparancsok egyszerű egymás helyébe lépése révén.
27. A 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy „[a]z európai elfogatóparancs egy […] igazságügyi hatósági határozat”. A hivatkozott egymás „helyébe lépés” tehát nem fedheti el azt a tényt, hogy a második, szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs új nemzeti ítéleten alapul, és másik igazságügyi hatósági határozatnak minősül, mint az, amelyen az első európai elfogatóparancs alapul, és hogy az előbbinek ennek folytán különös jogi és anyagi feltételeknek kell megfelelnie. Elegendő jelezni, hogy e második európai elfogatóparancs végrehajtása újabb fogvatartási időszakot jelenthet, amely nem az ítélethozatalt megelőző előzetes letartóztatáshoz számítandó – amint az az első európai elfogatóparancs esetén irányadó volt –, hanem a büntetés‑végrehajtás kezdeteként, amely folytán az így letöltött időszakot le kell vonni a végrehajtandó büntetésből.(15)
28. A második európai elfogatóparancs végrehajtása tehát azt követeli meg a végrehajtó igazságügyi hatóságtól, hogy egyfelől határozzon az első európai elfogatóparancs hatálytalanságáról, és másfelől folytassa le elölről a végrehajtásra irányuló eljárást, ellenőrizve ekképpen e második elfogatóparancs végrehajtására irányadó feltételek összességét, amint az a kérdést előterjesztő bíróság által közölt 2018. szeptember 25‑i végzésből az alapeljárásban is kitűnni látszik.
B. Az Aranyosi és Căldăraru ítélkezési gyakorlat
29. A második megjegyzés a Bíróság által az Aranyosi és Căldăraru ítéletben kifejtett szabályokra és elvekre vonatkozik, amelyeket ezt követően megismételt a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben. Ez az ítélkezési gyakorlat határozza meg a jelen előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elemzésének és megválaszolásának keretét.
30. Az Aranyosi és Căldăraru ítéletben a Bíróság először ismerte el a tagállamok közötti kölcsönös elismerés és kölcsönös bizalom elvének korlátozását, megkövetelve a végrehajtó tagállamtól, hogy ellenőrizze a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülményeket abban az esetben, ha e tagállam büntetés‑végrehajtási rendszerének hiányosságai miatt fennállhat annak tényleges veszélye, hogy az érintett személy a Charta 4. cikkét sértő embertelen vagy megalázó bánásmódban részesül.
31. A Bíróság ebben az ítéletben kijelölte azt a keretet, amelyben ezt az ellenőrzést gyakorolni kell, meghatározva ennek jogi alapját, célját, tipológiáját, valamint jellegét és hatásait.
32. Ez az ellenőrzés a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésén, 5. cikkén és 6. cikkének (1) bekezdésén alapul, és célja a Charta 4. cikke tiszteletben tartásának biztosítása, amely cikk – amint arra a Bíróság emlékeztetett – „az Unió és a tagállamok egyik alapértékét rögzíti”(16), és „abszolút jelleget ölt”.(17)
33. A szóban forgó ellenőrzésre kizárólag akkor kerül sor, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság a rendelkezésére álló objektív, megbízható, pontos és kellően aktuális adatokra támaszkodva megállapítja, hogy a kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási rendszere akár rendszerszinten, illetve általánosságban, akár bizonyos személyek csoportját, illetve bizonyos büntetés‑végrehajtási intézeteket érintően hiányosságokban szenved.(18)
34. Ilyen körülmények között a végrehajtó igazságügyi hatóságnak „konkrétan és pontosan” értékelnie kell, hogy komoly és bizonyítékokkal alátámasztott okokból vélelmezhető‑e, hogy e fogvatartási körülmények miatt fennáll annak tényleges veszélye, hogy az érintett személy a Charta 4. cikkét sértő embertelen vagy megalázó bánásmódban részesül.(19)
35. A kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási rendszere általános hiányosságainak megállapítását követően a kibocsátó tagállam tehát egyedi és részletekbe menő értékelésbe kezd azon veszély kapcsán, amelynek az érintett személy ki lesz téve.
36. Ennek az ellenőrzésnek jelentős következménye lehet az európai elfogatóparancs végrehajtásával összefüggésben. A Bíróság megerősítette, hogy az ellenőrzés folytán a végrehajtó igazságügyi hatóság elhalaszthatja, vagy adott esetben megszüntetheti az érintett személy átadása iránti eljárást.(20)
37. Az Aranyosi és Căldăraru ítéletet követően a Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (brémai regionális felsőbíróság, Németország) két újabb előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordult a Bírósághoz. Az első kérelem esetében, amelyet 2016. szeptember 12‑én terjesztettek elő az Aranyosi Pál ellen kibocsátott két európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló eljárás keretében, okafogyottság miatt hoztak végzést, mivel az érintett ellen kibocsátott európai elfogatóparancsokat visszavonták mielőtt a Bíróság határozatot hozott volna.(21)
38. A második kérelem, amelyet 2018. március 27‑én terjesztettek elő az ML ellen kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtása keretében, lehetőséget adott a Bíróságnak, hogy a Generalstaatsanwaltschaft ítéletében pontosítsa az Aranyosi és Căldăraru ítéletetben kifejtett elvek tartalmát és terjedelmét,(22) különösképpen az embertelen vagy megalázó bánásmód veszélyének egyedi és részletekbe menő értékelésével összefüggésben.
39. A Bíróság ekképpen a Generalstaatsanwaltschaft ítéletében úgy ítélte meg, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdését, 5. cikkét és 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy „amennyiben a végrehajtó igazságügyi hatóság olyan információkkal rendelkezik, amelyek tanúsítják, hogy a kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási intézményeiben a fogvatartási körülményeket érintően rendszerszintű vagy általánossá vált hiányosságok állnak fenn […], úgy:
– a végrehajtó igazságügyi hatóság kizárólag azon büntetés‑végrehajtási intézetek fogvatartási körülményeit köteles vizsgálni, amelyekben a [személyt, aki ellen szabadságvesztés‑büntetés végrehajtása céljából európai elfogatóparancsot bocsátottak ki] a rendelkezésére álló információk szerint valószínűleg fogva fogják tartani, ideértve az ideiglenes vagy átszállítás céljára szolgáló fogva tartást is;
– a végrehajtó igazságügyi hatóságnak ehhez az érintett személy tekintetében csupán azokat a konkrét és pontos fogvatartási körülményeket kell ellenőriznie, amelyek relevánsak annak eldöntése szempontjából, hogy e személy ki lesz‑e téve a [Charta] 4. cikke értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmód valós veszélyének;
– a végrehajtó igazságügyi hatóság figyelembe veheti a kibocsátó tagállamnak a kibocsátó igazságügyi hatóságtól eltérő más hatóságai által szolgáltatott információkat, mint például konkrétan az arra vonatkozó garanciát, hogy az érintett személy nem lesz kitéve a [Charta] 4. cikkében vett embertelen vagy megalázó bánásmódnak.”
40. A Generalstaatsanwaltschaft ítéletet 2018. július 25‑én hozták, azaz néhány hónappal a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését követően. Véleményem szerint ez az ítélet választ ad a kérdést előterjesztő bíróság jelen ügyben felmerülő legtöbb kérdésére.
41. A feltett kérdések elemzését más sorrendben kell elvégezni, mint ahogyan a kérdést előterjesztő bíróság e kérdéseket feltette.
42. Ugyanis, noha a kérdést előterjesztő bíróság első kérdésében, illetve második kérdésének b) pontjában arra kéri a Bíróságot, hogy határozzon azon különböző tényezőkről, amelyeket a végrehajtó igazságügyi hatóságnak figyelembe kell vennie ahhoz, hogy konkrétan és pontosan értékelje a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülményeket, elengedhetetlennek tűnik számomra annak előzetes meghatározása, hogy milyen mélységű ez az ellenőrzés, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság második kérdésének a) pontjában kéri.
A. Azon intézet fogvatartási körülményei ellenőrzésének mélysége, amelyben az érintett személyt valószínűleg fogva fogják tartani
43. Második kérdésének a) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy pontosítsa a végrehajtó igazságügyi hatóság által abban az esetben lefolytatandó ellenőrzés mélységét, ha egyedi jelleggel és részletekbe menően vizsgálja annak veszélyét, hogy az érintett személy a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülmények miatt embertelen vagy megalázó bánásmódnak lesz‑e kitéve.
44. A kérdést előterjesztő bíróság különösképpen azt szeretné megtudni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak „átfogó” ellenőrzést kell‑e lefolytatnia azon körülmények tekintetében, amelyek között az érintett személy a kibocsátó tagállamban fogva fogják tartani, vagy inkább „korlátozottabb” ellenőrzést kell lefolytatnia, a „nyilvánvaló jogszabálysértések vizsgálatára” szorítkozva. A kérdést előterjesztő bíróság ebben az összefüggésben úgy tűnik, hogy arra keresi a választ, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság megelégedhet‑e a kibocsátó tagállam arra vonatkozó garanciavállalásával, hogy az érintett személy a fogvatartási körülményei miatt nem fog embertelen vagy megalázó bánásmódban részesülni.
45. Amint azt jeleztem, azok a szabályok és elvek, amelyeket a Bíróság az Aranyosi és Căldăraru ítéletben kifejtett, és amelyeket ezt követően a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben megismételt, lehetővé teszik e kérdések megválaszolását.
46. Noha a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben a Bíróság ratione loci le tudta határolni a végrehajtó igazságügyi hatóság által lefolytatandó ellenőrzés terjedelmét, azon büntetés‑végrehajtási intézetek fogvatartási körülményeire korlátozva azt, amelyekben az említett személyt „valószínűleg fogva fogják tartani”(23), vagy ahol e személy „fogva tartását konkrétan tervezik”, ideértve az ideiglenes vagy átszállítás céljára szolgáló fogva tartást is,(24) különösen gondosan ügyelt annak kimutatására, hogy ez az ellenőrzés a fogva tartás minden releváns anyagi szempontjának vizsgálatát magában foglalja.
47. Nem vitatott, hogy a Charta 4. cikke értelmében vett, embertelen vagy megalázó bánásmódnak való alávetés tilalma olyan abszolút jog, amelynek megsértését csupán az ügy összes releváns körülményét figyelembe vevő vizsgálat lefolytatása után lehet megállapítani.
48. Ezt az elvet implicit módon megerősítette a Bíróság az Aranyosi és Căldăraru ítéletben, amikor azt követelte meg a végrehajtó igazságügyi hatóságtól, hogy „konkrétan és pontosan”(25) értékelje az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének fennállását.
49. A Bíróság az említett elvet ezt követően megerősítette a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben.
50. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróságot különösképpen azzal kapcsolatban kérdezték meg, hogy a 2002/584 kerethatározat 1. cikke (3) bekezdésének, 5. cikkének és 6. cikke (1) bekezdésének tiszteletben tartása magában foglalja‑e azt, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak „minden esetben […] átfogó[an]” vizsgálnia kell a „fogvatartási körülmények[et]” a kibocsátó tagállamban, nem csupán az egy fogvatartottra eső személyes tér nagyságát ellenőrizve, hanem „a fogva tartás egyéb körülményei[t]”(26) is. Valamint azzal kapcsolatban is megkérdezték a Bíróságot ebben az ügyben, hogy e körülményeket az Emberi Jogok Európai Bíróságának a 2016. október 20‑i Muršić kontra Horvátország ítéletéből(27) következő ítélkezési gyakorlat fényében kell‑e értékelni.
51. A Generalstaatsanwaltschaft ítéletben a Bíróság először is megállapította, hogy az EJEE 3. cikke szerinti rossz bánásmód minimális súlyossági mértékének értékelése „a[z adott ügyben] szóban forgó adatok összességétől függ”(28), és ekképpen azt követelte meg a végrehajtó igazságügyi hatóságtól, hogy szükség szerint kérjen további információt az érintett személy „konkrét és pontos fogvatartási körülménye[iről]”(29).
52. A fogvatartási körülményeket illetően a Bíróság az Emberi Jogok Európai Bírósága által a Muršić kontra Horvátország ítéletben kifejezetten említett ilyen körülményekre hivatkozott.(30) A végrehajtó igazságügyi hatóságnak nemcsak azt a személyes teret kell figyelembe vennie, amely a fogvatartott számára a szabadságvesztés‑büntetése során rendelkezésre áll, hanem más releváns szempontokat is, amelyek ez utóbbi fogvartásának körülményeit befolyásolhatják. E hatóságnak ekképpen számításba kell vennie a korlátozás tartalmát és terjedelmét, de a mozgás szabadságát, illetve a zárkán kívüli, a fogvatartott számára hozzáférhető tevékenységekre vonatkozó kínálatot is, és végül figyelembe kell vennie az érintett büntetés‑végrehajtási intézet infrastruktúrájának és szolgáltatásainak általánosságban megfelelő jellegét. Ellenben a Bíróság kizárta, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság olyan tényezőkre alapítsa értékelését, amelyek a szabadságvesztés szempontjából nem rendelkeznek nyilvánvaló relevanciával.(31)
53. A Bíróság által a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben kifejtett elvek alapján a végrehajtó igazságügyi hatóságnak értékelnie kell tehát az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét, amelynek az érintett személy ki lenne téve azon büntetés‑végrehajtási intézet fogvatartási körülményei miatt, amelyben őt valószínűleg fogva fogják tartani, megvizsgálva a fogva tartás minden anyagi tényezőjét, amely ezen értékelés céljából releváns. Ellenben, és amint azt már az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyre vonatkozó indítványom keretében megállapítottam, e vizsgálat nem irányulhat olyan szempontokra, amelyek túlmutatnak azon, ami ehhez az értékeléshez szükséges.(32)
54. Jelen esetben , ami a kibocsátó tagállam hatóságai által nyújtott garanciát illeti, megjegyzem, hogy az említett ítéletben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az olyan információnak minősül, amelyet a végrehajtó igazságügyi hatóság „nem hagyhat figyelmen kívül”.(33) A Bíróság különösképpen úgy ítélte meg, hogy abban az esetben, ha nincs semmilyen pontos információ, amely arra enged következtetni, hogy az adott büntetés‑végrehajtási intézetben fennálló fogvatartási körülmények ellentétesek a Charta 4. cikkével, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak „meg kell bíznia [e garanciában]”, figyelembe véve az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló kölcsönös bizalmat.(34)
55. Nem tudok tehát egyetérteni azzal a véleménnyel, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság kétségbe vonhatná és ellenőrizhetné e garancia megbízhatóságát a szóban forgó tagállambeli fogvatartási körülményekre vonatkozóan rendelkezésre álló adatok fényében.
56. Az ilyen ellenőrzés, amely távolról sem a kibocsátó és végrehajtó igazságügyi hatóságok közötti kapcsolatot uraló kölcsönös bizalmat idézi fel, kölcsönös bizalmatlanságot szülne, és közvetve megkérdőjelezné az egyszerűsített átadási rendszert, amelyen az európai elfogatóparancs alapul.
57. Ezenkívül, emlékeztetek arra, hogy az uniós jogban a valamely tagállam igazságügyi hatósága által tett kötelezettségvállalások a kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetek során alkalmazandó elveknek megfelelően kötik magát a tagállamot. Szemléltetésképpen, ha a büntetésvégrehajtás‑igazgatás alá tartozó valamely hatóság által tett kötelezettségvállalásokat nem tartanák tiszteletben, amely folytán az érintett személy a Charta és az EJEE előírásait sértő embertelen vagy megalázó bánásmód veszélyének lenne kitéve, az a kibocsátó tagállam felelősségét vetné fel. Egyébiránt, amint azt az ML ügyre vonatkozó indítványomban (Magyarországi fogvatartási körülmények)(35) már hangsúlyoztam, az érintett személy hivatkozhatna az ilyen kötelezettségvállalás megsértésére a kibocsátó tagállam bíróságai előtt.
B. Az abban az intézetben fennálló fogvatartási körülmények ellenőrzésének szempontjai, ahol az érintett személyt valószínűleg fogva fogják tartani
58. A kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróság részére feltett első kérdést, valamint a második kérdés b) pontját együttesen kell megvizsgálni. Ugyanis mindkettő azokra a szempontokra vonatkozik, amelyek alapján a végrehajtó igazságügyi hatóságnak konkrétan és pontosan értékelnie kell a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülmények okán fennálló embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét.
59. Először is, a kérdést előterjesztő bíróság arról kérdezi a Bíróságot, hogy az uniós jog előír‑e abszolút alsó határt a fogvatartott részére biztosítandó személyes tér minimális alapterületére vonatkozóan. E bíróság ezenkívül azt kéri, hogy a Bíróság határozza meg pontosan e személyes tér számítási módját olyan egyéni vagy közös zárkában való elhelyezés esetén, amelyben bútorok és vizesblokk található.
60. Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság az egyéb, ezen értékeléshez adott esetben megfontolandó tényezőkről érdeklődik, utalva különösképpen a büntetés‑végrehajtási intézet infrastruktúrájára, a büntetés‑végrehajtási rezsim jellegére, illetve továbbá a kibocsátó tagállam által a büntetés‑végrehajtás tekintetében véghezvitt jogi és szervezeti jellegű fejlesztésekre.
61. Végül, abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy az uniós jog a fogvatartási körülmények vonatkozásában „abszolút” követelményeket támaszt, a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság mindazonáltal mérlegelheti‑e e követelmények tiszteletben tartását és a kölcsönös bizalom, illetve a kölcsönös elismerés elvéből következő szükségleteket, valamint az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló rendszer hatékonyságát.
62. Ebben az esetben is a Generalstaatsanwaltschaft ítélet adja meg azt az iránymutatást, amelyet a Bíróságnak követnie kell a kérdést előterjesztő bíróság részére való válaszadás során.
1. A Generalstaatsanwaltschaft ítélet hozadéka
63. Ebben az ítéletben a Bíróság először is ügyelt annak megállapítására, hogy az uniós jog semmilyen minimumszabályt nem rögzít a fogvatartási körülmények vonatkozásában.
64. Mivel a Charta 4. cikkének és az EJEE 3. cikkének ugyanaz a tartalma és a terjedelme, a Bíróság az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából következő elvekre támaszkodott.(36)
65. A Bíróság különösképpen a Muršić kontra Horvátország ítéletre hivatkozott, amelyben az Emberi Jogok Európai Bírósága, Nagykamarában eljárva, összefoglalta azokat a szabályokat és normákat, amelyek a büntetés‑végrehajtási intézetek túlzsúfoltságával kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából kibontakoztak, és tisztázta azokat a körülményeket, amelyek esetében a zárkabeli személyes tér hiánya az EJEE 3. cikkébe ütközőnek minősülhet.
66. A Bíróság tehát ugyanazt a megközelítést alkalmazta, mint amelyet már az Aranyosi et Căldăraru ítéletben is. A Bíróság ugyanis ebben az ítéletben kifejezetten utalt az Emberi Jogok Európai Bíróságának 2013. január 8‑i Torreggiani és társai kontra Olaszország elvi ítéletére(37) a kibocsátó tagállam hatóságait valamennyi érintett fogva tartásával kapcsolatban terhelő általános kötelezettségek meghatározása céljából.(38)
67. A Generalstaatsanwaltschaft ítéletben a Bíróság ekképpen emlékeztetett arra, hogy az EJEE 3. cikke értelmében a rossz bánásmódnak el kell érnie egy minimális súlyossági mértéket, amelynek értékelése meghatározott adatok összességétől függ, többek között ideértve e bánásmód időtartamát és annak fizikai vagy lelki hatásait, valamint bizonyos esetekben az áldozat nemét, korát és egészségi állapotát.(39)
68. A Bíróság ezt követően a fogvatartási körülményeknek a teret érintő tényezőjét vizsgálta, ítéletének 92. és 93. pontjában megállapítva az alábbiakat:
„92. A teret érintő tényezőnek a fogvatartási körülmények átfogó értékelése keretében tulajdonított jelentőségére tekintettel az, hogy a fogvatartott rendelkezésére álló személyes tér egy közös zárkában kisebb mint 3 m², az EJEE 3. cikkének a megsértésére vonatkozóan erős vélelmet keletkeztet ([Muršić kontra Horvátország ítélet], 124. §).
93. Az EJEE 3. cikke megsértésének ez az erős vélelme általában csak abban az esetben dönthető meg, ha először is a személyes térnek a 3 m²‑es minimumkövetelményhez képest való csökkentései rövid tartamúak, alkalmi jellegűek és kis mértékűek, és másodszor e csökkentésekhez a zárkán kívüli mozgásnak a kellő mértékű szabadsága és a zárkán kívüli megfelelő tevékenységek társulnak, valamint harmadszor az intézet általánosságban megfelelő fogvatartási körülményeket biztosít, és az érintett személyt nem érintik más olyan tényezők, amelyek a rossz fogvatartási körülményeket súlyosbító körülményeknek tekinthetők ([Muršić kontra Horvátország ítélet], 138. §).”
69. Ezen ítélet 97–100. pontjában a Bíróság egyébiránt nyilatkozott a fogva tartás időtartamából következő tényező relevanciájáról, hangsúlyozva azt a tényt, hogy „[a] fogva tartás tartamának a rövidsége azonban önmagában nem vonja ki automatikusan a vitatott bánásmódot az EJEE 3. cikkének a hatálya alól abban az esetben, ha kellő egyéb tényező áll fenn ahhoz, hogy e bánásmód az említett rendelkezés hatálya alá tartozzon”(40).
70. Végül az említett ítélet 103. pontjában a Bíróság kiz árta, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság olyan szempontok alapján értékelje az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének fennállását, amelyek a szabadságvesztéssel összefüggésben nem bírnak nyilvánvaló relevanciával, mint például többek között a vallásgyakorlás, a dohányzási lehetőségek, a ruhatisztítás módjai és a zárkák ablakain a rács vagy a zsalu felszerelése.
71. A Muršić kontra Horvátország ítélettel szemben megfogalmazott kritikák ellenére(41) úgy gondolom, hogy az uniós jog jelenlegi állása szerint a Bíróság olyan megközelítést fogadott el, amely lehetővé teszi a Charta és az EJEE közötti koherencia biztosítását a Charta 52. cikkének (3) bekezdésében szereplő célkitűzésnek megfelelően.(42)
72. Kétségtelen, hogy e rendelkezés nem akadályozza meg, hogy az uniós jog szélesebb körű védelmet biztosítson, mint amilyent az EJEE garantál.(43) Mindazonáltal úgy vélem, hogy az ehhez szükséges anyagi körülmények a jelen esetben nem állnak fenn. Jelenleg ugyanis nem létezik semmilyen rendelkezés, amely a fogvatartási körülményeket szabályozná az Unióban, és nem a Bíróság feladata, hogy számszerű normákat határozzon meg a fogvatartott számára biztosítandó személyes térre vonatkozóan, még akkor sem, ha minimumkövetelményről lenne szó. Ez nem a Bíróság feladatkörébe tartozik, hanem a jogalkotóéba. Ezenkívül el kell ismerni, hogy a Bíróság jelenleg nem rendelkezik a mindehhez szükséges szakértelemmel, ellentétben az Emberi Jogok Európai Bíróságával vagy az Európa Tanács egyéb szerveivel, amelyek – az előbbi az általa vizsgált jogesetek, az utóbbiak a feladatkörükbe tartozó jelentések, illetve helyszíni látogatások révén – különös szakértelemmel bírnak a büntetés‑végrehajtás rendszerének területén, továbbá gyakorlati ismereteik vannak az államok fogvatartási körülményeiről.
73. Végül emlékeztetek arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága által említett követelmények minimum‑előírásoknak minősülnek. Az Unión belül és különösen az európai büntetőjogi térség keretében e követelményeknek lehetővé kell tenniük az egységes mérce biztosítását, amely az összes tagállami büntetés‑végrehajtási rendszerre alkalmazandó, és amely túllép ezek különbözőségein, ami hozzájárul a tagállamok egymás iránt tanúsítandó kölcsönös bizalmához. Továbbá emlékeztetek arra, hogy nemzeti szinten mindazonáltal minden tagállam szabadon biztosíthat kedvezőbb sztenderdet a saját büntetés‑végrehajtási intézeteiben fennálló fogvatartási körülmények tekintetében, amely sztenderdet nem kényszerítheti a szomszédos államokra valamely európai elfogatóparancs végrehajtásával összefüggésben.
74. Most részleteiben kell megvizsgálni a kérdést előterjesztő bíróság által a Bíróságnak feltett kérdéseket.
2. A fogvatartottnak biztosítandó személyes tér minimális alapterülete
75. A Generalstaatsanwaltschaft ítéletben – mint azt már jeleztem – a Bíróság először is rögzítette, hogy az uniós jog nem ír elő minimumszabályokat a fogvatartási körülményekre vonatkozóan.(44) Ilyen körülmények között a Bíróság a fogvatartottnak biztosítandó személyes tér minimális alapterületét az Emberi Jogok Európai Bírósága által kialakított mércére utalással határozta meg, azaz 3 m²‑ben.
76. Az említett mérce nem minősül abszolút jellegűnek.
77. Azon minimális mérce értékelése ugyanis, amelyet a rossz bánásmódnak el kell érnie ahhoz, hogy az EJEE 3. cikke alá tartozzon, jellegénél fogva relatív. Ez a mérce nem korlátozódhat a fogvatartott részére biztosítandó négyzetméterek számának pontos meghatározására, mivel az ilyen megközelítés nem teszi lehetővé az összes olyan fogvatartási körülmény figyelembevételét, amelyek a fogvatartott mindennapjait valójában meghatározzák.
78. Amint azt a Bíróság elismeri, a teret érintő tényező jelentős tényező.(45)E tényezőnek azonban be kell illeszkednie a fogvatartási körülmények összes releváns anyagi szempontot figyelembe vevő átfogó értékelésébe. Ekképpen, noha a közös zárkában kisebb mint 3 m²‑es minimális alapterület az EJEE 3. cikkének a megsértésére vonatkozóan erős vélelmet keletkeztet, e vélelmet meg lehet dönteni, ha fennállnak olyan tényezők, amelyek alkalmasak a személyes tér hiányának megfelelő módon való ellensúlyozására. A Bíróság világosan kifejtette ezt a Generalstaatsanwaltschaft ítélet 92. és 93. pontjában.(46)
79. A maga részéről az Emberi Jogok Európai Bírósága sem tekinti automatikusan úgy, hogy a közös zárkában elhelyezett fogvatartottankénti 3 m²‑es minimális alapterületre irányadó szabálytól való csekélyebb eltérés önmagában embertelen vagy megalázó bánásmódnak minősül.
80. Ugyanígy a kínzás és az embertelen vagy megalázó büntetések vagy bánásmód megelőzésére létrejött európai bizottság (a továbbiakban: CPT) sem állítja, hogy az általa javasolt „fogvatartottankénti élettér” abszolút jellegű lenne. A CPT elfogadhat kisebb eltéréseket a közös zárkában előirányzott 4 m²‑es élettérre, illetve az egyéni zárkában előirányzott 6 m²‑es élettérre vonatkozó szabálytól, ha fennállnak egyéb pozitív tényezők, amelyek például azon tevékenységek összességéhez fűződnek, amelyekben a fogvatartott a zárkáján kívül részt vehet.(47)
81. A fogvatartottnak biztosítandó személyes tér minimális alapterületét megállapító mérce meghatározásához figyelembe kell venni bizonyos tényezőket.
82. Először is, e mérce meghatározása attól a kérdéstől függ, hogy a fogvatartottat egyéni vagy közös zárkában helyezték‑e el.(48)
83. Két különböző, eltérő problémákat felvető elhelyezésről van ugyanis szó, amelyek ebből következően a fogvatartott életterének különleges értékelését igénylik. Noha az egyéni zárkában való elhelyezést tekintik egyedül alkalmasnak arra, hogy biztosítsa a fogvatartott méltóságát és fizikai biztonságát, ez a fajta elhelyezés különleges, a magányhoz és közösségi érintkezés hiányához kötődő veszélyeknek teheti ki őt. Ellenben a közös elhelyezés kétes higiéniai körülményeknek, illetve szélsőségesen kevés hely esetén megfélemlítés, vagy fokozott erőszak veszélyének teheti ki a fogvatartottat. Ilyen körülmények között azok a minimális szabályok, amelyeket az Emberi Jogok Európai Bírósága a Muršić kontra Horvátország ítéletben a közös zárkában való elhelyezést illetően meghatározott, önmagukban nem alkalmazandók az egyéni zárkában való elhelyezésre, amit egyébiránt e bíróság is elismert.(49)
84. Ami a CPT‑t illeti, elismeri, hogy az egyéni élettérre vonatkozó normák eltérnek, és nem csupán az intézmény típusától függően, hanem a zárka telítettségi szintjétől és a fogvatartottak büntetés‑végrehajtási rezsimjétől is.(50) Ami a zárkák telítettségi szintjét illeti, a CPT nagyon világosan különbséget tesz az egyéni és a közös zárkák között. Ez utóbbiak esetben a CPT egyébiránt elutasítja a dupla zárkának a hat–tíz fogvatartott befogadására szánt zárkával való azonosítását, és arra is ügyel, hogy különbséget tegyen a nagyjából tíz fogvatartottat befogadó hálóterem és az akár nagyjából száz személy által lakott nagy hálótermek között.
85. Másodszor, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából, valamint a CPT ajánlásaiból kitűnik, hogy a személyes tér minimális alapterületébe nem számít bele a zárkán belül található vizesblokk által elfoglalt terület.(51)
86. Ellenben ennek az alapterületnek főszabály szerint magában kell foglalnia a földön rögzített bútorzatot. Az Emberi Jogok Európai Bírósága mindazonáltal figyelembe fogja venni, hogy a fogvatartott élettere mennyivel csökken valójában a jelen lévő bútorzat miatt, hogy biztosítsa, hogy a fogvatartottnak lehetősége legyen a zárkában normálisan mozogni, vagy a bútorok között szabadon helyet változtatni.(52)
87. Abban az esetben, ha a fogvatartott rendelkezésére álló személyes tér a közös zárkában kisebb mint 3 m², az Emberi Jogok Európai Bírósága megvizsgálja a fogva tartás egyéb anyagi körülményeinek összhatását, meghatározva, hogy ez utóbbiak hiányosságaik miatt súlyosbító körülményeknek minősülnek‑e, vagy hogy, éppen ellenkezőleg, a meghatározott sztenderdeknek való megfelelőségük okán lehetővé teszik „a személyes tér hiányának megfelelő ellensúlyozását”(53), és ekképpen az EJEE 3. cikkének megsértésére vonatkozó vélelem megdöntését.
88. A kérdést előterjesztő bíróság tehát arra kéri a Bíróságot, hogy pontosítsa a fogva tartásnak ezeket az egyéb anyagi körülményeit, amelyek relevánsak ez utóbbi konkrét körülményeinek értékelése érdekében.
3. A fogva tartás egyéb anyagi körülményei
89. A Generalstaatsanwaltschaft ítélet 93. pontjában a Bíróság felsorolt több olyan szempontot, amelyet a végrehajtó igazságügyi hatóságnak meg kell vizsgálnia annak értékeléséhez, hogy a személyes tér hiányához a fogva tartásnak olyan anyagi körülményei társulnak‑e, amelyek összeegyeztethetők a fogvatartott alapvető jogaival.
90. Az első szempont a korlátozás időtartama és terjedelme.
91. Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság ezen ítélet 97–100. pontjában útmutatást adott a korlátozás időtartama és terjedelme értékelésének módja tekintetében. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatára alapozva a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a fogva tartás időtartama releváns tényező. Mindazonáltal a Bíróság ügyelt annak pontosítására, hogy a fogva tartás viszonylagos rövidsége, vagy annak átmeneti, illetve átszállításhoz kapcsolódó természete önmagában nem olyan jellegű, ami kizárná az embertelen vagy megalázó bánásmód veszélyét, amikor más tényezők elegendőek ahhoz, hogy a fogva tartás az EJEE 3. cikke alá tartozzon.
92. A második szempont a mozgás szabadságára, illetve a zárkán kívüli azon tevékenységek kínálatára vonatkozik, amelyekben a fogvatartott részt vehet.
93. A végrehajtó igazságügyi hatóságnak ekképpen a zárkában töltött időt figyelembe véve kell értékelnie a fogvatartott rendelkezésére álló személyes teret. A Generalstaatsanwaltschaft ítéletben a Bíróság nem pontosította, hogy milyen módon kell értékelni a fogva tartás e szempontját. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának a Muršić kontra Horvátország ítéletben összefoglalt ítélkezési gyakorlata azonban pótolja ezt. Ez utóbbi szerint a fogvatartottaknak a napjuk észszerű részét a zárkán kívül kell tudniuk tölteni szakmai, képzési, vagy akár sporttevékenységek keretében, illetve séták során, amelynek e bíróság értékeli minőségi és mennyiségi körülményeit is. Az Emberi Jogok Európai Bírósága e tekintetben figyelembe veszi a külső létesítmények kialakítását, amelyeknek elégséges és nyitott teret kell nyújtaniuk.
94. Végül a harmadik szempont a fogvatartási körülmények összességében megfelelő jellegére vonatkozik.
95. A Bíróság a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben e szempont értékeléséhez sem adott iránymutatást. Mindazonáltal, ha az Emberi Jogok Európai Bíróságának a Muršić kontra Horvátország ítéletben tett pontosításaira utalunk, érthetővé válik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságnak ekkor el kell végeznie a zárka elrendezésének, valamint azon büntetés‑végrehajtási intézet alapvető szolgáltatásainak és infrastrukturális elemeinek vizsgálatát, amelyben az érintett személyt valószínűleg fogva fogják tartani.(54)
96. Hangsúlyozom az ezen értékeléshez releváns büntetés‑végrehajtási szolgáltatások és infrastrukturális elemek „alapvető” jellegét. A végrehajtó igazságügyi hatóság ugyanis nem folytathat vizsgálatot, és ebből a célból nem fogalmazhat meg kiegészítő információ iránti kérelmeket a fogva tartás olyan szempontjaival összefüggésben, amelyek a Charta 4. cikkének vonatkozásában semmilyen relevanciával nem bírnak. Ez volt a helyzet a Generalstaatsanwaltschaft ítélet alapjául szolgáló ügy keretében. A Bíróság akkor kifejezetten kitért arra, hogy a fogva tartásnak kizárólag olyan szempontjai lehetnek a kiegészítő információk iránti kérelem tárgyai, amelyek relevánsak annak értékeléséhez, hogy a fogvatartott mennyire súlyos szenvedésnek vagy megaláztatásnak van kitéve a rossz fogvatartási körülményei miatt. A Bíróság ezáltal – mint azt már jeleztem – kizárt olyan vonatkozásokat, mint például a vallásgyakorlás, a dohányzási lehetőségek, vagy akár a ruhatisztítási szolgáltatások.(55)
97. Hangsúlyozom, hogy e különböző tényezők vizsgálatának szükségszerűen figyelembe kell vennie azon büntetés‑végrehajtási intézet típusát, ahol az érintettet fogva tartják, valamint a rá irányadó büntetés‑végrehajtási rezsimet.
98. A fogvatartási körülmények ugyanis nagyon eltérőek a hosszabb időre elítélt vagy különös veszélyt jelentő személyek fogvatartására szolgáló büntetés‑végrehajtási intézetben fogvatartott, illetve a félszabad vagy kimaradást lehetővé tévő rezsimben elhelyezett személy esetében. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ekképpen úgy ítéli meg, hogy az előbbinek kedvezőbb körülményekben kell részesülnie, ami az intézeten belüli szabad mozgását és a zárkán kívüli tevékenységek (munka, kikapcsolódás, képzés) kínálatát illeti. Ez logikus, mivel az utóbbi napközben távol maradhat az intézettől szakmai tevékenység végzése, tanulmányok folytatása vagy bármilyen más, társadalomba való beilleszkedést vagy visszailleszkedést támogató projektben való részvétel céljából.
99. E különböző szempontok fényében kell a végrehajtó igazságügyi hatóságnak értékelnie, hogy a személyes tér hiányát ellensúlyozzák‑e a fogva tartás megfelelő anyagi körülményei.
100. Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben, amelyben a kibocsátó tagállam által közölt információkból kitűnik, hogy az érintett személy részére rendelkezésre álló alapterület 3 m² vagy annál kevesebb lesz,(56) emlékeztetek arra, hogy a teret érintő tényező meghatározó jelentőségű, és erős vélelmet keletkeztet arra vonatkozóan, hogy megsértik a Charta 4. cikkét. E különböző szempontok összhatása értékelésének tehát lehetővé kell tudnia tenni a végrehajtó igazságügyi hatóság számára annak meghatározását, hogy e vélelem megdönthető‑e.
101. Ellenben egészen más a helyzet, ha a fogvatartott rendelkezésére álló alapterület 3 és 4 m² között van. Noha a teret érintő tényező jelentős elem marad, nem keletkeztet vélelmet a jogsértésre. A végrehajtó igazságügyi hatóságnak ebben az esetben meg kell határoznia, hogy a személyes tér e hiányához a fogva tartás megfelelő anyagi körülményei társulnak‑e, vagy – éppen ellenkezőleg – azok összeegyeztethetetlenek a fogvatartott alapvető jogaival, amely folytán meg kell állapítani a Charta 4. cikkének megsértését.
4. A kibocsátó tagállambeli büntetés‑végrehajtás fejlesztésére irányuló jogi és strukturális intézkedésekkel kapcsolatos tényezők relevanciája
102. A kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság figyelembe veheti‑e a kibocsátó tagállam által mind a büntetés‑végrehajtási infrastruktúrája, mind a büntetésvégrehajtás‑ellenőrzési mechanizmusai tekintetében bevezetett fejlesztéseket.
103. A végrehajtó igazságügyi hatóság figyelembe veheti a kibocsátó tagállam által elfogadott összes intézkedést, amely akár jogi, akár strukturális jelleggel hozzájárul ahhoz, hogy megvédje a szabadságuktól megfosztott személyeket annak tényleges veszélyétől, hogy embertelen vagy megalázó bánásmódban részesülnek. Ekképpen a fogvatartott panaszhoz való jogának elismerése, a büntetésvégrehajtás‑igazgatás, illetve a büntetés‑végrehajtás felügyeletéért felelős hatóságok előtti hatékony jogorvoslati rendszer bevezetése, vagy akár az olyan független szervezet felállítása, amely a szabadságelvonás foganatosítására rendelt helyiségekben felel az emberi jogok tiszteletben tartásának biztosításáért mind olyan intézkedések, amelyek hozzájárulnak az alapvető jogokat tiszteletben tartó büntetés‑végrehajtási rezsim létrehozásához.
104. Azonban, amint azt már az ML ügyre (Magyarországi fogvatartási körülmények) vonatkozó indítványomban(57) megjegyeztem, ezek az intézkedések lehet, hogy nem elegendőek, ha a végrehajtó igazságügyi hatóság megalapozott kétségeket támaszt azon eshetőséggel kapcsolatban, hogy az érintett személy azonnal embertelen, megalázó bánásmódban részesülhet, függetlenül attól, hogy az említett sérelmet később helyreállítják‑e a kibocsátó tagállamban rendelkezésre álló hatékony jogorvoslatokkal. Ekképpen bármilyen jellegűek is ezen intézkedések, főszabály szerint megőrzik általános hatályukat, és önmagukban nem tudják ellensúlyozni az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét, amelynek az érintett személy ki lenne téve az azon büntetés‑végrehajtási intézetbeli fogvatartási körülmények miatt, ahol valószínűleg fogva fogják tartani.
5. Az európai büntetőjogi térségben folytatott igazságügyi együttműködés alapját képező általános elvekkel kapcsolatos tényezők relevanciája
105. Második kérdésének b) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni a Bíróságtól, hogy abban az esetben, ha ez utóbbi azt ítélné meg, hogy az uniós jog „abszolút” követelményeket támaszt a fogvatartási körülmények tekintetében, a végrehajtó igazságügyi hatóság az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyének értékelése keretében mérlegelésbe bocsátkozhat‑e oly módon, hogy figyelembe veszi a kölcsönös bizalom, illetve a kölcsönös elismerés elvének tiszteletben tartásából következő szükségleteket, valamint az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló rendszer hatékonyságának megőrzését.
106. Noha az uniós jog abszolút követelményt támaszt, az nem a fogvatartási körülményeket szabályozó normákra vonatkozik, hanem a Charta 1. és 4. cikkének megfelelően az emberi méltóság és bármely, e fogvatartási körülmények miatti embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmának tiszteletben tartására.
107. Márpedig az emberi méltósághoz és az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmához való jog abszolút természetű jogok, ami önmagában kizár bármilyen mérlegelést. A Bíróság az Aranyosi és Căldăraru ítéletben ügyelt ennek megemlítésére, megjegyezve, hogy az EJEE abszolút módon tiltja a kínzást és az embertelen vagy megalázó büntetéseket, illetve bánásmódot, bármi legyen is az érintett személy magatartása, mégpedig minden körülmények között, beleértve a terrorizmus és a szervezett bűnözés elleni küzdelmet is.(58) E jogok tehát a Charta 52. cikkének (1) bekezdésében szereplő korlátozások egyikének sem képezhetik tárgyait.
108. A végrehajtó igazságügyi hatóság által elvégzendő ellenőrzés keretében tehát kizárt, hogy ez utóbbi mérlegelje egyfelől annak biztosításának szükségességét, hogy az érintett személy a Charta 4. cikke értelmében semmilyen embertelen vagy megalázó bánásmódnak nem lesz kitéve, másfelől a kölcsönös bizalom, illetve a kölcsönös elismerés elvének tiszteletben tartásából, valamint az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló rendszer hatékonyságából következő szükségleteket.
109. Ezenkívül e tényezők figyelembevétele kizárt azon ellenőrzés alapvető lényege és természete miatt, amelyet a végrehajtó igazságügyi hatóságnak az európai elfogatóparancs végrehajtásának keretében végeznie kell. Amint az az Aranyosi és Căldăraru ítélkezési gyakorlatból kitűnik, ez az ellenőrzés önmagában kivételnek minősül a kölcsönös bizalom, illetve a kölcsönös elismerés elve alól, és csupán a kibocsátó tagállambeli fogvatartási körülményekre irányulhat, akár az ezen államban jellemző általános körülményekről legyen szó, akár azon konkrét körülményekről, amelyek között az érintett személyt az említett államban előreláthatólag fogva fogják tartani, kizárva bármely más, az európai büntetőjogi térségben folytatott igazságügyi együttműködés alapját képező elvekkel kapcsolatos megfontolást.
110. E megfontolások összességére tekintettel, a jelen esetben a végrehajtó igazságügyi hatóságnak kell a kibocsátó tagállam által közölt információk fényében értékelnie, hogy nem áll‑e fenn annak veszélye, hogy azok a körülmények, amelyek között D.‑T. Dorobantut az átadása után fogva fogják tartani, sértik a Charta 4. cikke által részére biztosított jogot.
111. E tekintetben megjegyzem, hogy a D.‑T. Dorobantu átadásának teljesíthetőségével kapcsolatos kételyeket a végrehajtó igazságügyi hatóság – az átadást engedélyezve – eloszlatta, mielőtt a Bundesverfassungsgericht (szövetségi alkotmánybíróság) a Bírósághoz előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem hiánya miatt hatályon kívül helyezte volna a 2017. január 3‑i és 19‑i végzéseket.
112. Megállapítom, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóság az alapeljárás keretében átfogóan értékelte azokat a körülményeket, amelyek között D.‑T. Dorobantut az átadása után fogva tartanák, a román hatóságok által közölt információkat az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatának összefüggésébe helyezve.
113. Megjegyzem azt is, hogy a román kormány a tárgyalás során megerősítette, hogy D.‑T. Dorobantu az átadása után félig nyitott rezsim keretében lenne fogva tartva. Ebből következően e kormány jelezte, hogy az érintett nagy mozgásszabadsággal rendelkezne, és ezenkívül dolgozhatna, ami korlátozná a zárkájában töltött időt.
114. A fent kifejtettek értelmében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatnak az Európai Unió Alapjogi Chartája 4. cikkével összefüggésben értelmezett 1. cikkének (3) bekezdését, 3. cikkét, 5. cikkét és 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy:
– amennyiben a végrehajtó igazságügyi hatóság olyan információkkal rendelkezik, amelyek tanúsítják, hogy a kibocsátó tagállam büntetés‑végrehajtási intézményeiben a fogvatartási körülményeket érintően rendszerszintű vagy általánossá vált hiányosságok állnak fenn, úgy értékelnie kell az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét, amelynek az érintett személy ki lenne téve azon büntetés‑végrehajtási intézet fogvatartási körülményei miatt, amelyben őt valószínűleg fogva fogják tartani, átfogóan megvizsgálva a fogva tartás minden anyagi tényezőjét, amely ezen értékelés céljából releváns;
– a végrehajtó igazságügyi hatóságnak kiemelt jelentőséget kell tulajdonítania az érintett személy részére a fogva tartása során rendelkezésre álló személyes tér minimális alapterületét érintő tényezőnek. Az uniós jog által előírt szabályok hiányában e mérce az Emberi Jogok Európai Bírósága által kialakított, nem abszolút jellegű mércére utalással kerül meghatározásra;
– az érintett személy rendelkezésére álló személyes tér minimális alapterületének meghatározása során a végrehajtó igazságügyi hatóságnak figyelembe kell vennie, hogy a fogvatartottat valószínűleg egyéni vagy közös zárkában helyezik‑e el. E hatóságnak bele kell vennie a számításba a földön rögzített bútorzat által elfoglalt teret, de nem kell beleszámítania a vizesblokk által elfoglalt alapterületet;
– ha a kibocsátó tagállam által közölt információkból kitűnik, hogy az érintett személy részére rendelkezésre álló alapterület 3 m² vagy annál kevesebb lesz, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak meg kell határoznia, hogy a fogva tartás egyéb anyagi körülményei megfelelően tudják‑e ellensúlyozni a személyes tér hiányát, és hogy azok alkalmasak‑e a Charta 4. cikke megsértésére vonatkozó vélelem megdöntésére. E hatóságnak értékelnie kell különösképpen azon zárka elrendezésével kapcsolatos körülményeket, amelyben az érintett személyt el fogják helyezni, továbbá a büntetés‑végrehajtási intézet alapvető szolgáltatásainak és infrastrukturális elemeinek átfogóan megfelelő jellegét, valamint a mozgás szabadságára, illetve a fogvatartott részére a zárkán kívül rendelkezésre álló tevékenységek kínálatára vonatkozó szempontokat;
– e különböző szempontok értékelésének feltétlenül figyelembe kell vennie a korlátozás időtartamát és terjedelmét, azon büntetés‑végrehajtási intézet típusát, ahol az érintettet fogva fogják tartani, valamint a rá irányadó büntetés‑végrehajtási rezsimet;
– a végrehajtó igazságügyi hatóság figyelembe veheti azokat a jogi és strukturális intézkedéseket is, amelyek hozzájárulnak a kibocsátó tagállambeli büntetés‑végrehajtás fejlesztéséhez. Azonban, figyelembe véve általános hatályukat, ezek az intézkedések önmagukban nem tudják ellensúlyozni az embertelen vagy megalázó bánásmód tényleges veszélyét, amelynek az érintett személy ki lenne téve az érintett büntetés‑végrehajtási intézetbeli fogvatartási körülményei miatt;
– a végrehajtó igazságügyi hatóság értékelése keretében nem mérlegelheti egyfelől annak biztosításának szükségességét, hogy az érintett személy a Charta 4. cikke értelmében semmilyen embertelen vagy megalázó bánásmódnak nem lesz kitéve, másfelől a kölcsönös bizalom, illetve a kölcsönös elismerés elvének tiszteletben tartásából, valamint az európai büntető igazságszolgáltatási rendszer hatékonyságának megőrzéséből következő szükségleteket.
2 A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározatot (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: kerethatározat).
3 C‑404/15 és C‑659/15 PPU, a továbbiakban: Aranyosi és Căldăraru ítélet, EU:C:2016:198.
4 C‑220/18 PPU, a továbbiakban: Generalstaatsanwaltschaft ítélet, EU:C:2018:589.
5 A továbbiakban: Charta.
6 HL 2007. C 303., 17. o.
7 Amelyet 1950. november 4‑én Rómában írtak alá (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.), a továbbiakban: EJEE.
8 Lásd a 4. cikkhez fűzött magyarázatot.
9 Az EUMSZ 82. cikk (1) bekezdésének első albekezdése és a kerethatározat (5), (6), (10) és (11) preambulumbekezdése.
10 Lásd: 2013. január 29‑i Radu ítélet (C‑396/11, EU:C:2013:39, 34. pont); 2013. február 26‑i Melloni ítélet (C‑399/11, EU:C:2013:107, 37. pont).
11 Lásd: 2013. május 30‑i F.‑ítélet (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, 57. és 58. pont).
12 BGBl. 2006 I, 1721. o., a továbbiakban: IRG.
13 BGBl. 1982 I, 2071. o.
14 Ezek az információk a Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (hamburgi regionális felsőbíróság) 2017. január 3‑i és 19‑i végzésében szerepelnek, amelyeket a Bíróság rendelkezésére álló nemzeti ügyirathoz csatoltak. A tárgyalás során a román kormány képviselője kifejtette, hogy D.‑T. Dorobantu nagyon korlátozott időt fog tölteni e 3 m²‑nél kisebb térben, mivel félig nyitott rezsim keretében tartják majd fogva, aminek folytán lehetősége lesz kíséret nélkül mozogni és dolgozni.
15 Lásd a 2002/584 kerethatározat 26. cikkének (1) bekezdését.
16 Aranyosi és Căldăraru ítélet (87. pont).
17 Aranyosi és Căldăraru ítélet (85. pont).
18 Lásd: Aranyosi és Căldăraru ítélet (89. pont).
19 Lásd: Aranyosi és Căldăraru ítélet (92. pont).
20 Lásd: Aranyosi és Căldăraru ítélet (98. és 104. pont).
21 Az „Aranyosi II” ügy ekképpen okafogyottá vált, amint azt a Bíróság a 2017. november 15‑i Aranyosi végzésben (C‑496/16, nem tették közzé, EU:C:2017:866) megállapította.
22 2018. július 25‑i, Minister for Justice and Equality ítéletében (Az igazságügyi rendszer hiányosságai, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586) a Bíróság a Charta 47. cikkének második bekezdésében biztosított tisztességes eljáráshoz való alapvető jognak a kibocsátó tagállam igazságszolgáltatásának függetlenségét érintő rendszerszintű vagy általános hiányosságok okán való megsértésének tényleges veszélye kapcsán ugyanazokat az elveket ismerte el és ugyanazt a logikát követte, mint amelyet az Aranyosi és Căldăraru ítéletetben és a Generalstaatsanwaltschaft ítéletben fogadott el.
23 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (117. pont).
24 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (87. pont).
25 Aranyosi és Căldăraru ítélet (92. pont).
26 Ugyanazt a megfogalmazást veszem itt át, amelyet a Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen (brémai regionális felsőbíróság) használt a döntéshozatal iránti kérelmében.
27 CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, a továbbiakban: Muršić kontra Horvátosrzág ítélet.
28 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (91. pont).
29 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (101. pont).
30 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (92. és 93. pont).
31 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (103. pont).
32 ML ügyre vonatkozó indítvány (Magyarországi fogvatartási körülmények) (C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547, 62. és 76. pont).
33 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (111. pont).
34 Generalstaatsanwaltschaft ítélet (112. pont).
35 C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (64. pont).
36 A Bíróság a Charta 52. cikkének (3) bekezdésére alapította érvelését (lásd a jelen indítvány 5. pontját).
37 CE:ECHR:2013:0108JUD004351709, 65. §.
38 Lásd: Aranyosi et Căldăraru ítélet (90. pont).
39 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (91. pont).
40 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (98. pont).
41 E tekintetben lásd az ezen ítélethez fűzött különvéleményeket, valamint a jogirodalomban: Tulkens, F., „Cellule collective et espace personnel, un arrêt en trompe‑l’œil (obs. sous Cour eur. dr. h., Gde Ch., arrêt Muršic c. Croatie, 20 octobre 2016)”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, 112. sz., Anthemis, Wavre, 2017, 989–1004. o.; Robert, A‑G., „Conséquences du manque flagrant d’espace personnel”, AJ Pénal, Dalloz, Párizs, 2017, 47. o.
42 Lásd a Charta 52. cikkéhez fűzött magyarázatokat (lásd a jelen indítvány 6. lábjegyzetét).
43 Lásd: 2016. december 21‑i Tele2 Sverige és Watson és társai ítélet (C‑203/15 és C‑698/15, EU:C:2016:970, 129. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd továbbá: 2018. július 25‑i Minister for Justice and Equality ítélet (Az igazságügyi rendszer hiányosságai, C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 62–67. pont), amelyben a Bíróság többek között a 2018. február 27‑i Associação Sindical dos Juízes Portugueses ítéletre (C‑64/16, EU:C:2018:117) támaszkodott a Charta 47. cikke tartalmának kifejtése érdekében, amely cikk biztosítja a független és pártatlan bírósághoz való jogot.
44 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (90. pont).
45 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (92. pont).
46 Lásd a jelen indítvány 68. pontját.
47 Lásd a „Fogvatartottankénti élettér a büntetés‑végrehajtási intézetekben” vonatkozásában született, 2015. december 15‑i CPT normákat, amelyek elérhetők a következő internetcímen: https://rm.coe.int/16806ccb8d (21. pont).
48 Hasonlóképpen, e tér meghatározása függ attól a kérdéstől, hogy a szóban forgó személyt elkülönítésben vagy egyéb hasonló fogvatartási rezsimben tartják‑e, illetve fogdában vagy hasonló, nagyon rövid időtartamban használt terekben (őrizetre kijelölt helyiségek, pszichiátriai intézmények, idegenrendészeti fogda), amelyről azonban a jelen ügyben nincsen szó [lásd: Muršić kontra Horvátország ítélet (92. §)].
49 Lásd ebben az értelemben: Muršić kontra Horvátország ítélet (92. §).
50 Lásd: 47. lábjegyzetben hivatkozott CPT‑normák (7. pont).
51 Muršić kontra Horvátország ítélet (114. §), valamint a 47. lábjegyzetben hivatkozott CPT normák (10. pont).
52 Lásd e tekintetben: EJEB, 2010. február 2., Marina Marinescu kontra Románia (CE:ECHR:2010:0202JUD003611003, 66. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2012. január 10., Ananyev és társai kontra Oroszország (CE:ECHR:2012:0110JUD004252507, 148. §).
53 Muršić kontra Horvátország ítélet (126. §).
54 E tényezők a Muršić kontra Horvátország ítéletben (132–135. §) szerepelnek.
55 Lásd: Generalstaatsanwaltschaft ítélet (103. pont).
56 Emlékeztetek arra, hogy a Bíróság rendelkezésére álló nemzeti ügyirathoz csatolt 2017. január 3‑i végzésből kitűnik, hogy D.‑T. Dorobantu szabadságvesztés‑büntetésének végrehajtására zárt végrehajtási rezsim esetén 3 m² személyes teret, félszabad rezsim esetén 3 m²‑nél kisebb személyes teret biztosító zárkában kerülne sor.
57 C‑220/18 PPU, EU:C:2018:547 (57. pont).
58 Lásd: Aranyosi és Căldăraru ítélet (87. pont). A Bíróság itt az EJEB 2015. szeptember 28‑i Bouyig kontra Belgium ítéletére (CE:ECHR:2015:0928JUD002338009, 81. §, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) hivatkozott.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Vége az időhúzásnak | TASZ
A Médiatanács nem titkolhatja tovább az országos kereskedelmi tévék frekvenciahasználati szerződéseit.
Az eljárás a Tv2 és az RTL Klub frekvenciahasználati szerződései nyilvánosságáért még 2012 elején indult a Médiatanács (alperes) ellen, a két televíziótársaság pedig a Médiatanács oldalán beavatkozóként vett részt a perben. Csuday Gábor és a TASZ a Médiatanács elleni pert mindhárom fokon megnyerte, legutóbb szeptember 25-én, a Kúrián, ahol ügyét Pető Márk, a TASZ ügyvédje képviselte.
Az RTL Klub és a Tv2 hatósági szerződései 2012. július 9-én jártak le, a tévétársaságok pedig még aznap ideiglenes szerződést kötöttek a Médiatanáccsal, amelyek alapján az analóg frekvenciák lekapcsolásáig, a digitális átállás befejeztéig továbbra is sugározhatnak az analóg platformon.
A két tévétársaság 1997-ben, pályázat útján nyerte el a jogot, hogy koncessziós szerződést köthet az állammal. A nyolc évre szóló szerződéseket az ORTT (a Médiatanács jogelődje) 2005-ben vitatott körülmények között hosszabbította meg, 2012 nyarán ezek a szerződések jártak le. Csuday Gábor azért kérte ki a tévétársaságok hatósági szerződéseit, mert azokból - a koncessziós díjak mellett - az is kiderülhet, hogy a tévétársaságok milyen feltételekkel köthettek ideiglenes szerződést a Médiatanáccsal az analóg sugárzás lekapcsolásáig terjedő időszakra.
A Médiatanács pertaktikája az volt, hogy nem adott be fellebbezést az elsőfokú ítélet ellen, sem felülvizsgálati kérelmet, amikor az Ítélőtábla is a TASZ által képviselt újságírónak adott igazat, és közben a sajtóban nem győzte hangsúlyozni, hogy esze ágában sincs megakadályozni a szerződések megismerhetőségét. Ehhez képest az eljárás minden fokán úgy nyilatkozott, hogy támogatja a tévétársaságok fellebbezését az adatok kiadására kötelező ítéletekkel szemben.
A per jogi kérdéseinek középpontjában az üzleti titok fogalma állt. Az RTL Klub és a Tv2 ugyanis azzal védekeztek, hogy a szerződések részletei (a frekvenciahasználat ára és további feltételei) üzleti titoknak minősülnek. A nemzeti vagyonról szóló törvény azonban rögzíti, hogy a televíziós sugárzáshoz szükséges frekvenciák az állam kizárólagos tulajdonába tartoznak. Azokat a Médiatanács pályáztatási eljárás útján hasznosítja, a pályázat nyerteseivel szerződést köt a frekvenciahasználat feltételeiről, illetve ennek fejében nyújtott díjfizetésről és egyéb vállalásokról. Az üzleti titok fogalmát illetően pedig az információszabadság törvény és a még hatályos régi Ptk. irányadó, amelyek szerint nem minősül üzleti titoknak az állami vagyon hasznosításával kapcsolatos adat. A frekvenciák hasznosításával kapcsolatos adatok tehát nem eshetnek az üzleti titok fogalmi körébe.
A bíróság ezen a ponton azt mérlegelte, hogy vajon aránytalan sérelmet okoz-e az adatok nyilvánosságra kerülése. A bíróság szerint ugyanis ez még akkor is korlátja lehet a szerződések megismerhetőségének, ha a fentiek értelmében a frekvenciahasználatra vonatozó adatok nem esnek az üzleti titok körébe. A Fővárosi Ítélőtábla másodfokú, jogerős ítéletében helyesen mutatott rá, hogy ennek bizonyítása az alperes (tehát a Médiatanács és a tévétársaságok) feladata. Ehhez nem elég általánosságban azt állítani, hogy a szerződés nyilvánosságra kerülése aránytalan sérelmet okoz az érintetteknek, hanem a megállapodás konkrét elemei kapcsán egyesével kell ezt bizonyítania az alperesnek vagy az alperes pernyertessége érdekében beavatkozó televízióknak.
A Kúria a jogerős ítéletet helybenhagyva hangsúlyozta a közpénz-költésre vonatkozó adatok Alaptörvényben is rögzített nyilvánosságát, valamint kiemelte, hogy egy szerződés egésze is lehet közérdekű adatigénylés tárgya. A bíróság szóbeli indokolásában kifejtte, hogy az üzleti titokkal kapcsolatban nem volt megalapozott az NMHH és a tévék érvelése.
Ez az ügy tökéletes példa arra, hogy mi a jelentősége az üzleti titok fogalma alóli kivételeket tartalmazó szabálynak. A TASZ több fórumon felszólalt az ellen, hogy az új Ptk.-ban ez a szabály nem szerepel. A Polgári Törvénykönyv 2014. március 15-én hatályba lépő szövege kizárólag azt állapítja meg, hogy mi az üzleti titok, viszont a közpénzek használatával kapcsolatos információkat nem szabályozza kivételként. A TASZ súlyos aggodalma az volt, hogy ennek következményeként, az új Ptk. alapján, az állami vagyonnal gazdálkodó szervek üzleti titokra hivatkozva takargathatják szerződéseiket és a beruházásokkal kapcsolatos információkat, ez pedig a korrupció melegágya.
Nézd meg a TASZ ezügyben korábban készített filmjét (4 perc)!
A problémára csak látszólagos megoldást nyújt az információszabadság törvény egyébként botrányos, a közérdekű adatok megismeréséhez fűződő alapjog kiüresítését eredményező módosítása. A kivételre vonatkozó szabály a Ptk. helyett ugyan bekerült az információszabadság törvénybe, azonban az új rendelkezés több kívánnivalót is hagy maga után. A törvény alapján nem egyértelmű, hogy ha ezen az alapon utasítanak el egy adatigénylést, akkor az adatkérőnek joga van-e bírósághoz fordulni felülvizsgálatért. Az információszabadságot korlátozó értelmezés szerint ebben az esetben az adatigénylő a törvény által említett olyan szervhez fordulhat, ami az adatkezelő törvényességi felügyeletét látja el. Ráadásul nem is minden közérdekű adatokat kezelő szervnek van ilyen felettes szerve.
A TASZ a közérdekű adatokra vonatkozó új jogszabályi környezet tesztelésére és fejlesztésére stratégiai pereket indít, amelynek célja, hogy a bíróság, azaz a jogalkalmazás küszöbölje ki a jogalkotó fatális hibáit. Az információszabadság törvény májusi módosításai ellen a TASZ Szabó Mátéhoz, az alapvető jogok leköszönő biztosához fordult. Célunk az volt, hogy az ombudsman éljen jogkörével és kezdeményezze az Alkotmánybíróságnál a módosítások alkotmányossági felülvizsgálatát, erre azonban eddig nem került sor, ám a lehetőség utódja, Székely László előtt is nyitva áll.
A Kúria ítélete alapján az alperes kiadta a kért hatósági szerződéseket, az RTL itt, a TV2 pedig itt érhető el. Az adatok feldolgozásából született oknyomozó cikk a vs.hu-n jelent meg, mely itt olvasható. A Kúria ítélete írásban továbbra sem érkezett meg, amint megtörténik, beszámolunk róla.

matches: bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria


text:
Közalkalmazottak, figyelem! Itt a Kúria ítélete a banki költségtérítésről | Független Büntetés-végrehajtási Szakszervezetek Országos Szövetsége
Itt vagy most: Home » Kiemelt hírek » Közalkalmazottak, figyelem! Itt a Kúria ítélete a banki költségtérítésről
Közalkalmazottak, figyelem! Itt a Kúria ítélete a banki költségtérítésről
| 2013. július 24. | 0 komment
Megtekinthető a Kúria honlapján a pécsi pedagógus ügyében hozott ítélet összefoglalója. A legfőbb bíróság kimondta: nem függhet a közalkalmazottak illetményének kifizetésével felmerülő többletköltségek megtérítése attól, hogy milyen ajánlatokat tesznek közzé a bankok a fizetési számlák vezetéséért, illetve az illetmény egyszeri felvételéért.
Mint a híradásokból ismert, egy pécsi pedagógus 2010-ben indított pert három havi bérének felvétele miatt adódó banki többletköltségeinek megtérítése érdekében. Három évig pereskedett 5 462 forint költségtérítésért. Az ügyben azonban nem az összegnek, hanem a Kúria-ítéletben kimondottaknak van jelentősége.
Már az első fokon eljáró munkaügyi bíróság is megítélte ezt az összeget az érintett pedagógusnak a közalkalmazottak jogállásáról szóló 1992. évi XXXIII. törvény (Kjt.) 79/A. § (1) és (2) bekezdésére hivatkozva. A másodfokon eljáró bíróság azonban 3 440 forintra szállította le a bankszámla-költségtérítés összegét. Kifejtette, hogy a munkaügyi bíróság a többletköltségként jelentkező kiadások körét helyesen állapította meg a tranzakciós díjban, a számlavezetési díjban és a kártyadíjban, nem értett egyet azonban azzal, hogy a felperes által kimutatott banki költségek teljes egészében a munkáltató által megtérítendő többletköltségként jelentkeztek.
A Kúria, mint felülvizsgálati bíróság azonban az elsőfokú bíróság ítéletét, vagyis az 5 462 forint költségtérítést hagyta helyben. A Kúria kimondta: a jogalap vonatkozásában helytállóan döntöttek az eljáró bíróságok, az összegszerűség kérdésében azonban tévedett a másodfokú bíróság, amikor a bankkártya díjának, illetve a számlavezetési díjnak csak egy részét találta megalapozottnak. A Kjt. jelen ügyben alkalmazandó 79/A.§ (1) és (2) bekezdése előírja, hogy a közalkalmazottat megillető illetmény kifizetése a közalkalmazott által meghatározott fizetési számlára utalással, vagy ennek hiányában postai úton történik. Az illetmény fizetési számlára történő átutalása és egyszeri felvétele, illetve az illetmény-kifizetés a közalkalmazott részére költségtöbbletet nem okozhat.
Mindeközben a minisztériumokban dolgozóknak rendeletben rögzítették a költségtérítést: KATTINTS!
A felperesnek az illetménye felvételével kapcsolatos éves bankkártyadíj és számlavezetési díj attól függetlenül merült fel, hogy kártyáját, illetve számláját az illetmény felvételén kívül egyéb tranzakciókra is használta-e. Mivel nincs mód negyedéves, vagy havi bankkártya kiváltására és a számlavezetési díjat akár egyszeri alkalommal történő illetményfelvétel esetén is meg kell fizetni, ezen összeg csökkentése a Kjt. 79/A. § (2) bekezdésébe ütközne, hisz ezáltal nem jutna hozzá a felperes az illetménye felvételével kapcsolatban felmerült költségéhez.
Az illetmény kifizetésével felmerülő többletköltségek megtérítése nem függhet attól, hogy a közalkalmazott által elérhető bankok a fizetési számlák vezetéséért, illetve az illetmény egyszeri felvételéért milyen ajánlatokat tesznek közzé. Nincs olyan jogszabályi kötelezés, amely a közalkalmazott költségviselését írná elő, ha nem a munkáltató elvárásának megfelelő számlaszerződést köt. Így nem ütközött a jóhiszemű joggyakorlás követelményébe a felperes azon magatartása, hogy nem folytatott azzal kapcsolatban részletes vizsgálatot, hogy melyik számlakonstrukció eredményezné a munkáltató számára a legkedvezőbb feltételeket az illetmény felvételéhez.
A Klebelsberg Intézményfenntartó Központ 2013 végéig rendezné a tanárok folyószámla-költségtérítésének kérdését. Más közfoglalkoztató egyelőre még nem szólalt meg az ügyben.
Mit tegyenek a közszolgák?
Minden bankhasználattal kapcsolatos költséget meg kell téríteni a közallkalmazottak, köztisztviselők, kormánytisztviselők, illetve a fegyveres szerveknél dolgozók részére. Valamennyi státusztörvény rögzíti ugyanis azt, hogy a bankszámlahasználatból nem származhat hátrányuk a munkavállalóknak – mondta el a Pénzcentrum.hu kérdésére Magyar Gábor ügyvéd. A Kúria ítéletével csak megerősítette, hogy a bankszámla-fenntartási költséget és a bankkártya éves használati díját attól függetlenül meg kell fizetni a közszférában alkalmazottak részére, hogy a bankszámlájukat más célokra is használják-e. Vagyis miközben az állam különböző különadókkal sanyargatja a bankokat, “lábon lövi saját magát”, mivel egyre növekvő összegű költségtérítést kell kifizetnie az alkalmazottak számára – jegyzi meg.
Ha egy közszférában dolgozó munkáltatója nem téríti meg számára a bankszámla-használattal és a készpénzfelvétellel összefüggő költségeit, akkor – három évre visszamenőlegesen – először levélben érdemes azt kérnie, illetve a köztisztviselőknek, kormánytisztviselőknek közszolgálati panaszt érdemes benyújtaniuk, amire 30 napon belül választ kell kapniuk.
Amennyiben a munkáltató nem téríti meg a költségeiket, akkor közjegyző vagy ügyvéd közreműködésével fizetési meghagyás kibocsátását kérhetik. Sem a munkavállalóknak, sem a munkáltatóknak nem lenne jó, ha erre sor kerülne. A fizetési meghagyásnak ugyanis 3 százalékos, de legalább 5 ezer forint eljárási díja van, plusz közjegyzői, ügyvédi munkadíjjal is számolni kell, amit a dolgozónak kell megelőlegeznie, de végső soron a munkáltatót terheli majd. Ha a munkáltató nem tesz eleget a jogerős fizetési meghagyásban foglaltaknak, akkor pedig végrehajtást lehet kérni, amelynek újabb költsége van. Perré alakulás esetén a költségek duplázódnak.
Magyar Gábor nem javasolja, hogy pertársaságokba szerveződve próbálják meg elérni a közszférában dolgozók a költségtérítést. Ha ugyanis valaki közben elhalálozik, akkor félbeszakad a peres eljárás, amíg nem rendeződnek a hagyatéki kérdések.
BVOP levél – Közalkalmazottak illetménye tárgyában

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria


text:
IV/00167/2014
. IV/00167/2014
Első irat érkezett: 01/24/2014
Az ügy tárgya: A Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (sugárszenyezett fűtőolaj)
Az indítványozó a Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását, és az abban alkalmazott jogszabályi rendelkezés, a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és az egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCI. törvény 2. § (1) bekezdése megsemmisítését indítványozza.
Előadja, hogy korábbi munkahelyén sugárszenyezett fűtőolajjal kellett dolgoznia, anélkül, hogy erről tudott volna. E tevékenység súlyos következményekkel járt egészségi állapotára nézve.
Az eljáró bíróság ügyében alkalmazta a sérelmezett jogszabályi rendelkezést, amelynek következtében elesett bizonyos ellátásoktól.
Álláspontja szerint a jogszabályi rendelkezés sérti emberi méltóságát (Alaptörvény II. cikk), a munka és a foglalkoztatás szabad megválasztásához fűződő jogát [Alaptörvény XII. cikk (1) bek.], a törvény előtti egyenlőséget [Alaptörvény XV. cikk (1) bek.] és diszkriminatív. Sérti továbbá támogatásra való jogosultságát [Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bek.], valamint a testi és lelki egészséghez való jogát [Alaptörvény XX. cikk (1) bek.]. .
a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és az egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCI. törvény 2. § (1) bekezdés
Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú ítélet
167_2014_inditvany_anonim.pdf 167_2014_ind_anonim_kieg.pdf
A határozat száma: 3235/2014. (IX. 22.) AB végzés
ABH oldalszáma: 2014/2490
A Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítása, és megsemmisítése, valamint a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól és egyes törvények módosításáról szóló 2011. évi CXCI. törvény 2. § (1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítása iránti alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó felperes alkotmányjogi panasszal élt a Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú jogerős ítélete ellen.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasszal élt társadalombiztosítási határozat felülvizsgálata iránti perében hozott jogerős bírósági ítélet ellen.
[3]	Alkotmányjogi panaszában, majd annak kiegészítésében előadta, hogy korábbi munkahelyén rendszeresen munkakörébe nem tartozó feladatokat kellett végeznie, mint például sugárszennyezett fűtőolaj lefejtése. Állítása szerint emiatt számtalan betegsége alakult ki, amely maradandó fogyatékossághoz vezetett. Betegsége miatt nem tudott elhelyezkedni, ezért 2012. október 11-én megváltozott munkaképességű személyek ellátása iránti kérelmet terjesztett elő. Kérelmét a társadalombiztosítási hatóságok, majd a bíróság azzal utasították el, hogy a törvényi feltételek esetében nem teljesülnek, mivel a kérelem benyújtását megelőző öt éven belül nem volt 1095 nap – a Tbj. 5. §-a szerinti – biztosítotti jogviszonya.
[4]	A Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 1.M.433/2013/4. számú jogerős ítélete ellen az indítványozó alkotmányjogi panasszal élt. Álláspontja szerint az eljáró bíróság által alkalmazott, a megváltozott munkaképességű személyek ellátásairól szóló 2011. évi CXCI. törvény (a továbbiakban: Mmtv.) 2. §-ának (1) bekezdése alaptörvény-ellenes. Sérti az Alaptörvény II. cikkében rögzített emberi méltósághoz való jogot, a XII. cikk (1) bekezdését, XV. cikk (1) bekezdését és ez vezetett a jogerős ítélet értelmében a panaszos pervesztességéhez. Ezen túlmenően az Alaptörvény XIX. cikk (1) és (2) bekezdésének, valamint XX. cikk (1) bekezdésének sérelmét is állította az indítványozó.
[5]	Indítvány-kiegészítésében megjelölte az Abtv. 27. §-át, valamint megismételve az eredeti beadványban megjelölt alaptörvényi rendelkezéseket, azok sérelmére alapozva kérte a jogerős bírósági ítélet megsemmisítését. Bejelentette továbbá, hogy az alkotmányjogi panasszal támadott jogerős ítélet ellen felülvizsgálati kérelemmel élt a Kúriához.
[6]	2. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (2) bekezdése értelmében mérlegelési jogkörében megvizsgálta az alkotmányjogi panasz befogadásának törvényi feltételeit.
[7]	Az Abtv. 26. § (1) bekezdése értelmében az Alkotmánybíróság alkotmányjogi panasz eljárását az kezdeményezheti, aki egyedi ügyben érintett, és az ügyben folytatott bírósági eljárásban alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazása folytán az Alaptörvényben biztosított jogának sérelme következett be, jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az indítványozó a saját ügyében hozott, kérelmét elutasító közigazgatási határozatot keresettel megtámadta, az ügyben jogerős döntés született, amely ellen további fellebbezésnek helye nincs, tehát e tekintetben az alkotmányjogi panasz a törvényi feltételeknek megfelel.
[8]	Az Abtv. 30. § (1) bekezdése értelmében az alkotmányjogi panasz benyújtására a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül van lehetőség. A bíróság tájékoztatása szerint az indítványozó a 2013. október 28-án kelt jogerős ítéletet 2013. november 28-án személyesen vette át, amely ellen 2014. január 23-án adta postára alkotmányjogi panaszát, ajánlott küldeményként. Az alkotmányjogi panasz a fentiekre tekintettel határidőben érkezett.
[9]	Az indítványozó jelezte, hogy az alkotmányjogi panasszal támadott jogerős ítélet ellen felülvizsgálati kérelemmel élt a Kúriához. Az Ügyrend 32. §-a értelmében a jogorvoslati lehetőség kimerítésének kötelezettsége nem vonatkozik a felülvizsgálatra mint rendkívüli jogorvoslatra. Az Abtv. 26. § (1) bekezdése, valamint 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasz akkor is benyújtható, ha törvény felülvizsgálati kérelem vagy indítvány benyújtását is lehetővé teszi. Az ügyrend 30. § (3) bekezdése értelmében azonban az Abtv. 56. § szerinti befogadási eljárást az alkotmányjogi panasz alapján akkor is le kell folytatni, ha az alkotmányjogi panasz mellett az indítványozó felülvizsgálati eljárást is kezdeményezett.
[10]	Az alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata során az Alkotmánybíróság észlelte, hogy a sérelmezett jogszabályi rendelkezés az alkotmányjogi panasz benyújtását megelőzően módosításra került. Az Mmtv. 2. § (1) bekezdése 2014. január 1-jei hatállyal, már nem csak 5 évre visszamenőleg, hanem 10, illetve 15 éves időtartamra tekintettel rendeli vizsgálni a biztosítási előzmény fennálltát. Az Abtv. 41. § (3) bekezdése értelmében hatályon kívül helyezett jogszabály alaptörvény-ellenességét akkor állapíthatja meg az Alkotmánybíróság, ha azt a konkrét esetben még alkalmazni kell. Jelen alkotmányjogi panasz beadványban a panaszos álláspontja szerint, ha az Alkotmánybíróság panaszának helyt ad, az ítélet megsemmisítésével reparálja alapjogsérelmét.
[11]	Az alkotmányjogi panasz befogadásának feltételeként az Abtv. 52. §-a rögzíti, hogy az indítványnak határozott kérelmet kell tartalmaznia. E körben az előírt törvényi feltételeknek a beadvány csak részben tesz eleget. Az alkotmányjogi panaszos megjelölte az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontját, és az Abtv. 27. §-át. Feltüntette a sérelmezett jogerős bírósági ítéletet, valamint az eljárás során alkalmazott és a döntés alapjául szolgáló alaptörvény-ellenesnek vélt jogszabályi rendelkezést, és kérte a sérelmezett bírósági ítélet megsemmisítését. Az Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pontja értelmében a beadványban indokolni kell, hogy a sérelmezett jogszabály, illetve bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény megjelölt rendelkezésével. A hiánypótlásra felhívást követően benyújtott indítvány-kiegészítésében a panaszos a korábban megjelölt alaptörvényi rendelkezéseket megismételve előadta, hogy amióta üzemi balesetet szenvedett, nem tud elhelyezkedni, több évtizede tartó küzdelme a munkáért egészségét tovább károsította, ezért kérte a bírósági ítélet alaptörvény-ellenességének magállapítását és megsemmisítését.
[12]	Tekintettel arra, hogy az alkotmányjogi panasz a sérelmezett jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességére vonatkozó, alkotmányossági szempontból értékelhető indokolást nem tartalmaz, nem került valószínűsítésre olyan a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, mely az Abtv. 29. §-ában rögzített feltételeknek eleget téve az alkotmányjogi panasz befogadását indokolná.
[13]	Az Alkotmánybíróság ezért az Abtv. 56. § (1) és (2) bekezdése értelmében, az Alkotmánybíróság Ügyrendje 30. § (2) bekezdés a) pontja alapján, figyelemmel az Abtv. 56. § (3) bekezdésére, az alkotmányjogi panasz befogadását visszautasította.
. 01/24/2014
. 3235/2014. (IX. 22.)

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság