text:
Az Onódy-ügy, 1964 | Beszélő
2004. február–március, Évfolyam 9, Szám 2 » Befejezetlen múlt
Ezzel „hivatalosan” is kezdetét vette az Onódy-ügy (amiről mellesleg ekkor már a fél ország beszélt), amely aztán többfelé ágazott. Óhatatlanul összekapcsolódott Nyikita Hruscsovnak, a Szovjetunió Kommunista Pártja első titkárának 1964. októberi leváltása nyomán a magyar pártvezetésben kialakult bizonytalansággal, ami leginkább azt a kérdést vetette fel, miként tud úrrá lenni Kádár János pozíciója megingásán, s amelyet ellenfelei a párt felső köreiben igyekeztek kihasználni. Kiindulópontja és hivatkozási alapja lett egy végül eredménytelen korrupcióellenes (sajtó)kampánynak is, ráadásul akadtak, akik saját alantas céljaik elérése érdekében hamis pletykákat kezdtek gyártani és terjeszteni olyanokról, akiknek az ügyhöz semmi közük nem volt, sőt magát Onódyt sem ismerték.[1]
Az 1920-ban született Onódy Lajos 18 évesen kezdett a Ganz Gyárban (teljes nevén: Ganz és Társa Villamossági, Gép-, Waggon- és Hajógyár Rt.) dolgozni, előbb segédmunkás volt, aztán villanyszerelő, majd egy művezetői iskola elvégzését követően 1941-ben műszaki tisztviselővé lépett elő. A háború alatt kommunistákat és zsidókat mentett – ez utóbbiért az izraeli Yad Vashem Intézettől 1995-ben, még életében, megkapta a Világ Igaza kitüntetést. Legfőképp az ő nevéhez fűződik a gyár „bénítási anyagainak” megmentése 1944 decemberében.[2] Karácsony előtt a Gestapo letartóztatta, a svábhegyi Majestic szállóba vitték, ahol halálra ítélték. Az ítélet végrehajtása a szovjet csapatok közeledtének köszönhetően hiúsult meg.
A vállalat 1964-ig tíz alkalommal nyerte el a belkereskedelmi miniszter és az illetékes szakszervezet által adományozott „legjobb vendéglátóipari vállalat”, illetve kiváló vállalat címet. Emellett kétszer kapta meg a magasabb elismerést jelentő miniszteri-szakszervezeti vándorzászlót, legutóbb az 1963. évi eredményei alapján. 1964 első félévi teljesítményét dicsérő oklevéllel jutalmazták, ami azt vetítette előre, hogy az év végével ismét kiváló vállalat lesz, és újra elnyerheti a vándorzászlót.[3]
Formálisan ehelyütt is működött pártalapszervezet, de Onódy semmi beleszólást nem engedett neki a vállalat ügyeibe. A vendéglátóiparban mellesleg amúgy sem volt jellemző a párttagok magas aránya, így volt ez ebben az esetben is, az Éttermi és Büfé Vállalatnál mindössze nyolcvan-kilencven között mozgott a párttagok száma, s ehhez jött még a Kommunista Ifjúsági Szövetség negyven-ötven tagja 1957 után.[4]
A vállalat 1956-ot követően tovább terjeszkedett. Onódy megérezte a Rákosi idején elhanyagolt idegenforgalom „népgazdasági ágazattá válását”, a turizmus dinamikus felfejlődését, s ezért új területre merészkedett: a szállodaiparba. Előrelátása beigazolódott, hiszen 1960 és 1964 között több mint megötszöröződött a Magyarországra beutazott turisták száma, 1964-ben ez meghaladta az egymillió 300 ezer főt, a kapitalista államokból érkezők aránya átlagosan 20-25 százalék körül ingadozott. Ennél lényegesebb volt azonban, hogy „mindkét relációban” rohamosan emelkedett a vendégéjszakák száma, az idegenforgalom pedig hagyományosan a fővárosra és a Balaton környékére koncentrálódott.[5]
Így hát „terjeszkedése” helyszínéül Onódy a Balaton déli partját választotta, amely a szintén sokszorosára növekvő belföldi turizmusnak is kiemelt célpontja volt. A Siófoktól Balatonföldvárig húzódó területet az Országos Üdülővendéglátó Vállalattól „vette át” 1958 októberében. Rendbe hozatta és korszerűsítette – többek között modern belsővel, a konyhákat egyebek mellett nagykapacitású olajsütőkkel és elektromos hűtőszekrényekkel látta el – a meglévő vendéglátóipari egységeket (pl. szántódi Révcsárda, kőröshegyi Flekken Csárda), újakat nyitott (pl. a balatonszéplaki Hableány és a zamárdi Pannónia Étterem), és addig ismeretlen üzlettípusokat honosított meg, mint amilyen a siófoki és földvári Borharapó volt. A nyáron mindig megugró hétvégi turistaforgalomra való tekintettel több helyen is nagy büféket (pl. a Matróz, Sió és Strand büfé Siófokon, a Strand és Bistró büfé Földváron), valamint önkiszolgáló éttermeket létesítettek – többek között a földvári camping területén. Ezzel egyidejűleg a vállalat üzemeltette a „területen” lévő fagylaltozókat, presszókat, és nem utolsósorban az összes SZOT-üdülőben felállított kis büféket. Kiépítették az éjszakai szórakozóhelyek hálózatát is, közismert volt a földvári Keringő Bár vagy a siófoki Tünde Bár. Összességében 1964-re a Balaton déli partján a „segédüzemekkel együtt” csaknem száz „kisebb-nagyobb üzem” működött a vállalat kezelésében, ahol holtszezonban kétszáz, a nyári idényben pedig nagyjából 2200 ember dolgozott.[6]
Az 1958-as brüsszeli világkiállítás magyar pavilonja éttermének bevételét a Belkereskedelmi Minisztérium motelszobák vásárlására fordíthatta, amelyeket Onódy „kapott meg”. Így 1959 késő tavaszán Földváron egy 400, Siófokon pedig egy 240 személyes motel kezdte meg működését, a hozzátartozó korszerű éttermekkel. Onódy – kapcsolatait maximálisan kihasználva – hamarosan belefogott a szállodaépítésbe is. A következő években rohamtempóban épült meg Siófokon a háromszintes Vénusz (1960) és a hatemeletes Balaton Szálló (1962). Övé lett a hatvan szobás, négyemeletes Napfény Szálló, amit a Belügyminisztériumtól szerzett meg, és az addig zárt egységet megnyitotta a vendégforgalom előtt. 1964 júniusában adták át az Onódy által megálmodott siófoki vízparti szállodasor első két tagját, az egyenként 138 szobás, 276 férőhelyes Lidó és Hungária szállodákat a hozzájuk tartozó ezerfős Siófok étteremmel együtt. A trió harmadik tagjának, a 307 férőhelyes Európa Szállónak az üzembe helyezése – jórészt az időközben kirobbant „ügy” miatt – 1966-ra csúszott át, s végül nem épült meg a hotelsort lezáró tizenkétemeletes Torony Szálló a hozzákapcsolt étteremmel. Az elsősorban külföldi turistákat megcélzó, idényjellegű Napfény, Balaton, Lidó és Hungária az előkelő A-II kategóriába tartozott, kihasználtságuk 1964 három nyári hónapjában átlagosan 86,5 százalékos volt (abban az időben Magyarországon csupán két A-I kategóriájú hotel létezett: a budapesti Gellért és Royal szállók).[7]
Onódy egy monopolhelyzetben lévő, ráadásul az akkori megítélés szerint stratégiailag fontos területen működő intézmény vezetőjeként sok szállal kötődött a párt- és állami vezetés több tagjához, szükség esetén – viszonzásra számítva – apróbb-nagyobb szívességeket tett nekik. Ezek közé tartozott az ingyenes vagy rendkívül kedvezményes vendéglátás, számon tartotta a születés- és névnapjukat, és nemegyszer ezüsttálcákon bőséges hidegtálakat, valamint tortákat vagy jófajta bel- és külföldi szeszes italokat küldött ajándékba.[8]
Némileg visszaugorva az időben, 1964-ig mindössze egyetlen komolyabb feljelentéssel kellett Onódynak „megbirkóznia”. 1962 augusztusában „Az Éttermi és Büfé Vállalat számos kisdolgozója” aláírással gépelt névtelen feljelentés érkezett a Belkereskedelmi Minisztériumhoz Onódy és a vállalat más vezetői ellen, akiket a levélíró gazdasági visszaélések és egyéb fegyelmi vétségek elkövetésével gyanúsított meg. Magáról Onódyról azt állította, hogy ma már egyáltalán nem „munkásigazgató”, hanem „arisztokrata vezérigazgatót játszik”, „a rengeteg külföldi utazgatáson kívül” szinte már csak a sport érdekli. Olyannyira, hogy focistákat és családtagjaikat alkalmaz magas fizetéssel a vállalatnál, illetve „hidegtálak tömkelegét és szendvicsek százait” juttatja ingyen nekik. S mivel az igazgató másra gyakorlatilag nem figyel oda, ezért a „csúcsvezetőség java része rendszeresen horribilis különkeresetekre tesz szert”. Ezenkívül szóba került az is, hogy a Mézes Mackóban annak vezetőjével karöltve Onódy szervezi a kulisszák mögött a „Belker. csúcspozícióban lévő potyalesőinek a rendezvényeit”.[9]
A Belkereskedelmi Minisztérium Vendéglátóipari Főigazgatóságához csupán két kiemelt, országos hatókörű szálloda- és vendéglátó vállalat tartozott: az Éttermi és Büfé Vállalat, valamint az 1957-ben létrejött Országos Idegenforgalmi Szálloda és Étterem Vállalat (OISZÉV), amely megalakulása óta kétszer részesült a kiváló vállalat címben, és háromszor nyerte el a miniszteri-szakszervezeti vándorzászlót, egy ízben pedig a Minisztertanács vörös vándorzászlaját.[10] Az OISZÉV élén Rózsa Miklós állt, akit erős embernek tartottak, az a hír járta róla, hogy nagyszerű kapcsolatokat ápol a „hatóságokkal”, sőt egykoron maga is belügyi funkcionárius volt, egészen őrnagyi rangig vitte. Ami bizonyos, hogy 1956 előtt többek között az Üzemélelmezési Vállalatot vezette, aztán rövid ideig a Pénzügyminisztérium személyzeti főnökeként tevékenykedett. Azzal, hogy az Éttermi és Büfé Vállalat 1960-tól szállodák építésébe kezdett, Onódy átlépte a kijelölt működési kört, és óhatatlanul szakmai rivalizálás alakult ki közte és Rózsa között, ráadásul ők személy szerint sem kedvelték egymást. Igaz, ez nem volt egyenlő felek küzdelme, hiszen 1964-ben még az OISZÉV volt „a” szállodavállalat, a maga tizenhárom legjobb budapesti és tíz vidéki hoteljével, köztük két szállóval a Balaton északi partján (ehhez jött még 48 étterem és 56 egyéb vendéglátóegység üzemeltetése az országban). Ellenben Onódy volt a „feltörekvő behatoló”, ráadásul a magyar tenger konkurens déli oldalán, ahol Rózsa vállalata nem tudott jelen lenni. Az sem volt egyáltalán mindegy, hogy a kormány által kilátásba helyezett újabb és újabb balatoni és fővárosi szállodák megépítésével melyiküket fogják megbízni. (A két vállalaton kívül az Express Utazási Iroda rendelkezett még országos hotelhálózattal, azok azonban alacsonyabb kategóriájú szálláshelyek voltak.)
Ráadásul 1964 tavaszán az a szóbeszéd kapott lábra a Belkereskedelmi Minisztériumban, hogy összevonják a két vállalatot, amely 1965. január 1-jétől Éttermi és Szálloda Vállalat néven működött volna tovább. Az tény, hogy ebben az időszakban folyamatosan napirenden volt és zajlott a minisztériumban „a kereskedelem koncentrációja”, azaz az öszszevonások révén nagyvállalatok kialakítása – többek között az üzemélelmezés, az áruházak vagy a fűszer- és a vegyi kereskedelem terén –, amelyek képesek felvenni a versenyt a szintén frissen létrehozott ipari trösztökkel.[11] Ugyancsak tény, hogy az összevonási szóbeszéddel egy időben Onódynak felajánlották a szintén a Vendéglátóipari Főigazgatósághoz tartozó MÁV Utasellátó Vállalat igazgatói posztját (az aktuális igazgató különféle visszaélések miatt fegyelmit kapott, és ügyét éppen a KEB vizsgálta)[12], amit ő visszautasított. Tapogatóztak a másik oldalon is, Rózsának külszolgálatot ajánlottak fel, amit ő sem fogadott el.
1964. szeptember 1-jén Onódy az Egyesült Államokba utazott, ahol a világkiállítást tanulmányozta. Eközben itthon a rendőrség valószínűleg már szemmel tartotta azokat az alkalmazottakat a vállalatnál (elsősorban a hús- és az italraktárban dolgozókat), akik 1962 óta – saját felhasználásra és üzletelés céljából – rendszeresen dézsmálták a készleteket. Szeptember 11-én Soós Endre rendőr százados, a BRFK Társadalmi Tulajdonvédelmi Osztály Kereskedelmi és Közellátási Alosztályának munkatársa a Rákóczi úti Lottó Áruháznál igazoltatott egy férfit, miután „arra lett figyelmes”, hogy az „sporttáskában, fehér papírba csomagolva nagyobb mennyiségű húst szállít”. A feltartóztatott Asbóth Miklósról kiderült, hogy segédmunkás az Éttermi és Büfé Vállalat italraktárában, a nála lévő „5-6 kiló húst” pedig az italraktárból eltulajdonított borért kapta cserébe Solti Jánostól, a húsraktár vezetőjétől. Még aznap Asbóthtal együtt őrizetbe vették Kaló Andrást, az italraktár vezetőjét és helyettesét, Oláh Lajost. Ez utóbbiak oly módon is nyerészkedtek, hogy a kálórendszer enyheségét kihasználva palackozott borként számoltak el folyóbort, és a különbözetet zsebre tették. Soltit másnap helyezték rács mögé. Az elsődleges becslések szerint a négyük által okozott kár 35-40 ezer forint körül mozgott. Szeptember 14-én Végh Tivadar rendőr ezredes, a VIII. kerületi kapitányság vezetője arra hivatkozva, hogy „az ügy terjedelménél fogva annak vizsgálata hatáskörünket meghaladja”, az esetet sikkasztás és más bűntettek elkövetésének gyanújával a BRFK illetékes szervének, vagyis a Vizsgálati Osztály Társadalmi Tulajdonvédelmi Alosztályának adta át. Az említett személyek elleni nyomozás, ami későbbi szakaszában vált az Onódy-perré, még november végén is Solti János és társai néven szerepelt.
Alábecsülte annak jelentőségét is, hogy külföldi útja idején – 1962-vel ellentétben, amikor is a vele még barátságban lévő Sós megelégedett a feljelentő levél megküldésével a Belkereskedelmi Minisztériumba –, a rendőrfőkapitány ezúttal ún. rendőrségi nyomozó „beépítését” rendelte el a vállalatnál. Október 20-án tartóztatták le Tárgyik Sándort, a központi telephelyen működő hidegkonyha-üzem vezetőjét, a szakma által az egyik legjobbnak tartott, nemzetközi hírű hidegkonyhás mestert, aki annak idején szintén „deklasszáltként” került a vállalathoz, majd 26-án László Ilonát, Onódy jobb kezét. Az igazgatóra négy nappal később került sor, a „társadalmi tulajdon hanyag kezelése és más bűntettek alapos gyanúja miatt”. Október 30-án reggel Sós megjelent a Belkereskedelmi Minisztériumban, s mivel Tausz János minisztert nem találta, így annak első helyettesével, Sebessel közölte, hogy éppen most veszik őrizetbe Onódyt. Sebes ezzel nem értett egyet, Onódyt az egyik legjobb igazgatójának nevezte, s azt javasolta, hogy hagyják őt szabadlábon, és úgy folytassák ellene az eljárást, ha tényleg elkövetett valamit. Sós azonban ragaszkodott a letartóztatáshoz, amire az Onódy ártatlanságában biztos és abban a tévhitben lévő Sebes (akit a miniszter „első felettesének” is tartottak), hogy az ő beleegyezése is szükséges, kijelentette, hogy ehhez nem járul hozzá. Lázár Gézát, a minisztérium Vendéglátóipari Főigazgatóságának vezetőjét, Onódy közvetlen főnökét azonban 1965. július 16-ig, a másodfokú ítélethirdetésig szabadlábon hagyták, hiszen nem ő volt az elsődleges célpont.
Onódy 1964. október 30-i letartóztatása után a hivatalos szervek egy teljes hónapig hallgatásba burkolództak, ami kitűnő táptalajnak bizonyult az egymást merészen túlszárnyaló pletykák megszületéséhez. Különösen az után, hogy Onódyt megbilincselve vitték el otthonából, aztán demonstratív módon ugyanígy beszállították a vállalathoz, hogy az irodáját átnézzék. Így aztán nem maradhatott titokban, mi történt vele, ugyanakkor december 5-ig semmiféle híradás nem jelent meg vele kapcsolatban. Vagyis szabadon szárnyalhatott a fantázia. Solymosi Mihály rendőr alezredes, Tolna megye főkapitánya például jelentésében a következőket írta: „Azt beszélik, hogy valami gyűlésen a Pártközpontban lövöldöztek, és Czinege honvédelmi miniszter kilyukasztotta Kádár elvtárs bőrét, meglőtte”, illetve „a MALÉV vezérigazgatója ötödmagával egy repülőgéppel disszidált”. A megyei főkapitány kiemelte, hogy a „rágalmazó rémhírek döntő mértékben az Onódy-üggyel kapcsolatosak”.[13]
Egy álhír könnyű elterjesztésének lehetőségét lovagolták meg azok, akik Onódy esetét kihasználva szégyenteljes pletykahadjáratot indítottak, mellyel nemcsak a volt igazgatót akarták lejáratni. A Szabad Európa Rádió és az Amerika Hangja által is időnként táplált mendemondák többek között valutaüzérkedésről, kémkedésről és kábítószer-csempészetről (heroin) szóltak, kiegészítve „nagyarányú állami vagyon elsikkasztásával, külföldi állami követelések eltulajdonításával”. Sokat beszéltek arról is, hogy „számos vezető elvtárs” is belekeveredett az ügybe, Nezvál mellett emlegették Kállai Gyula, Fehér Lajos, Czinege Lajos, valamint Gáspár, Szénási és Szalay nevét, s volt, aki hozzátette: „és kb. még 170 ember van érintve.” Ami az összegszerűséget illeti, a pletykák ezt folyamatosan növelték néhány millióra, sőt, az egészen szélsőséges negyvenmillió is elhangzott (amit állítólag kicsempésztek Svájcba), így az időközben a sajtóban megjelent négyszázezer forint károkozásnak kevesen adtak hitelt.[14]
A korszakra oly jellemző „pesti vicc” ez esetben is megszületett. Miután Leonyid Brezsnyev és Nyikolaj Podgornij, az SZKP KB Elnökségének tagja, a KB titkára 1965. január 29. és február 1. között Kádár meghívására Magyarországon vadászott, rögtön elterjedt: a szovjet pártvezető azért jött ide, hogy tisztázza magát, nem érintett az Onódy-ügyben.[15]
A pletykák egy másik része hatalmas és féktelen mulatozásokról, sőt egyenesen titkos orgiákról szólt, amelyek állítólag az Onódy felügyelete alá tartozó fővárosi mulatóhelyeken (Kis Royal, Budapest Táncpalota), gödi nyaralójában és vadászházakban zajlottak.[16] Erre decembertől még ráerősítettek az újságok is, ahol „ingyenes pezsgős dáridókat” és „közpénzen végigszórakozott tivornyák egész sorát” emlegették – innen már csak egy lépés az orgia.
Ugyanekkor az angol Time magazin, illetve a különféle nyugati bulvárlapok is cikkeztek a magyarországi „La Bolse Vitáról”. A bécsi Kronen Zeitung Onódyról, mint a „magyar főváros jól táplált vendéglátó cárjáról” írt, gödi nyaralóját pedig úgy festette le, hogy „az új osztály nagyjai itt pihenték ki a szocialista hétköznapok fáradalmait”, ahol az egyik fogás „meztelen lányok aszpikban, óriási ezüsttálcákon felszolgálva”, s ahol ruletten desszert gyanánt „csokoládéval leöntött stewardesseket” lehetett nyerni.[17]
Magyarországon viszont inkább a kor neves és ünnepelt színésznőit hozták hírbe, mint az ilyen állítólagos orgiák „fő attrakcióit”.[18] Rövid idő elteltével a listán csak Bara Margit maradt, akiről széltében-hosszában híresztelni kezdték, hogy az orgiák állandó résztvevője volt, meztelenre vetkőzött, s a ráöntött csokoládét a „mulatozók” lenyalták róla.
A Baráról terjesztett pletykák teljességgel alaptalanok voltak, a legfőbb céljuk az volt, hogy őt bármilyen eszközzel meghurcolják, ellehetetlenítsék és pályája feladására kényszerítsék. Több irigye és ellensége volt, ugyanakkor szinte bizonyos, hogy az okokat nem annyira szakmai karrierjében, mint inkább a magánéletében kell keresni. Tény azonban, hogy ez a rágalmazó, alantas kampány eredménytelen maradt volna, ha a legmagasabb politikai vezetésben nem áll e mögé valaki. Both Béla, a Nemzeti Színház akkori igazgatója felsőbb utasítás nélkül nem merte volna megtenni, hogy Bara Margitot egyik napról a másikra eltávolítsa a Nemzetiből 1965-ben. Barának csupán annyit sikerült elérnie, hogy fogadja őt Szirmai István, a PB tagja, a KB kulturális és ideológiai ügyekért felelős titkára, de nem segített neki, sőt, nem is biztatta semmivel. Egyedül csak Szirtes Ádám állt ki mellette, aki elment az illetékes kerületi pártbizottságra, és felháborodásában, hogy mit műveltek Barával, lecsapta a pártkönyvét az asztalra. Úgy vitték utána a színházba, és könyörögtek neki, hogy vegye vissza.[19] Bara Margitot néhány hónappal később a József Attila Színházba helyezték át, ahol látványosan mellőzték, mindössze néhány kisebb szerepet kapott, 1966 után már filmekben is csak nagyritkán tűnt fel. Noha papíron 1977-ig a színház tagja maradt, gyakorlatilag már 1970-ben, alig 42 évesen visszavonult.[20]
Az Onódy-ügy kirobbanásával felpörgött a már korábban elindított korrupcióellenes sajtóhadjárat, amely kettős haszonnal járt. Egyrészt figyelmeztették a gazdasági vezetőket, másrészt a deklasszált osztályellenségen is lehetett ütni egyet, amire szerfelett alkalmasnak mutatkozott Onódy, valamint Járay József nemzetközi hírű operaénekes y-ra végződő neve (azt nagyvonalúan figyelmen kívül hagyták, hogy Onódy szegény munkáscsaládból származott). Járayt deviza-bűncselekmények elkövetéséért 1964. december közepén első fokon 4,5 év börtönbüntetésre, valamint húszezer forint vagyonelkobzásra ítélték, mivel a vád szerint három év alatt kilenc nyugati gépkocsi törvényeket megkerülő behozatalával és eladásával „500 ezer forintot meghaladó összegben súlyosan megsértette a devizagazdálkodás érdekét”, és kétszázezer forint „jogtalan haszonhoz jutott”.[21]
Erre a sajtókampányra a Hruscsov eltávolítása utáni hangulatban éppen megvolt a hajlam. A Politikai Bizottság 1964. november 14-i zárt ülésén fogadta el a Korom Mihály által készített, az „egyes belső ellenséges csoportok tevékenységéről” szóló írásos előterjesztés azon határozati javaslatát, miszerint „a Politikai Bizottság helyesli a jobb- és baloldali ellenséges személyeknél és csoportoknál tapasztalható élénkülés visszaszorítása érdekében nem széles körű adminisztratív intézkedések foganatosítását a Magyar Népköztársaság törvényeibe ütköző cselekmények elkövetésének alapos gyanúja miatt”.[22] A kétirányúnak szánt elrettentés a „baloldali szektáns-dogmatikus elemeket” kevésbé sújtotta, mint a „másik oldalt”, a Legfelsőbb Bíróság például 1964 decemberében ítélte jogerősen tízévi szabadságvesztésre dr. Matheovits Ferenc volt demokrata néppárti képviselőt „a kapitalista társadalmi rend visszaállítása céljából szőtt államellenes összeesküvés” vádjával.
Ez idő tájt öles és harsány címek adták tudtul az újságokban, kik és hogyan veszik semmibe a szocialista törvényességet: Súlyos visszaélések a Veszprém Megyei Húsipari Vállalatnál, mázsaszám lopták a húst; Sikkasztó főellenőrt ítélt el a bíróság; Maszek vállalkozás a tsz leple alatt; Súlyos visszaélések két kulturális intézményben; Holt lelkek a bérelszámolásban; és így tovább.[23] Példákat könnyen lehetett találni. A Belügyminisztérium év végi jelentése szerint csak annak következtében, hogy az 1962-es gyenge takarmánytermés miatt csökkent az állatállomány, s ezáltal nehézségek adódtak a húsellátásban, 1964-ben „14 esetben fordult elő nagy kárt okozó, bűnszövetségben elkövetett bűncselekmény”.[24]
A kampányban szerkesztőségi kommentárjainak durva hangnemével különösen kirítt a Magyar Nemzet, a Népfront lapja. Ez nyilván tudatos választás volt, amely azt sugallta, hogy a társadalmi tulajdon megkárosítása mindenkit egyformán sújt, ezért együttesen kell fellépni ellene – népfrontosan. A Magyar Nemzet Onódy és Járay személyét (ez utóbbiról szólva nem mulasztották el megemlíteni, hogy havi tízezer forintos jövedelme volt) összekapcsolva közölte nagy szerkesztőségi cikkét Úri muri címmel: „Járay és Onódy egy bukott életforma jelképe lett. Egy társadalmilag már megsemmisült, egyes személyekben azonban még létező, a múltból öröklött, a kapitalista világból a mi világunkba átszüremlett «morál», azaz erkölcstelenség szimbólumává váltak. (…) Szakhmáry öngyilkos golyója a dzsentri pusztulását jelképezi, a Járay- és az Onódy-ügy a kispolgár bukását. (…) Járay fékezhetetlen anyagi mohóságában, pénzvágyában és autólázban égve, kivételezett helyzetével visszaélve, különleges «nyugati» autók vágyától elvakított bűntársaival együtt egyre vakmerőbben követte el bűncselekményeit. (…) S az úri-muris Onódy, akinek életcélja társaival együtt csak az úri-muri volt, a közköltségen berendezett nagypolgári lakás – minden kispolgár álma –, az ingyenes pezsgős dáridók, aki köztulajdonnal rendeztette be pesti lakását és gödi villarészét, ingyenélőként fogyasztotta a pezsgőt és a vörösbort... (…) A regénybeli Szakhmáry Zoltán s az életbeli Járay vagy Onódy között a sok hasonlóság ellenére van azonban különbség is, mégpedig a múlt korszak, a dzsentri javára. Az legalább csak maga felett gyújtja fel a házat, és önmagát lövi agyon, de a mai bűnöző kispolgár talaját vesztett, szédületében patkányjáratokkal szeretné megfúrni társadalmunk alapjait. (…) Ilyen rendkívüli országos nyugtalanság és felháborodás ritkán jelentkezett nyilvánosságra került bűnügyek nyomán. (…) Egészséges felháborodás ez, amely csak attól csillapul, ha a leleplezett ügyek bírói tárgyalásán elhangzik a megérdemelt ítélet. Ez történt a Járay-ügyben, s ez fog történni az Onódy-ügyben is. (…) Az úri-murik társadalma és kora lejárt.”[25]
Az ilyen és ehhez hasonló cikkek propagandisztikus hangnemét az elkerülhetetlen gazdasági megszorításokról való figyelemelterelés is gerjesztette. A magyar népgazdaság ugyanis meglehetősen komoly válsággal küszködött. 1964-ben a nemzeti jövedelem növekedése öt százalékkal, mintegy tizenötmilliárd forinttal elmaradt a tervezettől, miközben az előirányzott felhasználás nagysága változatlan maradt. Emiatt – javarészt rövidlejáratú – nyugati hiteleket kellett felvenni nyolcvanmillió dollár (egymilliárd devizaforint) értékben, ami kétszázmillió dollárra (2,5 milliárd dft) növelte az 1961–63 között kialakult százhúszmillió dolláros tőkés adósságállományt. 1964-ben a „nem szocialista viszonylatban” nyolcmillió dollárral (százmillió dft-tal) romlott a külkereskedelmi áruforgalom egyenlege. Ugyanekkor a szocialista országokkal szemben 1961-ben mutatkozó negyvenmillió rubel (529 millió dft) aktív egyenleg 1964 végére hetvenhatmillió rubel (egymilliárd dft) passzívummá változott. A hazai felhalmozás négy év alatt 35-36 százalékkal emelkedett, aminek aránytalanul nagy részét képezte a forgóalapok növekedése, azaz a raktárakban feltornyosult, minőségi kifogás vagy egyéb okok miatt értékesíthetetlen árukészlet. A lakosság összes jövedelme 1964-ben szintén meghaladta a tervezettet, emiatt kiegészítő forrásokat kellett igénybe venni a vásárlóerő árualapjának fedezetéhez.[26]
A fentiekből kifolyólag halaszthatatlanná vált a „népgazdaság devizahelyzetének javítása”, alapvető követelményként jelentkezett a nemzeti jövedelem „bevételi és kiadási” oldala közötti aránytalanság csökkentése, s mindezekkel összefüggésben mérsékelni kellett a fizetési mérleg egyensúlyának hiányát. Ennek érdekében a Központi Bizottság 1964. decemberi ülésén megszavazott 1965-ös népgazdasági terv messzemenően takarékos gazdálkodást és optimális esetben az addig elért színvonal megtartását tűzte ki fő célként. Központi takarékossági rendszabályokat, szigorú létszám- és bérgazdálkodást szavaztak meg, beleegyeztek a reáljövedelmek gyakorlatilag szinten tartásába, három-hatszázalékos „adminisztrációs” leépítésbe az államigazgatásban, a vállalatoknál és minisztériumoknál, s döntést hoztak a „vásárlóerő és árualap közötti összhang biztosításáról”, valamint a helyi forrásokból megvalósuló beruházások és felújítások korlátozásáról.[27]
Mindezeknek megfelelően különféle kedvezményeket vontak meg a költségvetési szerveknél, a korábbi évek száz-százhúszezres mutatójával szemben a munkaerő-növekedést ötvenezer főben maximálták, a fizetéseket legfeljebb egy százalékkal emelték, normarendezést hajtottak végre (több munkáért ugyanannyi vagy megesett, hogy kevesebb fizetés járt), megszigorították a prémium-kifizetéseket. 1965. január 3-tól jelentősen emelték a szuperbenzin, a rum- és pálinkaféleségek, az „újonnan forgalomba hozott divat- és luxuscikkek” árát és a telefondíjakat, majd hamarosan sor került a másodállásból és mellékfoglalkozásból származó jövedelmek megadóztatására, a kisiparosok és a szabadfoglalkozásúak adójának, valamint a bor- és szeszjövedék forgalmi adójának növelésére. Ugyancsak drágultak „a magyar állampolgárok külföldi utazásával kapcsolatos illetékek”.[28]
Onódy 1964. október 30-i őrizetbe vétele akarva-akaratlanul kényszerű választás elé állította a pozíciójában amúgy is némileg megrendült Kádárt. A vállalatigazgató koholt üzelmeiben vagy valós cselekedeteiben ugyanis három hivatalban lévő miniszter és legalább ugyanennyi magas beosztású állami tisztviselő is érintve volt, ezáltal Kádár akkor sem simíthatta volna el az ügyet, vagy rosszabb esetben hozathatott volna enyhe ítéletet Onódy számára, ha ezt szerette volna. Az elhatárolódáshoz még kapóra is jött az időközben megindított lejárató pletykahadjárat. Kádárnak a nyilvánosság előtt mindenáron meg kellett védenie a minisztereit és velük együtt a legfőbb bírót, hiszen miniszterelnöki alkalmassága kérdőjeleződött volna meg, ha bármelyiküket leváltja, vagy még rosszabb: hagyja perbe fogni. Emiatt kellett az állami vezetők akár legkisebb felelősségének felvetése nélkül mindent Onódyra áthárítani. S ezért „engedett” az ügynek – Nyers Rezsőnek az MSZMP KB 1965. júniusi ülésén ezzel kapcsolatban mondott szavait idézve, melyeket a kádári vezetés használt annak idején a Nagy Imre-perre – „a Politikai Bizottság szabad bírósági folyást”[29] 1964 decemberében, azzal, hogy a Népszabadság beszámolhatott a letartóztatásokról. Ez abban a pillanatban koncepciós perré vált, aminek nem a tartalma, hanem az üzenete és célja volt a lényeg, hiszen az ítélet gyakorlatilag már a tárgyalás előtt megszületett. A cél a „balhé” elvitetése volt Onódyval – ami csak súlyos büntetés kiszabásával végződhetett –, minden politikai vonatkozást mellőzve, a „kényes” szálakat elvágva tisztán nagyszabású gazdasági jellegű bűncselekményként feltüntetni az esetet, s ezzel elterelni a figyelmet a valós mozgatórugókról és a hatalmi összefonódásokról. S ha már így alakul, akkor a per legyen nyilvános – amúgy is ezt „szorgalmazták” a sajtókommentárok –, üzenete pedig a már említett figyelmeztetés lehet a gazdaság más vezető szereplői (elsősorban vállalatigazgatók), illetve a „letűnt osztályok maradványai” számára.
A rendőrség intenzíven nyomozott 1964 novemberétől, de – mint arról már szó esett – vajmi kevés „terhelő anyagot” talált Onódy ellen. Végül már annyira sürgette őket az idő, hogy az operatív eszközöket félretéve nyílt nyomozást kellett folytatniuk.[30] Próbálkoztak mindenfelé, a vállalatnál, a balatoni építkezéseken, de nem tudtak sokkal több „bizonyítékot” összegyűjteni, mint amivel Onódy letartóztatásakor rendelkeztek. Tausz János például azt válaszolta december elején Benkei András belügyminiszter hivatalos megkeresésére, hogy az Éttermi és Büfé Vállalat egyik, az IBUSZ-szal kötött szerződésének 1964. augusztus 29-i módosítása szabálytalanul történt ugyan, de ezzel „népgazdasági kár nem keletkezett”, és „nem kimutatható”, hogy Onódynak egyéni érdeke fűződött volna a szerződés megváltoztatásához.[31] Maga a nyomozati anyag sok ezer oldalra rúgott, az ügyészségi összefoglaló is hasonlóan terjedelmes volt – kiválóan alkalmas arra is, hogy elfedje a lényeget. Ha már „érdemi” bizonyítékokat nem tudtak produkálni, akkor a mennyiségbe menekültek.[32]
A Központi Bizottság titkárainak és a miniszterelnök-helyetteseknek 1965. január 18-án megtartott együttes munkaértekezletén úgy határoztak, hogy a Politikai Bizottság soron következő ülésére zárt napirendi pontot iktatnak be, melynek témája a Belügyminisztérium által, mellesleg késéssel befejezett, mellékletekkel ellátott összegző jelentés „az Éttermi és Büfé Vállalat volt igazgatója és társai ügyében folytatott vizsgálat eredményéről”. A napirend előadójául Korom Mihályt jelölték, s annak megvitatásához meghívták Pap Jánost, a Belügyminisztérium tevékenységét felügyelő miniszterelnök-helyettest, Benkei Andrást, Rácz Sándort, a KB Adminisztratív Osztályának vezetőjét és Szénási Gézát.[33]
A PB-ülésre, amelynek tizedik napirendi pontja volt a zárt ülés, január 26-án került sor. Feltehetően ekkor határozták meg véglegesen azok körét, akiket gyanúsítottként vagy akárcsak tanúként a bírósági eljárásba be akartak vonni. Itt dönthettek arról is, hogy az ügyet kétfelé bontják, és hogy a koncepció szerint kik kerülnek a főperbe és kik a mellékperbe. Kádár decemberben kinyilvánított akaratának megfelelően a büntetőjogi felelősség „magassági vonalát” meglehetősen alacsonyan húzták meg a már említett Lázár Géza személyében, és mellette a másik „fajsúlyos” vádlott kizárólag Onódy lett.[34]
Götz a vádiratban a gyanúsítottakkal szemben „sikkasztással, csalással és hűtlen kezeléssel” mintegy 614 ezer forintos károkozást állapított meg (Biszku egy hónappal később, a KB 1965. márciusi ülésén „6-700 ezer forintot” említett), amelyből Onódy bűnszövetségben egyetemlegesen 257 ezer forint kárt okozott, ebből a volt vállalatigazgatóra eső összeg 177 ezer forint. A főügyész a bíróságtól azt kérte, hogy ennek megfizetésére kötelezze Onódyt. A vádlottak közül még a tárgyalás megkezdése előtt, kiújult súlyos szívbetegségében elhunyt Forth László hatodrendű vádlott, a bírósági eljáráskor az ő helyét egyszerűen „átugrották”.[35]
A per 1965. február 22-én kezdődött a Fővárosi Bíróságon, és tizenkilenc tárgyalási nap után március 20-án hirdettek ítéletet, aminek az indoklása 167 oldalt vett igénybe. A tárgyalás teljes sajtónyilvánosság mellett zajlott, a vádlottakat lejárató és rajtuk gúnyolódó beszámolók sora jelent meg. Nagy volt az érdeklődés a nyugati sajtó részéről is, ezt a pártvezetés február 8-i döntése annyiban korlátozta, hogy „csak a négy, Budapesten tartózkodó nyugati tudósító” lehetett jelen.[36] Onódyt nem jogerősen halmazati büntetésül 7,5 évi szabadságvesztésre ítélték,[37] felettesét, Lázárt két évre. Súlyos, négyévi börtönbüntetést kapott László Ilona, a sikkasztás bűntettét ténylegesen elkövető Kaló Andrást pedig 4,5 évre ítélték. A többi vádlottnak hét hónaptól 2 év 3 hónapig terjedő börtönbüntetés jutott. A bíróság szerint a vádlottak összességében csaknem 400 ezer forint kárt okoztak a társadalmi tulajdonban. Ebből magát Onódyt bűnszövetségben 251,5 ezer és ezenkívül még 31 ezer forint, összesen tehát 282,5 ezer forint károkozás terheli, amiből a nyomozás során nem térült meg 137,5 ezer forint. Onódyt ennek megfizetésére kötelezték egyetemlegesen, ebből őt személy szerint hatvanötezer forintra. Ezzel párhuzamosan „elkobzást pótló egyenérték fejében” húszezer forintot meg kellett fizessen az állam javára.
A másodfokú ítéletet 1965. július 16-án hirdette ki a Legfelsőbb Bíróság. Ami a legfigyelemreméltóbb, hogy Onódynál a társadalmi tulajdon sérelmére elkövetett csalás, sikkasztás és hűtlen kezelés vádjából törölték a csalást, illetve a „különösen nagy kárt okozó” kitételt, amit kétszázezer forint felett alkalmaztak automatikusan. Emellett felmentették őt az egy rendbeli hivatali visszaélés és az egy rendbeli befolyással üzérkedés vádja alól, illetve kissé enyhítették vagy „rendbelileg” csökkentették a többi, terhére felrótt bűncselekmény minősítését – a vámbűntett és a két rendbeli, a devizagazdálkodást sértő, jelentős értékkel kapcsolatban elkövetett bűntett kivételével. Megállapították, hogy Onódy a 282,5 ezer forint helyett csupán „kb. 150 ezer” forint értékben követte el tetteit, s hogy az ebből származó saját anyagi haszna mindössze 14 715 forint. Az elsőfokon kiszabott hatvanötezer forint helyett a bíróság a polgári jogi kárigény érvényesítését „egyéb törvényes útra” terelte (pontosan ezt az összeget később – kamataival együtt – egy másik bíróság meg is ítélte a felperes jogutód Pannónia Vállalatnak). A húszezer forint „elkobzást pótló egyenértéket” ugyanakkor harminckétezer forintra növelték. A fentiek ellenére a Legfelsőbb Bíróság Onódy büntetését csak 6,5 évre „mérsékelte”, míg Lázár Géza esetében a két évet, mint „felső kapcsolatnak”, kevésnek találta, és a duplájára emelte. László Ilona és Kaló büntetését egy-egy évvel csökkentették, így „helyreállt a rend”. A legmagasabb jogerős büntetést Onódy kapta, utána pedig Lázár.[38]
Az Onódyval való példastatuálás szándékát a hatalom részéről érzékletesen mutatja az 1961-es Török-perrel való összevetés. Török Istvánt, a Vasas Szakszervezet főtitkárát, az MSZMP KB tagját a bíróság a „társadalmi tulajdon sérelmére ismételten elkövetett sikkasztás és hűtlen kezelés elkövetésének bűntette” miatt – vagyis ugyanazokért a cselekményekért, mint Onódyt – két év hat hónapi börtönbüntetésre ítélte 340 ezer forint, saját haszonra történt károkozásért, amelyből a vádlott időközben nyolcvanezret megtérített.[39] Egyúttal a büntetés mértékének meghatározásakor tudatosan figyelmen kívül hagyták Török felelősségét a főkönyvelője által elsikkasztott közel kétmillió forint miatt, ráadásul a volt főtitkárnak csupán tizennégy hónapot kellett börtönben töltenie. Török ügyének nem akartak „jelentést” adni, az ő ügyében zárt tárgyaláson hoztak ítéletet, az erőviszonyok is neki kedveztek. Ezzel szemben Onódyt túlnyomórészt nem azért ítélték el, amit valójában tett, hanem azért, amit a hatalom az ő számlájára írt. Bárhogy is nézzük, tényleges cselekedeteinek még a Kádár-korszak büntetőjogi paragrafusainak alapján is sokkal enyhébb elbírálás alá kellett volna esniük – már ha egyáltalán figyelembe vették ezeket olyan alkalmakkor, amikor a politika határozta meg egy per lefolytatásának koncepcióját, az ítélet súlyosságát vagy enyhe voltát.
A Politikai Bizottság 1965. április 27-i határozatának megfelelően a nyomozó hatóságok tovább folytatták a vizsgálatot a főperről „leválasztottak” esetében a „még fel nem derített bűncselekmények” ügyében.[40] Velük már nem óhajtottak példát statuálni, noha egy részük ténylegesen „megkárosította a társadalmi tulajdont”, igaz, „az „összegszerűség” is nagyságrendekkel kisebb volt, mint amit Onódyéknak tulajdonítottak. A Pesti Központi Kerületi Bíróság – hat tárgyalási nap után – 1965. október 15-én és 22-én hozta meg ítéletét a nyolc, szabadlábon védekező vádlott ügyében. A legsúlyosabb ítélet másfél év, illetve egy év szabadságvesztés volt, a többi hat személy fél évtől egy évig terjedő felfüggesztett börtönbüntetést kapott. A másodfokon eljáró Fővárosi Bíróság – három tárgyalási napot követően – 1966. február 11-én hozta meg a tovább enyhített, jogerős ítéleteket. Három vádlottat bűncselekmény hiányában felmentettek, a másfél év szabadságvesztést tíz hónapra szállították le, a másik, egyéves szabadságvesztést felfüggesztettre változtatták, az első fokon meghozott egyéves felfüggesztett büntetést pedig fél évre csökkentették.[41]
Az anyagot júniusban kivitte Bécsbe, és megmutatta egy Köves Tamás nevű, az osztrák fővárosban élő, izraeli állampolgárságú újságírónak. (Köves abban az időben járt Magyarországon is, a beutazólapon munkahelyéül az „Israeli Hírügynökség és Képszolgálat, New York Press Agencyt” tüntette fel.)[42] Köves azt kérte Tímártól, hogy írja meg a véleményét is a bírósági eljárásról. Az ügyvéd a négyoldalas cikknek Az Onódy-ügy valódi háttere, avagy a gazdasági ügybe rejtett belső politikai harc Magyarországon címet adta. Ennek lényege a következő volt: „Sztálin halálát követően háttérbe szorultak az ún. szélsőbaloldali elhajlók”, különösen miután „Kádár vette át a politikai vezetést ’56 után, és az ő általa reprezentált irányvonal szabadabb légkört teremtett minden vonatkozásban. Általánossá vált a «nyugati» életforma kötöttebb formában való átültetése a magyar viszonyok közé – folytatódott az írás –, aminek jele fellelhető a szabadabb utazásban, a kulturáltabb társadalmi életben, a viszonylagos nyugalomban, a kommunista terror lassú elbürokratizálódásában. (…) Bizonyos köröknek ez a mai politikai, gazdaságpolitikai irányvonal nem tetszik, (…) s bizonyos idővel ezelőtt Magyarországon is megkezdődött ezeknek a régi, abszolutisztikus hatalmuk után sóvárgó elemeknek az egymásra találása. (…) Kádár egymaga csupán reprezentáns, a Kreml politikai stratégiájának a függvénye, (…) de kialakult körülötte egy politikai csoport, amely magáévá tette, nem csupán szólamokban, hanem egyéni életformájában is ezt a [nyugatias] politikai stratégiát. Ennek a csoportnak volt igen jellegzetes tagja Onódy Lajos is. (…) Kb. két éve a «balosok» igyekeznek átvenni Magyarországon a hatalmat, mégpedig a jelenlegi rendszer vezetőinek személyi lehetetlenné tétele útján. (…) A modernebb irányzatot magukévá tevő állami vezetők személye nehezen támadható nyíltan közvetlenül, sokkal egyszerűbb és könnyebben megoldható a velük közeli viszonyban lévő Onódyn keresztül lehetetlenné tenni őket. (…) Mi állt [Onódy] letartóztatásának, a baloldali elemek előretörésének a hátterében? Hruscsov pár héttel korábban eltávozott a Kremlből, bizonytalanná vált Budapesten is, hogy milyen irányzat jut Moszkvában érvényre. (…) Ezt a kialakulatlan állapotot próbálta kihasználni a baloldal. Mikor minden tisztázódott, addigra Onódy már hosszabb ideje börtönben volt, egy mesterséges rágalomhadjárattal terhelve, (…) ami a vezetők ellen irányult. (…) Akkor, amikor a Kreml kinyilatkoztatta, hogy lényegileg egyelőre minden marad az eredeti irányban – amikor tehát Magyarországon is ezek szerint a baloldal nem juthatott fölénybe –, Onódy már nem jöhetett ki tisztán az ügyből, mivel egy olyan nagy nevű ember, mint ő nem lehet letartóztatva hetekig – és utána kiengedve – a világ előtt.”[43]
A feljegyzést, a vádirat fotókópiáját és a fényképeket átadta Kövesnek, aki megígérte neki, hogy megpróbálja ezt valamilyen formában közzétenni a Volkstimmében, az Osztrák Kommunista Párt napilapjában, mert Magyarországra „legnagyobb számban az jön be”.[44] Ehelyett az anyag rövidesen „egy hazájához hű emigráns magyar, aki lehetőségeihez képest segít” névtelen levelének kíséretében Sebes István bécsi magyar nagykövetnek (Sebes Sándor miniszterhelyettes testvérének) lett megküldve. Az ismeretlen levélíró azt állította, hogy ezt a bécsi amerikai nagykövetség első titkári beosztású diplomatájától, a magyar származású Thomas Polgartól szerezte, s azért juttatja el a nagykövetnek, mivel szerinte „Tímár Magyarország számára káros adatokat szolgáltatott ki”. Sebes mindezt hazaküldte feletteseinek, „az illetékeseknek történő szíves továbbítás céljából”.[45]
A rendőrség 1965. július 13-án letartóztatta Tímárt, s miután sikertelenül próbálták meg rábírni arra, hogy ítélje el nyilvánosan a bécsi amerikai nagykövetséget a magyar belügyekbe való beavatkozás ilyetén szándéka miatt, egy koncepciós pert varrtak a nyakába. Zárt tárgyaláson négy hónappal később a Fővárosi Bíróság kémkedés bűntette miatt hat és fél évi szabadságvesztésre ítélte, és mellékbüntetésként elkobozni rendelte két darab, egyenként tízezer forintos gépkocsinyeremény-betétkönyvét, siófoki „házas ingatlanát”, valamint Volkswagen 1500-as típusú gépkocsiját.[46] A jogerős ítéletet – ugyancsak „nem nyilvános” tárgyaláson – 1966 februárjában mondta ki a Legfelsőbb Bíróság. Ebben Tímár cselekményét kémkedés helyett „sajtó útján elkövetett izgatás kísérletének” minősítette, és büntetését öt évre szállította le, a vagyonelkobzást ugyanakkor fenntartotta.[47]
Az MSZMP Politikai Bizottsága 1964. december 1-jei ülésén, a testület „két ülése között hozott határozatok jóváhagyása” napirendi pontjában, melynek Kádár volt az előadója, tudomásul vette, hogy „az Éttermi és Büfé Vállalat volt igazgatója ügyében folyó vizsgálat koordinálására Biszku Béla, Korom Mihály és Pap János elvtársak kaptak megbízatást”. Ehhez hozzáfűzték, hogy „az ügy lezárása után a Politikai Bizottságot tájékoztatni kell”.[48] A Biszku-bizottság „érdemibb” tevékenysége – mint később kiderült – inkább az esettel kapcsolatos ún. állami-politikai, valamint a párterkölcsi felelősség vizsgálatára korlátozódott, és a bizottság tagjai végső soron nem tértek le a Kádár által hamarosan kijelölt nyomvonalról.
A Központi Bizottság 1964. december 8. és 10. között tartott ülésén, melynek legfőbb napirendi pontja az 1965. évi népgazdasági terv fő kérdései voltak, beleértve az említett kedvezőtlen gazdasági helyzet megtárgyalását és az ebből következő megszorító intézkedéseket, Kádár kijelölte az Onódy-ügy kezelésének mindhárom irányát, melyek közül az egyik éppen a bagatellizálás volt. Felszólalásában a volt vállalatigazgató esetét „nagy vacaknak” nevezte, amiből „sajnos nekünk minden két hétben van egy”. Illusztrálásképpen rögvest össze is vetette azzal, amit Nyers Rezső hozott fel napirend-előadói beszédében, nevezetesen, hogy egy felületesen megkötött és még dilettánsabban kivitelezett külkereskedelmi szerződés miatt, amely modern fényezett bútorok franciaországi exportjára vonatkozott, kétszázezer dollár és negyvenmillió forint veszteség érte a magyar népgazdaságot. A másik „irány” Kádár azon kijelentésén alapult, miszerint az Onódyval közeli ismeretségi viszonyba került sok magas beosztású párt- és állami vezető közül – akik „suhintva voltak itt-ott” – „egyik sem bűnös természetesen”, vagyis büntetőjogi felelősségre vonás nem fenyegeti őket. A harmadik irány pedig annak behatárolása volt, hogy kiknek állhatott érdekében a botrány feldagasztása és továbbgörgetése. Szerinte ezt azok tették, akiknek „nem tetszik a mi Központi Bizottságunk meg a mi kormányunk”, s akik felbuzdultak a moszkvai hatalomváltáson meg ennek itthoni fejleményein.[49]
Napirenden maradt még azonban a büntetőjogon kívüli felelősség problémája. Erre maga Kádár is utalt az 1965. február 11-én miniszterelnökként elmondott országgyűlési beszédében, amely az egyetlen nyilvános állásfoglalása volt az Onódy-ügyben. A leendő felszólalásának alapelemeit tartalmazó, az év elején saját maga által készített vázlatában a „társadalmi fegyelem” címszónál – amely a „munkafegyelem” után következett – három nevet írt le, sorrendben: Onódy, Járay és Bozsik.[50] A Politikai Bizottság február 5-én vitatta meg Kádár beszédének tervezett szövegét, amelyből időközben kimaradt Bozsik neve. Járayt mint vámcsalásért elítélt nagyjövedelmű operaénekest, Onódyt pedig mint sorozatos csalásokat és sikkasztásokat elkövető, „ugyancsak jól kereső” vállalatigazgatót jellemezte, akiknek „biztosított, egész szép megélhetésük volt, és nem kenyérre, hanem úrhatnám-passzióikra kellett az elsikkasztott pénz”. Felemlítette azt is, hogy mindketten állami intézmények alkalmazottjai voltak, és az ellenőrzés hiánya tette lehetővé cselekedeteiket. Az ülésen tízen szóltak hozzá a beszédtervezethez, a testület pedig határozatában a beterjesztett szöveget alapul elfogadva azt „ajánlotta” Kádárnak, hogy azt „az elhangzott észrevételek figyelembevételével dolgozza át”.[51]
Nem tudni, hogy ez mennyiben érintette az Onódyval foglalkozó négy, nem különösebben hosszú bekezdést, s hogy Kádár mennyire szívlelte meg a többi vezetőségi tag megjegyzéseit, kétségtelen azonban, hogy hat nappal későbbi parlamenti fellépésében az idevágó szakasz némileg megváltozott, különösen a hangvételében: „Az utóbbi időben hatóságaink leleplezése nyomán nagy és jogos felháborodással értesült közvéleményünk Járay József operaénekes vámcsalásairól, Onódy Lajos éttermi vállalati igazgató, valamint Róna Ernő textil-nagyvállalati vezérigazgató és bűntársaik különböző visszaéléseiről. A bűnösök részben elnyerték, részben pedig meg fogják kapni megérdemelt büntetésüket. Ez a dolog büntetőjogi része. De Onódy is, Róna is vezető beosztású állami alkalmazottak voltak, akiknek visszaélései kapcsán felvetődik másfajta felelősség kérdése is. Hol volt az ellenőrzés? (…) Van tényleges felelősség is. Szűnjék meg végre az az elég gyakori, rosszul értelmezett presztízsvédelem, amelyik odavezet, és az egyik esetben ez is tényező volt, hogy amikor a főhatóságok figyelmét felhívták a területükön elkövetett visszaélésre vagy valamelyik beosztottjuk túlságos költekezésére, helytelen fellépésére, az első szavuk – szinte szabály szerint – kijelenteni, hogy ez rágalom, ahelyett, hogy kötelességük szerint végére járnának a dolognak. Ilyen esetekben a vezetőket is felelősség terheli, s hogy mindezt mindenki komolyan is vegye, ennek is érvényt kell szerezni.”[52]
A beszéd fényében úgy tűnt, hogy bizonyos vezető pozíciókban esetleg fejek fognak hullani, hiszen akikre vonatkozott, azok tudták, hogy Kádár az Onódy elleni 1962-es feljelentés alakulásának körülményeit állította pellengérre. S valóban, a Politikai Bizottság tagjainak február 26-i kötetlen megbeszélésére készített feljegyzésében Kádár öt nevet vetett papírra, akikkel szemben adott esetben személyi konzekvenciákat kell levonni: Nezvál Ferenc, Szalay József, Tausz János, Sebes Sándor és Gáspár Sándor.[53] Közülük a 26-i találkozó résztvevői Nezvál esetében úgy határoztak, hogy őt az igazságügy-miniszteri tisztsége alól „fel kell menteni”.[54] Ezt kellő akarat megléte esetén minden további nélkül meg lehetett volna tenni, Nezvál leváltása ugyanis ekkor már szervesen beleilleszthető lett volna a „párt- és állami vezetés átszervezésének” Hruscsov bukása óta az MSZMP irányító testületeiben folyamatosan aktuális kérdéskörébe, s aminek eredményeképpen 1965. június végén jelentős kádercserék történtek számos poszton.
A Központi Bizottság 1965. március 11–13-i ülésén Biszku tartott referátumot az „időszerű belpolitikai kérdésekről”. Ennek keretében hosszasabban szólt az Onódy-ügyről, és továbbfűzte Kádárnak az Országgyűlésen elmondott gondolatait, olyannyira, hogy arra intett: „jó lesz, ha a megyei pártbizottságok, a budapesti pártbizottság, a kerületek saját portájukon szétnéznek jobban, mert minden egyes területnek megvan a maga kis Onódyja”, amivel talán nem is annyira egy persorozat – feltehetően propagandisztikus – képét vetítette előre, hanem az MSZMP-ben különböző vezető tisztségeket betöltő funkcionáriusok esetleges ilyetén számonkérését.[55] Azonban csakúgy, mint a kádári miniszterelnöki ráijesztésnek, ennek sem lett semmi folytatása, hiszen ez szöges ellentétben állt ugyanezen Kádárnak a bagatellizálási politikájával. A párt első embere ehelyütt is megismételte, miszerint „szerencsés és jó dolog”, hogy az Onódy-ügy „bűnügyi része hitvány, vacak”. Sőt, hozzátette: „Én már olyan dühös voltam, egy becsületes tsz-főkönyvelő egyedül többet sikkaszt, mint ez a 23 ember együtt.” Egyúttal leszögezte, „a rendszer érdeke azt követeli meg, hogy ne csináljunk belőle nagy ügyet”. Ezzel végérvényesen lekerült a napirendről bármiféle komoly számonkérés.
– Pap János külön felhívta a Minisztertanácsban a miniszterek figyelmét „a bejelentések kivizsgálásának fontosságára, az ellenőrzés javítására, a kiadott állami rendeletek betartásának szigorú megkövetelésére, különös tekintettel a szakminiszterek és a bűnüldöző szervek jobb együttműködését szabályozó 3280/1963-as minisztertanácsi határozatban foglaltakra.”[56]
A beszámoló ezek után tért rá a személyi összefüggésekre. Még februárban a Biszku-bizottság az Onódy-ügyben „legalább erkölcsileg érintett” tizenhat párttagtól – köztük a márciusban szóban is „gyónt” Nezváltól és Tausztól is – kért a szerepükre vonatkozó igazoló jelentést, ezekben „túlnyomó többségük önbírálatot gyakorolt, és kijelentette, hogy az ügy megfelelő tanulságait levonta”. Mindezt mérlegelve a Politikai Bizottság határozatot hozott arról, hogy figyelmeztetésben részesíti Tausz Jánost, Sebes Sándort, Hűvös Sándort és Tatai Józsefet, mivel „ébertelenek” voltak, nem foglalkoztak megfelelően a hozzájuk eljutott és visszaélésekre utaló jelzésekkel, illetve a két utóbbi „megsértette a munkakörével kapcsolatos állami rendelkezéseket”. Szintén figyelmeztetést kapott Nezvál és Szalay, mert mint „a törvényesség biztosításának vezető funkcióban dolgozó őrei, a fennálló törvényes rendelkezések ellenére ál-vadásztársaságokat hoztak létre, és ezzel, valamint magatartásukkal alkalmat adtak a párt és kormány tekintélyét romboló rémhírek, találgatások elterjedésére”. A PB egyúttal eljárás megindítását kezdeményezte a párt Központi Ellenőrző Bizottsága előtt az öt, első fokon már elítélt párttag ellen, és ugyanez vonatkozott a kizárólag erkölcsileg felelőssé tett Kelemen Endre igazságügyi orvos szakértőre, az 1963-tól nyugdíjasként az Elnöki Tanács tagjaként tevékenykedő Pongrácz Kálmánra és Kótun Károly főosztályvezetőre a Földművelésügyi Minisztériumtól. Egyúttal a Politikai Bizottság lemondott arról, hogy „az állami vonalon fegyelmileg felelősségre vont” Vető Kálmánné, Hűvös Sándor és Tatai József ellen párteljárást indítson, így a Magyar Beruházási Bank vezérigazgató-helyetteseként dolgozó Vetőnének, Hűvöshöz és Tataihoz hasonlóan, szintén PB-figyelmeztetés jutott.[57] Gáspárról – aki PB-tagként ráadásul részt vett ezen döntések meghozatalában – szó sem esett. Igaz, neki igazoló jelentést sem kellett írnia februárban.
A legfőbb pártvezetés szigora hamarosan megenyhült a KEB elé állítandó erkölcsi felelősök tekintetében, miután a soron következő, május 11-i politikai bizottsági ülésen a testület Korom Mihály szóbeli bejelentése alapján módosította korábbi határozatát, s úgy döntött, hogy Kelemennel, Pongráczcal és Kótunnal szemben nem kell KEB-eljárást lefolytatni, megelégedtek a figyelmeztetéssel, vagyis azzal, amit többek között Tausz, Sebes, Szalay és Nezvál kapott.[58] Ugyanitt s ugyanekkor tisztázódott ez utóbbi „szakmai sorsa” is: Biszku egy nappal korábban kelt, a Politikai Bizottság számára írt javaslatai között az szerepelt, hogy „Nezvál elvtárs felmentése később is eszközölhető”,[59] a PB pedig elfogadta ezt, „megkegyelmezett neki”.
Összességében a „tizenhatok” közül a Politikai Bizottság „tíz vezető kommunistát”, a Biszku-bizottság „további hat vezető elvtársat” részesített figyelmeztetésben.[60] A KEB pedig az öt elítélt párttagot – beleértve Onódyt és Lázárt – rövid úton kizárta a Magyar Szocialista Munkáspárt soraiból.[61]
A Politikai Bizottság tagjainak február 26-i kötetlen megbeszélésén szóba került öt „prominens” személy közül így többé-kevésbé mindenki megúszta Onódyval való kapcsolatát. Legkevésbé Nezvál, leginkább pedig Gáspár, aki mégiscsak a legszűkebb pártvezetés tagja volt. Noha 1965 nyarán az általános vezetői „káderforgásban” a budapesti pártbizottság első titkári posztját végül is fel kellett cserélnie a SZOT főtitkári székével, amelyet immár 1956–59 után másodízben foglalt el, a PB-nek azonban egészen 1988-ig tagja maradt. Szalay 1968-as nyugdíjba vonulásáig látta el a legfőbb bírói tisztet. Sebes 1970-ben, 68 évesen ment nyugdíjba mint a belkereskedelmi miniszter első helyettese (csaknem másfél évtizedig töltötte be ezt a tisztséget), ezzel párhuzamosan 1966-ban egy ciklusra beválasztották a KB tagjai közé, majd nyugdíjasként 1970-től egészen az MSZMP 1989-es feloszlásáig a KEB tagja volt. Tausz és Nezvál sorsa annyiban összefonódott, hogy – egész biztosan nem véletlenül – együtt váltotta le őket a pártvezetés miniszteri beosztásukból 1966 decemberében (igaz, mindketten 1956 óta látták el tisztüket).[62] Míg azonban az 58 éves Nezvál ugyanekkor kimaradt a Központi Bizottságból is, és végleg nyugállományba küldték, addig Tausz néhány héttel később az IBUSZ vezérigazgatója lett 1978-as nyugdíjba vonulásáig. KB-tagságát 1970-ig megőrizte, majd onnantól kezdve 1988-ban bekövetkezett haláláig a KEB tagja volt.
Onódy bukása után felmerült, hogy az Éttermi és Büfé Vállalatot megszüntetik és egy másik vállalatba olvasztják be.[63] Mégsem ez történt, hanem 1964. november végén új igazgatót neveztek ki az intézmény élére Somogyi Jenő, a XIII. kerületi Vendéglátóipari Vállalat első számú vezetőjének a személyében, aki további, az eddigieknél is nagyobb szabású fejlesztések céljával és terveivel érkezett.[64] A Belkereskedelmi Minisztérium 1964–65 fordulóján többhetes, mindenre kiterjedő revíziót tartott a vállalatnál, harminc fegyelmit osztottak szét, és „kilenc vezetői funkción kellett változtatni, beleértve a párttitkárt is”.[65] Tausz – ha már őt és Sebest figyelmeztetésben részesítette a Politikai Bizottság – bűnbakot keresett és talált a saját minisztériumában is: a már említett dr. Rucz Istvánt, a Főkönyvelőség vezetőjét, akinek vétkéül az Onódy vállalatánál végrehajtott 1962-es revízió „szakszerűtlen” lefolytatását hozta fel. Rucz is fegyelmit kapott (pártonkívüli lévén pártbüntetést nem szabhattak ki rá), azonban megmaradhatott a beosztásában. A Budapesti Rendőr-főkapitányság és a Legfőbb Ügyészség a nyomozás és az ügyészségi eljárás befejezése után saját kérésére arról tájékoztatta Tauszt, hogy Rucz főkönyvelőn kívül más belkereskedelmi minisztériumi dolgozó nem „kompromittálódott” az Onódy-ügyben.[66]
Dr. Tímár Györgyöt büntetése kétharmadának letöltése után, 1968 novemberében feltételesen szabadlábra helyezték. Ügyvédként természetesen nem dolgozhatott. 1975-ben mentesítették a büntetett előélethez fűződő hátrányok alól.[67] A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága 1989 decemberében Tímárt az ellene annak idején emelt vád alól felmentette, s mivel bűncselekményt nem követett el, ezért az akkori ítéletet – a bűnösség kimondása és a büntetés kiszabása miatt – törvénysértőnek minősítette.[68] Ügyvédi praxisát is csak ekkor kapta vissza.
[1] Az Onódy-ügy feldolgozásához a következő levéltárakban folytattam kutatást: Magyar Országos Levéltár, Budapest Főváros Levéltára, Belügyminisztérium Központi Irattára, Történeti Hivatal és utóda, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, Open Society Archive. Jól tudtam hasznosítani az 1956-os Intézet Oral History Archívumában lévő visszaemlékezések némelyikét is. Magának az Onódy-pernek az anyagai a Fővárosi Bíróság irattárában találhatók, jelzetek nélküli öt vaskos dobozban, így ezt jelen munkámban külön hivatkozás nélkül használom. A legértékesebb forráscsoportnak az a bőséges dokumentáció bizonyult, amelyet maga Onódy Lajos gyűjtött össze tevékenysége kezdetétől egészen 1996-ban bekövetkezett haláláig. Az általam Onódy-hagyatéknak elnevezett gyűjtemény mondhatni ékkövét képezi az a több mint százoldalas, publikálatlan interjú Onódyval, amelyet 1993-ban készítettek vele. Tanulmányom megírása során számos alkalommal támaszkodtam erre a hagyatékra – sajátossága és rendezetlensége okán szintén a forrás külön megjelölése nélkül. Ehelyütt szeretném megköszönni Onódy özvegyének, Sárika asszonynak, hogy mindezt a rendelkezésemre bocsátotta.
[2] A bénítási anyag eltávolításával, vagyis egy esztergagép, gyalugép vagy bármilyen hasonló berendezés vezérorsójának a kiszedésével, illetve megsemmisítésével a hatalmas gépek használhatatlan ócskavassá válnak.
[3] Budapest Főváros Levéltára (a továbbiakban BFL), XXXV/13/1964/c/438. ő. e. és XXXV/13/1964/c/439. ő. e.
[5] Magyar Országos Levéltár (a továbbiakban MOL), XIX-G-4-rrr, 94. doboz.
[6] BFL, XXXV/13/1964/c/438. ő. e.
[7] Uo. és MOL, XIX-G-4-rrr, 94. doboz.
[8] Voltak, akiknek Onódy újév alkalmából sült malacokat küldött, köztük Nezválnak is. Róla sokan beszélték, hogy ilyen esetekben „elfelejtette” visszaküldeni az ezüsttálcákat, amiket Onódy kényszerűségből veszteségként leírt.
[9] A Mézes Mackóban volt egy pincehelyiség, amely néhány felsőbb vezető (pl. Gáspár, Pongrácz, Nezvál, Csanádi, Csergő, Herczeg) találkozási helyévé vált, ha egymást közt akartak megbeszélni valamit. Külön érdekesség, hogy Onódy felszolgálóként itt foglalkoztatta az 1963-as amnesztiáig börtönbüntetését töltő Kopácsi Sándor feleségét.
[10] MOL, XIX-G-4-rrr, 90. és 94. doboz.
[11] MOL, XIX-G-4-rrr, 90. doboz.
[12] BFL, XXXV/10/1964/a/3a ő. e.
[13] Belügyminisztérium Központi Irattára (a továbbiakban BM Irattár), Miniszteri iratok, 2671-1-a/83.
[14] BFL, XXXV/10/1964/a/1. ő. e., XXXV/10/1964/c/4. ő. e., XXXV/13/1965/b/10. ő. e., illetve BM Irattár, Miniszteri iratok, 2671-1-a/83 és MOL, 288. f. 11/1444. ő. e.
[15] A viccet Révész Géza, az MSZMP Központi Bizottságának tagja mesélte el a KB 1965. március 11–13-i ülésén (MOL, 288. f. 4/73. ő. e.).
[16] MOL, 288. f., 47/737. ő. e. 25/a tétel.
[17] Kronen Zeitung, 1965. január 19. A cikk magyar nyelvű fordítása dr. Tímár György peranyagában szerepel (BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 705. doboz, 1111–3.).
[18] Révész Géza az MSZMP KB már említett 1965. március 11–13-i ülésén személy szerint is megnevezte Bara Margitot és Törőcsik Marit (MOL, 288. f. 4/73. ő. e.).
[19] Egy szándékosan tönkretett élet története. Bara Margit visszaemlékezései színészpályája eseményeire. Magyar Nemzet, 2002. április 9.
[20] Bara Margit kálváriájának legteljesebb történetét lásd: Az aszszony végzete. In Gazsó L. Ferenc–Zelei Miklós: Elrabolt emberöltő. Budapest, Képes 7 Könyvek, 1990. 76–88.
[21] Népszabadság, 1964. december 19.
[22] MOL, 288. f. 5/350/1. ő. e.
[23] Ehhez lásd Murányi Gábor 1964-es „évesszéjét”. In Révész Sándor (szerk.): Beszélő évek 1957–1968. A Kádár-korszak története. I. rész. Budapest, Stencil Kulturális Alapítvány, 2000. 359–73.
[24] Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, 1.11.10., Op. Nyt. 169. doboz.
[25] Magyar Nemzet, 1964. december 20.
[26] MOL, 288. f. 5/351. ő. e. és 288. f. 4/71-72. ő. e.
[28] MOL, 288. f. 4/71-72. ő. e. és 288. f. 5/356. ő. e.
[29] MOL, 288. f. 4/75. ő. e.
[30] Ezt Biszku Béla is megjegyezte az „időszerű belpolitikai kérdésekről” szóló előadói referátumában, amelyet a Központi Bizottság 1965. március 11–13-i ülésén mondott el (MOL, 288. f. 4/73. ő. e.).
[31] BM Irattár, Miniszteri iratok, 2615-1-a/1192.
[32] Lásd a 30. számú jegyzetet.
[33] MOL, 288. f. 9/14. ő. e.
[34] Kádár a Központi Bizottság 1965. márciusi ülésén az akkor már javában zajló bírósági tárgyalással kapcsolatban farizeus módon kijelentette, hogy „mi nem foglalkozunk 1956 óta perek intézésével, s most ne szegjük meg ezt a szabályt”. A testület sokat látott és tapasztalt tagjai értették az üzenetet, különösen, amikor Kádár a január 26-i politikai bizottsági ülés zárt napirendi pontjára utalva ezt azzal egészítette ki, hogy a pártvezetés biztosította „a rendes, törvényes eljáráshoz szükséges feltételeket”, s ezek után nincs más hátra, mint várni a bírósági ítéletet, „és kész”. (MOL, 288. f. 4/73. ő. e.)
[35] Egyébként nem a ferihegyi Tranzit Hotel igazgatója volt az Onódy-ügy egyetlen „halottja”. 1964. november 12-én felelősségre vonástól tartva öngyilkosságot követett el Fehér Sándor, az ERDÉRT Vállalat vezérigazgatója.
[36] MOL, 288. f. 9/16. ő. e.
[37] Onódyt a következő bűntettekben mondták ki bűnösnek: a társadalmi tulajdon sérelmére csalással, sikkasztással és hűtlen kezeléssel folytatólagosan, részben bűnszövetségben elkövetett, különösen nagy kárt okozó bűntett; egy rendbeli hivatali visszaélés; egy rendbeli befolyással üzérkedés; hivatalos személy működését a közérdek kárára befolyásolható két rendbeli hivatali vesztegetés; vámbűntett; két rendbeli, a devizagazdálkodást sértő, jelentős értékkel kapcsolatban elkövetett bűntett.
[38] A perben hozott elsőfokú ítélet száma: B.III.520/1965, a másodfokúé: Bf.I.662/1965.
[39] A Török-ügy történetét lásd Tischler János: Politikai-gazdasági bűnügyek a hatvanas évek első felében. In Rainer M. János (szerk.): Múlt századi hétköznapok. Tanulmányok a Kádár-rendszer kialakulásának időszakáról. Budapest, 1956-os Intézet, 2003. 331–71.
[40] MOL, 288. f. 5/364. ő. e.
[41] A hivatalosan Wölfel Károly és társai néven nyilvántartott perben hozott elsőfokú ítélet száma: 1.B.3470/1965, a másodfokúé: Bf.XXIII.6858/1965. A mellékper anyaga a Fővárosi Bíróság irattárában található, az Onódy-per egyik dobozában.
[42] BFL, Ügyészségi TÜK-iratok, 0024/1975, 354.
[43] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 705. doboz, 1093–6.
[44] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 704. doboz, 30.
[45] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 705. doboz, 1090–2.
[46] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 704. doboz, 15. Eljárásjogi szempontból teljes nonszensz volt, hogy Tímár ügyét elsőfokon ugyanaz a Fábián Károly bíró vezette, aki az Onódy-per elsőfokú tárgyalásának is vezető bírája volt, miközben Tímár a Köves felkérésére írott cikkében aggályait fogalmazta meg az Onódy-per tisztaságát illetően. Másodfokon ugyanez történt, ott Halász Sándor volt mindkét per vezető bírája.
[47] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 704. doboz, 48.
[48] MOL, 288. f. 5/353. ő. e.
[49] MOL, 288. f. 4/71. ő. e.
[50] MOL, 288. f. 47/737. ő. e., 24. tétel.
[51] MOL, 288. f. 5/358. ő. e.
[52] Népszabadság, 1965. február 12.
[53] MOL, 288. f. 47/738. ő. e., 34. tétel.
[54] MOL, 288. f. 47/738. ő. e., 33. tétel.
[55] MOL, 288. f. 4/73. ő. e. A további idézetek ugyaninnen.
[56] MOL, 288. f. 5/364. ő. e.
[57] Uo. Tatai egyébként nemcsak fegyelmit és pártfigyelmeztetést kapott, hanem 1965 májusában Benkei András belügyminiszter „az elkövetett szabálytalanságok miatt” megszüntette az 1962-től a Külügyminisztériumban dolgozó Tatai addig fenntartott állományviszonyát a Belügyminisztériumban (BM Irattár, Miniszteri iratok, 2808-1-a/534).
[58] MOL, 288. f. 5/365. ő. e.
[59] MOL, 288. f. 47/738. ő. e., 47. tétel.
[60] MOL, 288. f. 4/75. ő. e.
[61] Az MSZMP Központi Ellenőrző Bizottságának anyagai között csak Lázár Géza kizárási határozata maradt fenn, ennek jelzete: BFL, XXXV/1/1965/i/37. ő. e.
[62] MOL, 288. f. 5/410. ő. e., illetve 288. f. 4/85. ő. e.
[63] BFL, XXXV/13/1964/b/9. ő. e.
[64] BFL, XXXV/13/1964/c/438. ő. e.
[65] BFL, XXXV/10/1965/c/9. ő. e. és XXXV/10/1965/c/10. ő. e.
[66] BFL, XXXV/10/1965/c/9. ő. e.
[67] BFL, Ügyészségi TÜK-iratok, 9782/1975, 3–4.
[68] BFL, XXV. 4. f., TB 9877/1965, 704. doboz, 59.
A Török-per
Előző cikk: Mr. Take
Következő cikk: Cigánykép(telenség)ek

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Lezsák Sándor segítségét kéri a lakiteleki önkormányzat
2016. december 14. szerda, 22:22
Zobokiné Kiss Anita polgármester november végén Lakiteleken tartott fogadóóráján felkereste Lezsák Sándort, Lakitelek országgyűlési képviselőjét, hogy segítsen az önkormányzatnak a K&H Bankkal folytatott küzdelemben. Egy korábbi másodfokú, pozitív döntést követően most ismét vesztésre áll az önkormányzat.
Zobokiné Kiss Anita facebook oldalán tette közzé a Lezsák Sándornak átnyújtott levelet, amit az alábbiakban közlünk.
Mint Lakitelek település polgármestere, Lakitelek Önkormányzatának képviseletében tájékoztatom és egyben a segítségét kérem, az Ön számára is ismert, az Önkormányzat és a K&H Bank közötti peres ügyről, üggyel kapcsolatban.
Mint az Ön is tudja, 2015. február 25-én a Fővárosi Ítélőtábla meghozta a lakiteleki önkormányzat és a Kereskedelmi és Hitelbank (továbbiakban: bank) közötti jogvitában az ítéletét, melyben megállapította a bank által 2009. június 17., 2009. március 1., valamint a 2012. március 30.napi hatállyal végrehajtott egyoldalú kamatmódosítások semmisségét. Valamint a bankot perköltség és az államnak fizetendő kereseti illeték megfizetésére kötelezte. (1. sz. melléklet)
A február 25-ei ítéletét a Fővárosi Ítélőtábla 2015. április 8-án kiegészítette és a kamatfizetés kezdő időpontját 2012. április 3. napjára módosította, továbbá a bankot fellebbezési illeték és másodfokú perköltség megfizetésére is kötelezte. (2. sz. melléklet)
Ön 2015. március 17-én „A lakiteleki önkormányzat sikeres küzdelme a tisztességes banki szolgáltatások érvényesítése érdekében” címmel tartott napirend előtti felszólalást az Országgyűlésben. Ezen felszólalásában arról beszélt, hogy 2015 februárjában a Fővárosi Ítélőtábla precedensértékű ítéletet hozott Lakitelek Önkormányzata, illetve a Kereskedelmi és Hitelbank közötti jogvitában. Külön kiemelte annak fontosságát, hogy az önkormányzat az igazáért kiállt és ezt bizonyítani is tudta.
Tállai András nemzetgazdasági államtitkár viszontválaszában elmondta, hogy a Kormány szerint is példaértékű az, hogy a lakiteleki önkormányzat kiállt az igazáért. Felföldi Zoltán volt polgármester jól látta, hogy az önkormányzatnak van igaza, és ezt az igazát a hatóságoknál kell érvényesíteni. Az éveken át tartó küzdelem meghozta a gyümölcsét, hiszen nemcsak hogy igaza lett az önkormányzatnak, hanem még gyarapodik a település kasszája is. Azt is elmondta, hogy az önkormányzat hozzáállása és gondolkodása kísértetiesen hasonlít a Kormányzat gondolkodásához. Figyelemreméltó, példaértékű és mintaértékű kell, hogy legyen ez az országban, közösségeknek, civil szervezeteknek, önkormányzatoknak, de még vállalkozásoknak is, mert igenis lehet igazuk és igazságuk akkor, ha azért ki tudnak állni, jól felkészültek jogilag és alá tudják támasztani az igazukat. A lakiteleki önkormányzat nemcsak anyagi nyertese ennek a pernek, hanem erkölcsi nyertese és győztese is. Fontos üzenet kell, hogy legyen a bankkal szembenálló fogyasztókon kívüli személyeknek, vállalkozóknak és az önkormányzatoknak is, hogy az igazukért akár bírói útra is el kell, hogy menjenek.
A Kereskedelmi és Hitelbank a másodfokú ítéletet követően az önkormányzat számlájára utalt 44.706.319,-Ft- ot. Ugyan a pénzt a bank átutalta az önkormányzat számlájára, de egyúttal felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Kúriához.
Majd 2016. február 16-án a KÚRIA mint felülvizsgálati bíróság meghozta döntését, (melyet 2016. április 28-án kaptunk készhez) és ezen döntésében, a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezte, az elsőfokú bíróság 11. sorszámú ítéletét megváltoztatta és a felperesek (Víziközmű Társulat és Lakitelek Önkormányzata) keresetét elutasította. Továbbá 900.000,- Ft elsőfokú, 2.862.600,- Ft másodfokú és 3.353.200,- Ft felülvizsgálati költség megfizetésére kötelezett bennünket. (3. sz. melléklet)
2016. május 30-án kelt levelében a bank, 79.380.502,- Ft megfizetésére fizetési felszólítást küldött Lakitelek Önkormányzata részére, melynek fizetési határidejét 2016. június 03. napjára jelölte meg. Ezen fizetési felszólításban, visszaköveteli az általuk, a számlánkra utalt összeget, ennek késedelmi kamatát, a perköltségeket, a meg nem fizetett kamatot és annak is a késedelmi kamatát! Tehát nemcsak azt az összeget követeli vissza melyet a másodfokú jogerős döntést követően a számlánkra utalt, hanem azokat a kamatokat is melyeket más az elsőfokú döntést követően be sem szedett. Továbbá a kamatok kamatait is! Így ezzel nemhogy nem nőtt az önkormányzat kasszája, hanem még további közel 35 millió forint fizetési kötelezettségünk is keletkezett.
Mai magyar jogrendben hogyan lehetséges az, hogy mind az elsőfokú, mind a másodfokú bírói döntést követően, (mely az Ön és Tállai András államtitkár úr elmondása szerint is, megegyezik a Kormány gondolkodásával) születik egy olyan Kúria döntés, mely elutasítja az önkormányzat keresetét?
Tekintve, hogy véleményünk szerint a KÚRIA döntése több, az Alaptörvényben biztosított jogot is megsértett, ezért az Alkotmánybírósághoz „alkotmányjogi panaszt” nyújtottunk be, melyet 2016. június 22-ei dátummal érkeztettek. (4. sz. melléklet)
A Fővárosi Törvényszék Gazdasági Kollégiuma 2016. szeptember 12. napján hozott végzésében a Kúria határozatában szereplő végrehajtást felfüggesztette. (5. sz. melléklet)
A Kereskedelmi és Hitelbank 2016. szeptember 22-én küldött minderre egy válaszlevelet, melyben arra figyelmeztetett, hogy amennyiben az Alkotmánybíróság elutasító határozatot hoz részünkre, a teljes tartozást egy összegben, azonnal kell megfizetnünk. (6. sz. melléklet)
Mind a Víziközmű Társulat, mind pedig Lakitelek Önkormányzata részéről továbbra is fenn-tartjuk azt, hogy az igazunkért kiállunk és minden lehetséges eszközt igénybe veszünk, hogy ezen igazunkat bizonyítsuk. A jogi képviseletünket ellátó Dr. Bognár Barbara ügyvédnő, akit még a korábbi polgármester Felföldi Zoltán bízott meg, az első tárgyalástól, jelen pillanatig is ellátja feladatát, a jogi felkészültség tekintetében semmilyen változás nem történt. Az ügyvédnő iránt, a Képviselő-testület bizalma töretlen, maximális bizalommal vagyunk felé.
Tekintve, hogy egy összegben, Lakitelek Önkormányzata ilyen mértékű kifizetést, csak külső segítséggel tud kifizetni, a Magyar Államkincstárhoz pályázatot nyújtottunk be a települési önkormányzatok rendkívüli önkormányzati támogatására.
Tisztelettel kérem Önt, mint Országgyűlési Képviselőnket, hogy segítsen abban, hogy ez az Önkormányzatiság alapjait megrengető, méltatlan kúriai döntés, ne sodorja fizetés-képtelenségbe Lakitelek Önkormányzatát!
Kérem, hogy ismét tájékoztassa az Országgyűlést, hogy a korábban olyan nagyra méltatott eredmény, a mai jogállamban milyen fordulatot vett, továbbá kérem, hogy minden lehetséges eszközt tegyen meg annak érdekében, hogy Lakitelek Önkormányzata és a Víziközmű Társulat, a Kereskedelmi és Hitelbankkal folytatott harcban győztesként tudjon kikerülni!
Lakitelek, 2016. november 17.

matches: KÚRIA bíróság bíróság Kúria KÚRIA Kúria


text:
Megerőszakolta és meggyilkolta tanárát a tinédzser a WC-ben - negyven évre börtönbe kerül | gyilkosság | Krimi | faktor.hu
február 27. | 11:50
Faktor	gyilkosság	nemi erőszak	rablás	tinédzser	egyesült államok	ítélet	mentális zavar	Megerőszakolta és meggyilkolta tanárát a tinédzser a WC-ben - negyven évre börtönbe kerül
Legalább negyven évnyi börtönbüntetésre ítélte a massachusettsi bíróság a 17 éves Philip Chismet, amiért meggyilkolta, megerőszakolta és kirabolta középiskolai matematikatanárát, Colleen Ritzert. Az ügyvéd szerint a fiú mentális zavarokkal küzd. Őrizetbe vétele óta megpróbált meggyilkolni még egy nőt.
WATCH LIVE: Court back in session for #PhilipChism sentencing https://t.co/KRh2Ze7uP4 pic.twitter.com/00VDb1KoBd — WBZ Boston News (@cbsboston) 2016. február 26. A megbilincselt Chism látszólag érzelmek nélkül hallgatta a negyven évnyi börtönbüntetésről szóló ítéletet, míg az áldozat rokonai és barátai szenvedélyesen reagáltak – írja a CNN.
EZT IS AJÁNLJUK: „Ő egy valóságos ördög, akit sosem lenne szabad rehabilitálni. Mi már sosem kapunk egy második esélyt, neki sem lenne szabad!” – mondta Peggie Ritzer, az áldozat anyja, mert végül Chism jogosult lesz majd a büntetés csökkentésének kérvényezésére. A bíróság ugyanis eredetileg életfogytiglanra ítélte volna a gyilkosság miatt, de mivel a kiskorúakra vonatkozó törvények enyhébbek, így 25 év börtön után kérvényezheti a büntetés csökkentését. Ennek ellenére mégis 40 évet fog börtönben ülni – a nemi erőszakért és a rablásért ugyanis kora ellenére kiszabható ennyi év. Chism 14 éves volt, mikor meggyilkolta 24 éves tanárát – 54 éves lesz, mikor jogerősen először kérvényezheti szabadlábra helyezését. A fiú 2013. október 22-én egy szikével ölte meg Ritzert a Danvers Középiskola mosdójában a tanítás után. A nő holttestét a közeli erdőben találták meg. A tinédzsert nem sokkal később letartóztatták. Az iskola biztonsági kamerájának felvételén látszott, hogy Chism követi Ritzert a mosdóba, ahol később meggyilkolta. A bíróság decemberben bűnösnek találta. „Sosem fogom az oltárhoz kísérni Colleent, sosem lesz apa-lánya táncunk. Elvesztettem a gyönyörű kislányomat.” – mondta a bíróságon Tom Ritzer, Colleen apja. A tárgyaláson Ritzerék és támogatóik rózsaszín ruhákat viseltek, mert az édesanya szerint „a rózsaszín tengere megnyugvást hoz, valamint komoly fájdalmat, amiért Colleen nem lehet velük.” Az áldozat testvére, Daniel azt mondta, hogy Colleen volt a legjobb testvér a világon, és „elképzelhetetlen az a fájdalom, mikor valaki olyannak látod a holttestét, akit szeretsz.” A tárgyalás során a védőügyvéd azt állította, hogy Chism gyerekkorától fogva pszichotikus zavarokban szenved, és Ritzer meggyilkolásakor is a hallucinációira és a fejében hallott hangokra válaszolt. Azt az ügyvéd is elismerte, hogy Chism ölte meg a tanárnőt, de szerinte egészségi állapota miatt nem volt beszámítható a gyilkosság során. A bíróság korábban úgy találta, hogy Chism bíróság elé állhat. Az ügyvéd érveivel szemben az ügyész, Kate MacDougall azt mondta, a tinédzser nem szenved mentális zavarokban. Az ítélet meghozatala után az Essex megyei kerületi ügyész, Jonathan Blodgett a Massachusettsi Legfelsőbb Bíróságra panaszkodott, amiért megszüntette az enyhítési kérelmet kizáró életfogytiglani büntetést olyan esetekben, mikor a gyilkosság elkövetője kiskorú volt. „A szenvedő család ezzel nem zárhatja le az ügyet. Nem léphetnek tovább abban a tudatban, hogy az az ember, aki elvette tőlük a lányukat, nem tűnt el örökre az életükből. Ehelyett azzal a tudattal kell élniük, hogy valamikor a jövőben, akár több alkalommal is ott kell ülniük a bíróságon, és azt hallgatniuk, hogy a lányuk gyilkosa a szabadlábra helyezését kérelmezi, miközben ők újraélik életük legszörnyűbb pillanatát.” 2012-ben az amerikai Legfelsőbb Bíróság arról döntött, hogy a kiskorú gyilkosok esetében kiszabott megváltoztathatatlan, életfogytiglani börtönbüntetés sérti az Alkotmányt. Hét évvel korábban pedig úgy határoztak, hogy halálbüntetést nem lehet olyan elítéltre kiszabni, aki a bűntény elkövetésekor még nem töltötte be a 18 évét. Chism a fiatalkorúak börtönébe kerül, míg kiskorú, majd 18 éves korábban szállítják át a felnőttek börtönébe. Addig legalább egyszer még újra bíróság elé kell állnia. 2014-ben ugyanis megpróbált meggyilkolni egy nőt, aki azon a fiatalkorúakat segítő klinikán dolgozott, ahol a tárgyalásig a tinédzsert őrizetben tartották. Top 16

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
80%-os adókulccsal átruházható kibocsátási egységek - Uniós jogot sért a szlovák adó - Az Európai Bíróság ítéletet hozott | hírek | Jogi Fórum
80%-os adókulccsal átruházható kibocsátási egységek - Uniós jogot sért a szlovák adó - Az Európai Bíróság ítéletet hozott
2018.04.12. Jogi Fórum / Európai Unió Bírósága
Az uniós joggal ellentétes az a szlovák adó, amely 80 %-os adókulccsal sújtja az üvegházhatású gázok átruházott vagy fel nem használt kibocsátási egységeinek értékét . Az ilyen adó ugyanis nem tartja tiszteletben a 2008-2012-es időszakban a kibocsátási egységek szinte teljes egészének térítésmentesen történő kiosztásának elvét - áll az Európai Unió Bíróságának ítéletében.
A 2011-es és 2012-es év tekintetében Szlovákia 80 %-os mértékű adót vetett ki az üvegházhatású gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszerében részt vevő vállalkozások által átruházott vagy fel nem használt kibocsátási egységek értéke után1. Ezen egységeket korábban a gazdasági szereplők részére a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszeréről szóló irányelvnek megfelelően térítésmentesen osztották ki2.
A PPC Power nevű társaság ezen adónak az irányelvvel való összeegyeztethetőségét vitatja a szlovák bíróságok előtt. Az ügyben eljáró Krajský súd de Bratislava (pozsonyi regionális bíróság, Szlovákia) azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az irányelvvel ellentétes-e egy ilyen adó.
Mai ítéletében a Bíróság mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy az irányelv célja abban áll, hogy a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének hatálya alá tartozó vállalkozásoknak felkínálja a lehetőséget üvegházhatású gázkibocsátásaik oly módon való csökkentésére, hogy közben ne kerüljön veszélybe a versenyképességük. Ebben az összefüggésben az irányelv úgy rendelkezik, hogy a 2008-2012-es időszakban a tagállamok a kibocsátási egységek legalább 90 %-át térítésmentesen osztják ki.
Ezt követően a Bíróság pontosítja, hogy bár a tagállamok főszabály szerint szabadon fogadhatnak el adóintézkedéseket e kibocsátási egységek felhasználásával kapcsolatban, ezen intézkedések nem sérthetik az irányelv célját.
E tekintetben a Bíróság hangsúlyozza, hogy a kibocsátási egységek gazdasági értéke képezi a sarokkövét az üvegházhatású gázok kibocsátási egységei kereskedelmi rendszerének, hiszen a fel nem használt egységek értékesítésének lehetősége arra ösztönzi a gazdasági szereplőket, hogy a kibocsátásaikat csökkentő intézkedésekbe fektessenek pénzt. E rendszer megfelelő működéséhez így alapvető fontosságú, hogy a valamely tagállam által kivetett adó ne oltsa ki teljesen e gazdasági értéket.
Márpedig a jogvita tárgyát képező adó szinte teljes mértékben megfosztja az érintett vállalkozásokat a kibocsátási egységek gazdasági értékétől, oly mértékben, hogy e vállalkozások számára megszünteti az üvegházhatású gázok csökkentésének előmozdításával kapcsolatos ösztönző erőt.
E körülmények között a Bíróság megállapítja, hogy a szóban forgó adó nem tartja tiszteletben az üvegházhatású gázok kibocsátási egységei térítésmentes kiosztásának elvét, és ennélfogva sérti az irányelv célkitűzését. Következésképpen, ezen adó nem egyeztethető össze az irányelvvel.
1Ezt az adónemet 2012. június 30-án megszüntették.
2Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló, 2003. október 13 i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.).
Visszaélt az Amazon az oldalán hirdetők adataival? - Az Unió vizsgálja az amerikai kereskedőóriás tevékenységét (2019.07.22.)
Változnak a drónokra vonatkozó szabályok 2020-tól! - Hogyan készüljünk fel az új uniós rendeletek alkalmazására? (2019.07.17.)
Tagállami energia- és klímatervek - Uniós erőfeszítések jogi keretben az éghajlatvédelmi célok eléréséért (2019.06.26.)
„Mentsük meg a méheket!” - Joggal a biológiai sokféleség védelmében - Európai polgári kezdeményezés (2019.05.21.)
Különadó a bolti kiskereskedelmi árbevételre - Uniós jogot sért a magyar szabályozás? - Tesco-ügy az Európai Bíróság asztalán (2019.07.04.)
A magyar reklámadó nem sérti az állami támogatások uniós szabályait - Az Európai Bíróság döntést hozott (2019.06.27.)
Áfacsaló őrző-védők - Célkeresztben a vagyonvédelmi cégek - A NAV legújabb tájékoztatója segít kiszűrni a csalókat! (2019.06.20.)
Az iparűzési adónál is el kellene törölni az adófeltöltést - Adótanácsadók: A benyújtott adócsomag csak részmegoldás (2019.06.14.)
Feltétele-e az export adómentességének a kiviteli vámeljárás? - Az Európai Bíróság döntést hozott (2019.06.13.)
A londoni alsóház nem támogatja a megoldás nélküli Brexitet - Törvénymódosítás a parlament felfüggesztésének megakadályozására (2019.07.22.)
A német Ursula von der Leyen az Európai Bizottság új elnöke - A kereszténydemokrata politikus megbízatása novembertől 5 évre szól (2019.07.17.)
Tisztújítás az Európai Bizottság élén - Ma szavaz az EP - Ursula von der Leyen bemutatta elképzeléseit az Európai Parlamentben (2019.07.16.)
A gépjármű forgalomban való részvételének számít-e a parkolás? - Az Európai Bíróság döntést hozott (2019.06.26.)
A londoni alsóház nem támogatja a megoldás nélküli Brexitet - Törvénymódosítás a parlament felfüggesztésének megakadályozására
Fókuszban a bíróság! - Az OBH pályázata amatőr fotósok részére - Október 4-dikéig várják a pályaműveket
A románok támogatják az alaptörvény korrupcióellenes módosítását - Az Alkotmánybíróság mégis elutasította a törvénytervezeteket
Visszaélt az Amazon az oldalán hirdetők adataival? - Az Unió vizsgálja az amerikai kereskedőóriás tevékenységét
Hátrányos megkülönböztetés a mindennapokban - A diszkrimináció fajtái és hazai szabályozása
Az igzságügy embere - Arckép Pauer Tivadar jogtudósról
Mitől válik egy gyermek- vagy fiatalkorú bűnözővé? - Bűnös vagy áldozat? - Okok és súlyos következmények
Közérdekű adat-e a paksi atomerőmű bővítésével kapcsolatos hatástanulmány? - Az Alkotmánybíróság döntést hozott
Jogsértő az alkalmazott okmányainak általános jellegű másolása - Mikor jogszerű a munkáltató okmánykezelési gyakorlata?
Terminállal felszerelt jegyellenőrők! - BKK: Már bankkártyával is kifizethető a helyszíni pótdíj
Kivégeztek Kínában egy anyja megölését megbosszuló férfit - A bíróság ítélete ellentétben állt a hagyományos kínai értékrenddel

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság