text:
IV/00843/2017
. IV/00843/2017
Az ügy tárgya: A Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (adózás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §- a alapján - a Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó előadta, hogy az adóhatóság másodfokon arra a megállapításra jutott, hogy az indítványozó egyes alvállalkozói által kibocsátott és az indítványozóra áthárított adót magába foglaló számlák áfa tartalmát az indítványozó nem helyezhette volna levonásba, mert azok a számlakibocsátók által elvégzett szolgáltatások az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (Áfa tv.) 142. §-ban foglaltak szerinti fordított adózás hatálya alá tartoznak. Az indítványozót ezen okból kifolyólag az Áfa tv. 120. § a) pontja alapján adólevonási jog nem illette meg. Az indítványozó az adóhatósági döntéssel szemben keresetet nyújtott be a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bírósághoz, mely a határozatot részben hatályon kívül helyezte, és az adóhatóságot új eljárásra kötelezte. Az adóhatóság ezen határozat ellen felülvizsgálati kérelemet nyújtott be a Kúriához, mely az elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyezte és a keresetet elutasította.
Az indítványozó álláspontja szerint a Kúria döntése megsértette az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes eljáráshoz való jogát, mert a Kúria indokolása hiányos, és nem is a per tárgyához köthető..
Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete
IV_843_0_2017_indítvány. anonim.pdf
A határozat száma: 3312/2018. (X. 16.) AB határozat
Az ABH 2018 tárgymutatója: alkotmányértelmezés; tisztességes eljáráshoz való jog mint indokolt bírói döntéshez való jog
Az Alkotmánybíróság elutasította a Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete
alkotmányjogi panaszt. Az alapügy tényállása szerint az elsőfokú adóhatóság a
későbbi panaszos kft-nél ellenőrzést végzett. Határozatában megállapította,
hogy a panaszos fővállalkozóként végzett autópálya-építési tevékenysége során
az általa igénybe vett alvállalkozók által kiállított számlák alapján áfa-
levonási jogot érvényesített, ezt azonban az elsőfokú adóhatóság szerint
jogszerűtlenül tette meg. Kimondta, hogy az adózót az egyenes adózás szabályai
szerint adólevonási jog nem illeti meg, mivel azok a fordított adózás alá
tartoznak. Az ügyfél fellebbezett ezen döntés ellen. A másodfokú adóhatóság az
adókülönbözet megállapításával és a megállapított adókülönbözet mértékével
egyetértett, az adóbírság összegét azonban leszállította. A Fővárosi
Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság elsőfokon jogerős ítéletében a másodfokú
adóhatósági határozatot részben – a fordított adózással minősített
jogügyletekre vonatkozó megállapítások és jogkövetkezményeik körében – hatályon
kívül helyezte és az alperest e tekintetben új eljárás lefolytatására
kötelezte. Ezen ítélettel szemben az alperes adóhatóság terjesztett elő
felülvizsgálati kérelmet a Kúriához. A Kúria a felülvizsgálati kérelemnek helyt
adott. Az indítványozó, a per egykori felperese alkotmányjogi panaszában a
Kúria ítéletének alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését
kérte az Alkotmánybíróságtól, melyet ellentétesnek tart a tisztességes bírósági
eljáráshoz való jog részét képező indokolt bírói döntéshez való joggal. Az
Alkotmánybíróság a panaszt nem találta megalapozottnak. Az indokolási
kötelezettség alkotmányjogi értelemben vett sérelme az eljárási szabály
alaptörvény-ellenes alkalmazását jelenti. A tisztességes eljárás alkotmányos
követelménye a bírói döntésekkel szemben azt a minimális elvárást
értékeléséről határozatában számot adjon. Jelen ügyben megállapítható, hogy az
Alaptörvény által garantált tisztességes bírósági eljáráshoz való jogból fakadó
indokolt bírói döntéshez való Alaptörvényben biztosított jogot a támadott
felülvizsgálati döntést meghozó Kúria nem sértette meg, mivel az ügy lényegi
részeire vonatkozó indokairól számot adott. Az indokolás hossza önmagában nem
alkotmányossági kérdés; amennyiben az eljárási törvények szerint a bírói döntés
indokolása számot adott a vizsgálandó kérelmekben szereplő érvekről, úgy
pusztán az indokolás rövidsége, lényegre törő volta miatt alappal az indokolt
bírói döntés hiányára hivatkozni nem lehet. Az Alkotmánybíróság gyakorlata
szerint a bíróságok indokolási kötelezettségéből nem következik a felek által
felhozott minden észrevétel egyenként való megcáfolási kötelezettsége,
különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű
érvrendszer bemutatása.
3312_2018 AB határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
[1]	1. A jogi személy indítványozó – jogi képviselője útján – 2017. június 19-én az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt nyújtott be az Alkotmánybírósághoz, melyben kérte a Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[2]	2. Az indítványozó, egy építési tevékenységgel foglalkozó kft. (a továbbiakban: indítványozó) a panasszal támadott ítélet alapjául szolgáló bírósági eljárásban felperesként, az azt megelőző közigazgatási hatósági eljárásban pedig ügyfélként vett részt.
[3]	A Kúria támadott ítéletével felülvizsgált közigazgatási és munkaügyi bírósági ítélet által elbírált közigazgatási eljárásban az adóhatóság a későbbi panaszost adókülönbözet, adóbírság és késedelmi pótlék megfizetésére kötelezte.
[4]	A Nemzeti Adó- és Vámhivatal (a továbbiakban: NAV) Kiemelt Adózók Adóigazgatósága (a továbbiakban: elsőfokú adóhatóság) a későbbi panaszos kft.-nél a 2007., 2008. és 2009. évekre vonatkozóan bevallások utólagos vizsgálatára irányuló, az összes adónemre kiterjedő ellenőrzést végzett. Megismételt eljárásban hozott 2511707636. számú, 2014. február 26-i határozatában megállapította, hogy a panaszos fővállalkozóként végzett autópálya-építési tevékenysége során az általa igénybe vett három alvállalkozó által kiállított számlák alapján az általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII. törvény (a továbbiakban: Áfa tv.) 120. § a) pontja értelmében áfa-levonási jogot érvényesített, ezt azonban az elsőfokú adóhatóság szerint jogszerűtlenül tette meg. Az Áfa tv. 120. § a) pontja az ún. egyenes adózásra vonatkozó szabályokat tartalmazza, miközben az ingatlanra vonatkozó építési-szerelési munkák esetén az ún. fordított adózás szabályai érvényesek; ennek alapján az ilyen munkákhoz közvetlenül kapcsolódó egyéb szolgáltatások (pl. az építéshez használt anyagnak az építési területre történő fuvarozása) az építőipari tevékenységhez szorosan kapcsolódó, annak adójogi megítélését osztó szolgáltatások, nem pedig attól elválasztható, önálló szolgáltatások, így e tevékenységek esetében is az építési-szerelési munkákra vonatkozó szabályok, azaz a fordított adózás szabályai érvényesek. Így az elsőfokú adóhatóság többek között megállapította, hogy az indítványozóval szerződött, alvállalkozóként földmunkát (azaz építési tevékenységet) végző R. Kft., valamint a szintén alvállalkozóként földmunkát végző A. Kft. által végzett, a földmunkához kapcsolódó szállítási, fuvarozási tevékenység nem önálló ügyletnek, hanem járulékos szolgáltatásnyújtásnak minősül. A B. Kft. által végzett szállítás ugyanígy minősül, ahogyan a szintén ezen B. Kft. által gép bérbeadásaként feltüntetett szolgáltatás is az építési tevékenységhez kapcsolódik, nem pedig önálló szolgáltatás, mivel a gépet az építkezéshez használták, ráadásul azt B. Kft. munkavállalói üzemeltették, így a bérleti szerződés feltételei nem álltak fent. Összességében adójogi szempontból az adóhatóság szerint nem a szerződések elnevezése, hanem a szerződések tényleges tartalma, a felek megállapítható valódi szerződéses akarata számít.
[5]	Mindezek alapján az elsőfokú adóhatóság áfa adónemben adókülönbözetet állapított meg a későbbi panaszos terhére, és 50%-os mértékű adóbírságot szabott ki, emellett késedelmi pótlékot is megállapított. Kimondta, hogy a három alvállalkozó által kiállított és vizsgált kérdéses számlák alapján az adózót az egyenes adózás szabályai szerint, vagyis az Áfa tv. 120. § a) pontjára alapítottan adólevonási jog nem illeti meg, mivel azok az Áfa tv. 142. § (1) bekezdés b) pontja szerinti fordított adózás alá tartoznak.
[6]	Az ügyfél fellebbezett ezen döntés ellen, nem értve egyet a kérdéses számlák tekintetében a fordított adózás szabályai alkalmazását előíró adóhatósági megállapítással. A Nemzeti Adó-és Vámhivatal Kiemelt Adó- és Vám Főigazgatóság (a továbbiakban: másodfokú adóhatóság) 2014. június 18-án hozta meg másodfokú, 2512544733. számú határozatát, melyben az adókülönbözet megállapításával és a megállapított adókülönbözet mértékével egyetértett, az adóbírság összegét azonban – mérlegelési jogkörével élve – 50%-ról 30%-ra szállította le, vagyis az elsőfokú határozatot részben megváltoztatta, annak a megváltoztatással nem érintett rendelkezéseit (vagyis az áfa adónemben megállapított adókülönbözetre vonatkozó adóbírság mértékén kívül minden mást) hatályában fenntartotta.
[7]	A másodfokú adóhatósági határozat szerint az elsőfokú adóhatóság megállapítása jogszerű volt, vagyis a tévesen áfa tartalommal kiállított számlák alapján az Áfa tv. 120. § a) pontja nem teljesült, ugyanakkor a fordított adózás miatt a felperes által megállapítandó fizetendő adó okán (bevallás esetén) a felperes adólevonást érvényesíthet az Áfa tv. 120. § b) pontja szerint, így nem adóztatta kétszeresen a felperest az elsőfokú adóhatóság, csupán a fizetendő adót állapította meg az Áfa tv. 142. § (1) bekezdés b) pontja alapján és az adólevonási jog jogcímét módosította. A másodfokú adóhatósági határozat szerint helyes volt az az elsőfokú adóhatósági megállapítás is, hogy a három alvállalkozó által kibocsátott, vizsgált számlák esetében a felperes eljárása ellentétes volt az Áfa tv. 142. § (1) bekezdés b) pontjával. E számláknak nem lehet tartalmi eleme az Áfa összeg feltüntetése. Valójában az e számlákon feltüntetett gazdasági esemény (az építéshez szükséges anyagok szállítása, illetve gép bérbeadása) osztja a földmunkák adójogi sorsát, azokat a fordított adózás szabályai szerint, áfa tartalom feltüntetése nélkül kellett volna kiállítani, vagy arra történő utalással, hogy a gazdasági esemény fordított adózás hatálya alá tartozik.
[8]	A másodfokú határozat azt is leszögezte, hogy – a későbbi indítványozó ügyfél hivatkozásával ellentétben – a fordított adózás tekintetében nem annak van jelentősége, hogy a szolgáltatás osztható-e, vagy sem, hanem annak, hogy a főszolgáltatás teljesítése, vagyis az autópálya építésének szerződésszerű teljesítése megvalósulhatott volna-e a szállítási feladatok elvégzése nélkül. Mivel az alvállalkozók ténylegesen a munkaterületen végezték az építési anyagok mozgatását, szállítását, illetőleg ezeket az építési anyagokat fel is használták az autópálya építéséhez, mely nélkül az autópálya megépítése nem valósulhatott volna meg, ezért jelen esetben nyilvánvaló, hogy e munkák az építés járulékos szolgáltatásainak minősülnek. Ebből pedig adójogi szempontból az következik, hogy e járulékos, a főszolgáltatáshoz kapcsolódó, kizárólag a főszolgáltatás megvalósulása érdekében eszközölt mellékszolgáltatások adózási mechanizmusa meg kell, hogy egyezzen a főszolgáltatás, vagyis a földmunka (azaz az építési tevékenység) adózási mechanizmusával, tehát e mellékszolgáltatásoknak is fordítottan kell adózniuk.
[9]	3. Az indítványozó a másodfokú adóhatósági határozattal szemben keresetet terjesztett elő. Ebben elsődlegesen az alperes adóhatóság határozatának megváltoztatásával a felperes terhére megállapított adókülönbözet, adóbírság és késedelmi pótlék törlését, másodlagosan az alperes határozatának az elsőfokú határozatra is kiterjedő hatályon kívül helyezését és az elsőfokú adóhatóság új eljárás lefolytatására kötelezését, harmadlagosan pedig a határozat akként történő megváltoztatását kérte, hogy a bíróság az adóbírság kiszabását teljes mértékben mellőzze, illetve a késedelmi pótlék megfizetésének kezdő napjaként vagy az ítélet meghozatalának napját, vagy a másodfokú adóhatósági határozat meghozatalának napját állapítsa meg. Szerinte anyagi jogi szempontból az alperes tévesen minősítette az említett szolgáltatásokat (szállítás, gépbérlet) az építési munkákhoz kapcsolódó, annak adójogi sorsát osztó mellékszolgáltatásnak, ezáltal tévesen rótta fel a felperes adózónak a fordított adózás szabályai alkalmazásának elmaradását, és tévesen állapított meg ennek okán adókülönbözetet, valamint adóbírságot és késedelmi pótlékot. E munkák szerinte nem a főszolgáltatáshoz (a földmunkákhoz) kapcsolódó járulékos tevékenységek, hanem önálló tevékenységek voltak, melyekre így az egyenes adózás szabályait kellett alkalmazni, és az adóhatóság által megvizsgált alvállalkozói keretszerződések, tárgyalási jegyzőkönyvek és egyéb dokumentumok is ezt az álláspontot, nem pedig a NAV álláspontját támasztják alá. A felperes szerint továbbá a fővállalkozó részére az alvállalkozók által kiállított és a fővállalkozó által kiegyenlített áfás számlák tartalmát az alvállalkozók (a fővállalkozó részére szolgáltatást nyújtó számlakiállítók) bevallották, azt be is fizették, emiatt a költségvetést semmilyen kár nem érte. Mivel a panaszos korábban is hasonló módon (az egyenes adózás szabályai szerint) járt el, és az adóhatóság akkor ezt jogszerűnek fogadta el, ezért a felperes indítványozó jóhiszeműen feltételezhette azt, hogy eljárása most is jogszerű.
[10]	A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 12.K.32.617/2014/26. számú, 2015. december 4-én meghozott, első fokon jogerős ítéletében a másodfokú adóhatósági határozatot részben – a fordított adózással minősített jogügyletekre vonatkozó megállapítások és jogkövetkezményeik körében – hatályon kívül helyezte és az alperest e tekintetben új eljárás lefolytatására kötelezte, ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította. Anyagi jogi szempontból a közigazgatási és munkaügyi bíróság egyetértett az alperes adóhatósággal abban hogy – a felperes hivatkozásával ellentétben – adójogi szempontból nem annak van jelentősége, hogy a vizsgált számlákban foglalt szolgáltatások alapjául szolgáló szerződések polgári jogilag minek minősülnek, vagy hogy azok fizikailag vagy jogilag oszthatóak-e, hanem annak, hogy az e szerződések alapján megvalósult szolgáltatások szorosan kapcsolódtak az építési munkának minősülő földmunkák végzéséhez, utóbbi nélkül az előbbiek sem valósultak volna meg, tehát az adóhatóság azon jogértelmezése, miszerint e további szolgáltatások (szállítás, gépbérlet) a földmunkához hasonlóan a fordított adózás szabályi szerint adóznak, helytálló volt.
[11]	Ugyanakkor a bíróság szerint az alperes adóhatóság nem vizsgálta, hogy a költségvetést érte-e kár, vagyis hogy a számlakibocsátó alvállalkozók egyébként eleget tettek-e fizetési kötelezettségüknek – ha ugyanis eleget tettek, akkor a bíróság szerint a felperes áfa-fizetési kötelezettségének előírásával az áfa kétszeresen kerülne befizetésre a költségvetésbe. Mindez pedig ellentétes lenne a Legfelsőbb Bíróság Kfv.V.35.411/2010/4. számú eseti döntésében [EBH2011. 2378 (a továbbiakban: EBH)] közétett, azóta a bírói gyakorlat által elfogadott és alkalmazott jogértelmezéssel. Ezen eseti döntés (és az EBH) közigazgatási és munkaügyi bíróság által hivatkozott indokolása szerint: „az adózó tévedése nem vezethet adólevonási jogának elenyészéséhez a következők miatt: A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról […] szóló 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelvből, és az annak helyébe lépett – közös – hozzáadottértékadó-rendszerről szóló 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv szabályaiból, és az EU Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően az érintett adóalanynak be kell tartania [a] tagállam által meghatározott formai követelményeket ahhoz, hogy a HÉA (áfa) levonási jogát gyakorolhassa, de ezek nem mehetnek túl azon a mértéken, amely[ek] a fordított adózási eljárás helyes alkalmazásának biztosításához mindenképpen szükségesek. […] Az alperes tudta, hogy […] a számlakibocsátók eleget tettek adófizetési kötelezettségüknek, és a felperes adólevonási jogának gyakorlásával az állami költségvetést nem érte kár, […] mégis a felperes terhére az adókülönbözetet úgy írta elő, mégpedig kizárólag formai okokra figyelemmel, hogy a felperest nem mentesítette az […] áfa teher alól. […] Az alperes a határozatába foglalt érdemi döntéssel megfosztotta a felperest attól, hogy a fordított adózásból eredő adófizetési kötelezettség mellett ugyanezen adóösszeg levonására is jogosult legyen, mivel a felperes számára […] az önellenőrzés, továbbá a számlakibocsátók tekintetében a reparáció, számlahelyesbítés lehetőségei nem álltak fenn. [...] Az alperes eljárása és határozata nem felel meg a közösségi jog szabályainak, amelyek fordított adózás esetén is lehetőséget adnak az adólevonásra […]. Bár a számlák esetén a fordított adózás szabályai az irányadók, nem hozható olyan érdemi döntés, amely a felperest levonási jogának gyakorlásától megfosztja.”
[12]	A bíróság szerint tehát az adóhatóság nem teremtette meg ténylegesen annak a lehetőségét a felperes számára, hogy adólevonási joga ne enyésszen el, illetve ezzel kapcsolatban a közigazgatási határozat semmilyen megállapítást vagy indokolást nem tartalmaz. Az új eljárásban tehát a bíróság szerint – bár a fordított adózás követelménye kétségtelen – az adóhatóságnak azt is vizsgálnia kell, hogy az adólevonási jogával a felperes élhetett-e annak érdekében, hogy az áfatartalmat ne kétszeresen fizesse meg az államnak. Az alperesnek tehát érdemben meg kellett volna vizsgálnia azokat a feltételeket, amelyeket az EBH2011. 2378. számú döntés is felsorol, mivel ha az ott írt feltételek kétséget kizáróan teljesülnek, akkor kizárólag formai okokból, illetve a jogszabály helytelen értelmezéséből fakadó téves adózási mechanizmus (tévesen alkalmazott jogcím) választása miatt a felperes adólevonási joga nem enyészhet el. Emiatt tehát a bíróság a másodfokú adóhatósági határozatot hatályon kívül helyezte, és az alperes adóhatóságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasította; egyebekben a keresetet alaptalannak találta, így ezt meghaladóan a keresetet elutasította.
[13]	4. A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ezen ítéletével szemben az alperes adóhatóság terjesztett elő felülvizsgálati kérelmet a Kúriához, melyben elsődlegesen az elsőfokú ítélet rendelkező részének a hatályon kívül helyező és az új eljárásra kötelező rendelkezését, illetve az indokolásának a fordított adózással kapcsolatos tárgykörből a hatályon kívül helyezést megalapozó részek hatályon kívül helyezését és a kereset teljes körű elutasítását, másodlagosan a hatályon kívül helyezésüket és e tárgykörben az elsőfokú bíróság új eljárásra utasítását kérte. Az alperes arra hivatkozott, hogy a jogerős döntést hozó bíróság által megállapított tényállás, valamint a hatályon kívül helyezés és új eljárásra utasítás jogalapját jelentő, a bíróság által hivatkozott EBH alapjául szolgál tényállás nem azonos, így az EBH-ban foglalt szempontok sem alkalmazhatók jelen ügyre. Az EBH alapjául szolgáló tényállás szerint ugyanis az adózót kétszeresen sújtotta az adóhatóság. A NAV abban az ügyben egyrészt azt állapította meg, hogy a befogadott, a fordított adózás szabályai helyett egyenes adózással kibocsátott számla tartalmában helytelen volt, mert előzetesen felszámított adót tartalmazott, amelyet ezért az adózó nem helyezhet levonásba; másrészt azt is kimondta, hogy a fordított adózás miatt ugyanakkor fel is kell számítani az adót, ám a fordított adózásnak megfelelő számlával az adózó nem rendelkezett, ennek okán a már felszámított adó mellett levonható adót nem szerepeltethet. Az alperes szerint a Legfelsőbb Bíróság kizárólag ez utóbbi mozzanatot minősítette abban az ügyben jogszabálysértőnek, vagyis azt, hogy a fordított adó felszámítása mellett az adózó a levonási jogával nem élhetett. Jelen ügyben azonban az adóhatóság mind a három számlakibocsátó alvállalkozó vonatkozásában csak az egyenes adózású számlák után zárta ki az adólevonást, a fordított adózásra tekintettel felszámított adó levonását viszont megengedte, ezért csupán egyszeres áfa megállapítást tett. Mindez pedig az alperes szerint megfelel a Legfelsőbb Bíróság elvi döntésének és az Európai Bíróság joggyakorlatának is. A panaszos az adóhatósági megállapítás idején – ha jóhiszemű lett volna – gondoskodhatott volna arról, hogy az adólevonási joga gyakorlásához szükséges számlák rendelkezésre álljanak, ezt azonban meg sem kísérelte. Az, hogy e lehetőséggel nem élt, az az ő érdekkörében felmerülő körülmény, amely az alperesre nem hárítható át, ezért a felperes tartozik viselni a felelősséget.
[14]	A felperes felülvizsgálati ellenkérelme szerint a közigazgatási és munkaügyi bíróság nem azért vette figyelembe jelen ügyben is döntése alapjaként a már hivatkozott, korábban hozott EBH-t, mert a két ügy tényállása hasonló lett volna, hanem azért, mert az EBH olyan általános adóelvek értelmezését végezte el, melyek jelen ügyben is relevánsak. Így az EBH jelen ügyben az indítványozó szerint – a tényállások különbözősége ellenére – azért alkalmazható, mert annak valódi tartalma a kétszeres adóztatást eredményező eljárás elkerülésének adóhatósági kötelezettsége, függetlenül attól, hogy a költségvetésbe történő kétszeres adóbefizetést konkrétan milyen adóhatósági eljárás eredményezte. Az indítványozó szerint „effektív módon megvalósul a kétszeres adóztatás […] azáltal, hogy az Áfa tv. 142. § (1) b) pont szerint fizetendő adót állapított meg a felperes részére az adóhatóság, emellett az Áfa. tv. 120. § a) pontja szerinti adólevonási jogot megtagadta, így azonban az Áfa tv. 120. § b) pontja szerinti adólevonási jog érvényesíthetősége kiüresedik az elévülés, illetve a számlakibocsátók időközbeni jogutód nélküli megszűnése okán (amely körülményekre azonban az adóhatóság nincs tekintettel).”
[15]	A Kúria az alkotmányjogi panasszal támadott, Kfv.V.35.113/2016/9. számú, 2016. október 27-i ítéletében a felülvizsgálati kérelemnek helyt adott, a jogerős ítélet felülvizsgálati kérelemmel támadott részeit – a nem támadott részek érintetlenül hagyása mellett – hatályon kívül helyezte, és a felperes keresetét teljes körűen elutasította. A Kúria szerint a közigazgatási és munkaügyi bíróság ítéletének alapjául és ezáltal az alperes adóhatóság határozatának hatályon kívül helyezése elrendelésének jogi indokául szolgáló EBH alkalmazása téves volt, az ugyanis a jelen perben megállapítotthoz képest eltérő tényállásra vonatkozott, jelen perben tehát nem lett volna alkalmazható. Az EBH alapjául szolgáló ügyben ugyanis az adóhatóság kétszeres adófizetési kötelezettséget állapított meg, amelyről az akkori Legfelsőbb Bíróság kimondta, hogy – figyelemmel a közösségi jogi normákra és az európai bírósági gyakorlatra is – jogellenes; jelen ügyben azonban ilyen kétszeres adófizetési kötelezettség előírása nem történt, mivel az adóhatóság kizárólag az egyenes adózás szabályai szerint kibocsátott számlák után nem engedte az adólevonást, ám a felperesnek a fordított adózásból eredő levonási jogának érvényesítése ténylegesen fennállt. Azt, hogy az adóhatósági eljárás alapján a felperes e jogát nem gyakorolta, a saját érdekkörébe esik, e jogában az adóhatóság őt nem korlátozta, így e mulasztás jogkövetkezményeit a felperes viselni köteles. Mivel tehát az alperes – az EBH meghozatala alapjául szolgáló üggyel ellentétben – nem írt elő kétszeres fizetési kötelezettséget, így az EBH alapján meghozott jogerős ítélet tartalmilag téves, jogszabály-ellenes, ezért azt a Kúria hatályon kívül helyezte, és a felperes keresetét érdemben elutasította.
[16]	5. Az indítványozó, a per egykori felperese az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszában a Kúria ezen, Kfv.V.35.113/2016/9. számú, felülvizsgálati eljárásban hozott ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kéri az Alkotmánybíróságtól, melyet ellentétesnek tart az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésével, konkrétan a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog részét képező indokolt bírói döntéshez való joggal. A panasz – túl azon, hogy ismerteti a kúriai ítélet és az az által felülvizsgált közigazgatási és munkaügyi bírósági ítélet anyagi jogi jellegű megállapításait, és röviden megismétli azoknak a pertörténetből is megismerhető tartalmi kritikáját – azon alapul, hogy a Kúria az indítvány szerint nem tett eleget indokolási kötelezettségének. Az indítványozó négy pontban foglalja össze ezzel kapcsolatos alkotmányjogi okfejtését: szerinte egyrészt az ítélet nem mutatja be kellő részletességgel a Kúria döntésének alapjául szolgáló jogi indokokat; másrészt az ítéletből nem tűnik ki, hogy a Kúria érdemben, azaz a szükséges alapossággal megvizsgálta-e, hogy az elsőfokú bíróság álláspontja megalapozott-e a tekintetben, vajon az EBH által adott iránymutatásokra az Áfa. tv. 120. § a) pontjának alkalmazása körében az elsőfokú ítéletben rögzítettek szerint kell figyelemmel lenni; harmadrészt ha megvizsgálta, az ítéletében akkor sem ad számot arról, hogy milyen indokkal tartotta jogszabálysértőnek az elsőfokú bíróságnak a panaszos számára a kúriai döntésnél kedvezőbb jogértelmezését; negyedrészt az előbbi eredményeképpen az sem derül ki, hogy a Kúria saját jogértelmezése mennyiben felel meg az Alaptörvény 28. cikke szerinti, bíróságokkal szemben megfogalmazott értelmezési követelménynek. Mindezeket arra hivatkozással állítja az indítvány, hogy a kúriai ítélet érdemi indokolása mindössze egyetlen (a [23] számú) bekezdés, melyben a Kúria pusztán annyit állapított meg, hogy a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a jogerős ítéletében az EBH-ra – mivel az a mostanival nem analóg ügy – nem hivatkozhatott volna. Az indítványozó érvelése szerint azonban a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság nem azért ítélte alkalmazhatónak ezt az EBH-t, mert a két ügy tényállása azonos lett volna, hanem azért, mert az EBH-ban a Legfelsőbb Bíróság olyan általános adóelveket fogalmazott meg, melyek jelen ügyben – a két tényállás különbözősége ellenére is – alkalmazandóak lettek volna; arról azonban, hogy ezen adóelveket miért nem alkalmazta, a Kúria ténylegesen nem adott számot.
[17]	Az Alaptörvénynek az indítványban hivatkozott rendelkezése:
Az Áfa tv.-nek az ügyben érintett rendelkezései:
„120. § Abban a mértékben, amilyen mértékben az adóalany – ilyen minőségében – a terméket, szolgáltatást adóköteles termékértékesítése, szolgáltatásnyújtása érdekében használja, egyéb módon hasznosítja, jogosult arra, hogy az általa fizetendő adóból levonja azt az adót, amelyet
b) termék beszerzéséhez – ideértve a termék Közösségen belüli beszerzését is –, szolgáltatás igénybevételéhez – ideértve az előleget is, ha az adót a 140. § a) pontja szerint a szolgáltatás igénybevevője fizeti – kapcsolódóan fizetendő adóként megállapított;”
[18]	Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott.
[19]	1. Az Alkotmánybíróságnak mindenekelőtt arról kellett döntenie, hogy az alkotmányjogi panasz befogadható-e. Ennek során vizsgálnia kellett a befogadhatóság mind formai, mind tartalmi feltételeinek érvényesülését. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság a következő megállapításokra jutott.
[20]	Az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt a sérelmezett bírói döntést követő 60 napon belül nyújtották be [Abtv. 30. § (1) bekezdés]. Az indítvány tartalmazza azt a törvényi rendelkezést, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét az indítvány elbírálására, továbbá amely az indítványozó jogosultságát megalapozza [Abtv. 52. § (1b) bekezdés a) pont]. Az indítvány tartalmazza az Alaptörvényben biztosított jog sérelmének lényegét [Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) pont]. Az indítvány tartalmazza az Alkotmánybíróság által az indítványozó szerint vizsgálandó bírói döntést [Abtv. 52. § (1b) bekezdés c) pont]. Az indítvány tartalmazza az Alaptörvény megsértett rendelkezését [Abtv. 52. § (1b) bekezdés d) pont]. Az indítvány tartalmaz indokolást arra nézve, hogy a sérelmezett bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény megjelölt rendelkezésével [Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pont]. Az indítvány tartalmaz kifejezett kérelmet a bírói döntés megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pont].
[21]	Az indítvány megfelel annak a tartalmi feltételnek, mely szerint – az indítványozó állítása alapján – az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogának sérelme következett be [Abtv. 27. § a) pont]. Az indítvány megfelel annak a tartalmi feltételnek, mely szerint az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva [Abtv. 27. § b) pont]. Az indítványozó jogosultnak tekinthető [Abtv. 51. § (1) bekezdés]. Az indítványozó érintettnek tekinthető (Abtv. 27. §). Az indítvány felveti annak lehetőségét, hogy a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség történhetett, illetve hogy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésről van szó (Abtv. 29. §).
[22]	Az Alkotmánybíróság mindezek alapján megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz befogadható és érdemben elbírálható.
[23]	2. Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése vonatkozásában megszilárdult gyakorlattal rendelkezik; e gyakorlatnak a jelen ügy tekintetében releváns alkotmányos szabályai a következők.
[24]	A 7/2013. (III. 1.) AB határozat szerint „[a]z Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh.) foglalta össze. Az Abh.-ban megfogalmazott megállapításokat az Alkotmánybíróság utóbb több döntésében is megerősítette és gyakorlattá formálta. Az Abh.-ban kimunkált alkotmányos mérce értelmében a tisztességes eljárás (fair trial) követelménye az eljárásjogi garanciák érvényesülését is felöleli, és egy olyan minőséget jelent, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembe vételével lehet csupán megítélni. […] Az Alkotmánybíróság értelmezésében […] a tisztességes eljáráshoz fűződő jog körébe tartozik a hatékony bírói jogvédelem követelménye, amely szerint a jogi szabályozással szemben alkotmányos igény, hogy a perbe vitt jogokról a bíróság érdemben dönthessen. Önmagában a bírói út igénybevételének formális biztosítása ugyanis nem elegendő az eljárási garanciák teljesedéséhez, hiszen az alkotmányos szabályban előírt garanciák éppen azt a célt szolgálják, hogy azok megtartásával a bíróság a véglegesség igényével hozhasson érdemi döntést. A tisztességes eljárás követelménye tehát magában foglalja a hatékony bírói jogvédelem igényét is” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [24]}.
[25]	„Az indokolt bírói döntéshez fűződő jog […] az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljárás alkotmányos követelményrendszerén belül jelentkezik. Az alkotmányos előírás ugyanakkor kizárólag az eljárási törvényekben foglaltak szerint kötelezheti a bíróságot a döntésének alapjául szolgáló indokok bemutatására. Ebből következik, hogy az Alkotmánybíróság az Alaptörvény e szabályát mindig együtt olvassa a jogvita jellege, és az adott ügy típusa által kijelölt konkrét eljárásjogi szabályokkal. Figyelemmel az Alaptörvény 28. cikkében előírt jogszabály értelmezési kötelezettségre is, az Alkotmánybíróság azt vizsgálja, hogy az indokolási kötelezettséget előíró eljárási jogszabályokat a bíróság az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében meghatározott követelményeknek megfelelően alkalmazta-e. Az Alkotmánybíróság tehát a rendes bíróságoktól eltérően nem a felülbírálatra alkalmasság szempontjából vizsgálja a bíróságok indokolási kötelezettségének teljesítését, és tartózkodik attól, hogy jogági dogmatikához tartozó kérdések helytállóságáról, illetve törvényességéről, avagy kizárólag törvényértelmezési problémáról állást foglaljon {3003/2012. (VI. 21.) AB végzés, Indokolás [4]}. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság nem vizsgálja azt sem, hogy az indokolásban megjelölt bizonyítékok és megjelenő érvek megalapozottak-e, mint ahogy azt sem vizsgálja, hogy a jogalkalmazó helytállóan értékelte-e az eljárásban beszerzett bizonyítékokat és előadott érveket, vagy a konkrét ügyben a bírói mérlegelés eredményeként megállapított tényállás megalapozott-e. A tényállás megállapítása, a bizonyítékok értékelése, és mérlegelése ugyanis az eljárási jogi szabályokban a jogalkalmazó számára fenntartott feladat {3237/2012. (IX. 28.) AB végzés, 3309/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [5]}” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [33]}. „Ehhez képest az Alkotmánybíróság által vizsgált, az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében rejlő indokolási kötelezettség alkotmányos követelménye a bíróság döntési szabadságának abszolút korlátját jelenti, nevezetesen azt, hogy döntésének indokairól az eljárási törvényeknek megfelelően szükséges számot adnia. Az indokolási kötelezettség alkotmányjogi értelemben vett sérelme az eljárási szabály alaptörvény-ellenes alkalmazását jelenti. A tisztességes eljárásból fakadó elvárás tehát az eljárási szabályok Alaptörvénynek megfelelő alkalmazása, ami a jogállami keretek között működő bíróságok feladata. Az eljárási törvény rendelkezéseire is figyelemmel, a tisztességes eljárás alkotmányos követelménye a bírói döntésekkel szemben azt a minimális elvárást mindenképpen megfogalmazza, hogy a bíróság az eljárásban szereplő feleknek az ügy lényegi részeire vonatkozó észrevételeit kellő alapossággal megvizsgálja, és ennek értékeléséről határozatában számot adjon. Ennek megítéléséhez az Alkotmánybíróság vizsgálja a jogvita természetét, az alkalmazandó eljárási törvény rendelkezéseit, a felek által az adott ügyben előterjesztett kérelmeket és észrevételeket, valamint az ügyben választ igénylő lényeges kérdéseket” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [34]}.
[26]	3. Jelen ügyben megállapítható, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése által garantált tisztességes bírósági eljáráshoz való jogból fakadó indokolt bírói döntéshez való Alaptörvényben biztosított jogot a támadott felülvizsgálati döntést meghozó Kúria nem sértette meg, mivel az ügy lényegi részeire vonatkozó indokairól számot adott.
[27]	Az irányadó eljárási törvény, a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: régi Pp.) 275. § (2) bekezdése értelmében „a Kúria a jogerős határozatot csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja felül, kivéve, ha a pert hivatalból megszünteti, vagy ha a határozatot hozó bíróság nem volt szabályszerűen megalakítva, illetve a határozat meghozatalában olyan bíró vett részt, akivel szemben a törvény értelmében kizáró ok áll fenn.” Jelen ügyben felülvizsgálati kérelmet csak az alperes nyújtott be; a felperes felülvizsgálati kérelmet nem, csak csatlakozó felülvizsgálati kérelmet és ellenkérelmet nyújtott be, a felülvizsgálati ellenkérelemben foglaltakat azonban a Kúria a régi Pp. 275. § (2) bekezdése alapján a felülvizsgálati eljárásban nem vizsgálhatja.
[28]	Mindezek mellett is, a Kúria eljárási szempontból kielégítő indokolást adott arra nézve, miért nem tartotta anyagi jogilag megalapozottnak a jogerős döntést, és annak a felperes számára előnyös rendelkezéseit miért helyezte hatályon kívül, és a felperes keresetét miért utasította el. Indokolásában leírta, hogy – a felperes álláspontjával szemben – a jogerős ítélet alapjául szolgáló EBH egy olyan eljárásban született, és ezáltal egy olyan jogkérdést döntött el, amely döntésnek az alapjául szolgáló tényállás alapjaiban más volt, mint a jelen ügyben megállapított tényállás. A Kúria megfogalmazásában „[A]z EBH2011. 2378. számú döntésében vizsgált jogügylet nem tény- és jogazonos a jelen perben tárgyalt adóüggyel, ezért arra az elsőfokú bíróság analóg ügyként nem hivatkozhatott volna, és a hatályon kívül helyező rendelkezését nem alapozhatta volna. A jegyzőkönyv és a határozatok is tartalmazzák minden egyes számlakibocsátóval kapcsolatos tételnél, hogy az adóhatóság csak és kizáróan az »egyenes adós« számlák után nem engedte az adólevonást, és felperesnek a fordított adózásból eredő levonási jogának érvényesítése fennáll. E joggyakorlás jogszerű feltételeinek megteremtése, és e jog törvényes gyakorolhatósága a felperesnek biztosított volt, abban a hatóság nem akadályozta, nem korlátozta, annak elmulasztása az adózó saját terhe, mulasztása jogkövetkezményeit viselni köteles.” A Kúria tehát a felperes által állított jogsérelmet a felperes által hivatkozott okok alapján a fent kifejtettek miatt megalapozatlannak találta, arra kielégítő mértékű, az adott ügy által megkövetelt részletességű és tartalmú indokolást adott; más, a felperes jogsérelmét alátámasztó érv hiányában pedig a kereset elutasításának volt helye.
[29]	Mivel az Alkotmánybíróság az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének részét képező indokolt bírói döntéshez való jogot mindig együtt olvassa a jogvita jellege, valamint az adott ügy típusa által kijelölt konkrét eljárásjogi szabályokkal, vagyis ez esetben a régi Pp. 275. §-ával, ezért, figyelemmel az Alaptörvény 28. cikkében előírt jogszabály-értelmezési kötelezettségre is, az Alkotmánybíróság csak azt vizsgálhatta, hogy az indokolási kötelezettséget előíró eljárási jogszabályokat a bíróság az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében meghatározott követelményeknek megfelelően alkalmazta-e. Az Alkotmánybíróság tartózkodik, és jelen ügyben is tartózkodott attól, hogy a tisztességes eljáráshoz való Alaptörvényben biztosított jog vizsgálata kapcsán a bírói jogértelmezéshez és jogalkalmazáshoz tartozó szakjogi kérdések megfelelőségéről állást foglaljon; az Alkotmánybíróság csak a jogalkalmazás alkotmányosságának elbírálására jogosult, mely az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése esetében kizárólag az irányadó eljárási törvények alkalmazását követeli meg.
[30]	Megjegyzi emellett az Alkotmánybíróság, hogy az indokolás hossza önmagában nem alkotmányossági kérdés. Amennyiben az eljárási törvények szerint a bírói döntés indokolása számot adott a vizsgálandó kérelmekben szereplő érvekről, úgy pusztán az indokolás rövidsége, lényegre törő volta miatt alappal az indokolt bírói döntés hiányára hivatkozni nem lehet. Jogáganként eltérő mértékű lehet az alkotmányosan elvárható bírói indokolás terjedelme, és különösen közigazgatási ügyszakban a rövid, ám az eljárási törvényeknek megfelelő tartalommal bíró indokolás sem tekinthető pusztán ezen oknál fogva Alaptörvény-ellenesnek. Ahogyan azt az Alkotmánybíróság a 3183/2017. (VII. 14.) AB végzésben megállapította „az indokolás terjedelme önmagában nem fokmérője a tisztességes eljárás követelményének, így ezen formai szempont önmagában eleve nem alkalmas alapjogi sérelem okozására. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint »[a] bíróságok indokolási kötelezettségéből nem következik a felek által felhozott minden észrevétel egyenként való megcáfolási kötelezettsége, különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű érvrendszer bemutatása. A jogszabályok végső soron és kötelező erővel történő értelmezése egyébiránt a bíróságok feladata.« {30/2014. (IX. 30.) AB határozat, Indokolás [89]}” {3183/2017. (VII. 14.) AB végzés, Indokolás [14]}.
[31]	Mindezek okán az Alkotmánybíróság a Kúria Kfv.V.35.113/2016/9. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasította.
. constitutional complaint aimed at establishing the lack of conformity with the Fundamental Law and annulling the judgement No. Kfv.V.35.113/2016/9 of the Curia (taxation)
. 3312/2018. (X. 16.)

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
Matolcsy György és Varga Mihály titkos pénzei - Népszava
Népszava|2017. dec 13. 05:01
SZÍVES” KÖZLÉS Tállai András államtitkár szerint 59 szervezet kapott miniszteri pénzt - Fotó: Molnár Ádám
Nem kérhet több százezer forintot, hanem ingyen kell kiadnia a Nemzetgazdasági Minisztériumnak, hogy milyen szervezeteket mennyivel támogatott a miniszteri keretből. A bíróság szerint saját maguk is hiteltelenítik állításaikat.
253 ezer 540 forintot követelt a Nemzetgazdasági Minisztérium (NGM) azokért az adatokért, amelyeket Harangozó Tamás kért ki a tárcától. Az MSZP-s országgyűlési képviselő szerint viszont a méltányos díj ennél jóval kevesebb – leginkább nulla forint lenne. A bíróság első fokon Harangozónak adott igazat, azonban a „bérszámfejtési csetepaté” valószínűleg folytatódik: a tárca vélhetően fellebbez.
A szocialista honatya először írásbeli kérdésben tudakolta, hogy a miniszteri keretből 2010 és 2016 között milyen szervezeteket támogatott az NGM. A tárcát előbb Matolcsy György irányította, majd vezetését Varga Mihály vette át. Harangozó konkrét neveket és támogatási összegeket kért, azonban csak három „ökölszámot” kapott. Tállai András államtitkár "szíves" közlése szerint 59 szervezet kapott miniszteri pénzt: ebből 231,7 millió forinttal és majdnem 91 ezer 700 euróval (több mint 28 millió forint) a tárca turisztikai alapfeladatokat ellátó civileket segített, illetve 691,5 millió ment a keretből szak- és felnőttképzést menedzselő szervezeteknek. Amikor Harangozó újra a részletes bontásért folyamodott, Tállai jelezte, hogy nem hajlandó többet elárulni. Márpedig, amennyiben a képviselők írásbeli kérdésére nem érkezik érdemi válasz, akkor nincs semmilyen jogorvoslat – például bírósághoz sem lehet fordulni.
Épp ezért Harangozó közérdekű adatigényléssel próbálkozott és az NGM sem vitatta, hogy valóban közérdekű adat, amit az MSZP-s képviselő követel, de az irreális ár meghatározásával továbbra is nehezíteni próbálta a lista publikálását. A szocialista politikus ekkor már perre mehetett, azt kérve a bíróságtól, hogy csökkentse, vagy épp nullázza az összeget. A minisztérium saját utasítására hivatkozva közölte, hogy ha munkatársainak négy óránál többet kell dolgozniuk a közérdekű adatigénylés megválaszolásával, akkor azért pénzt kérnek.
Most a bíróság első fokon kimondta, hogy ez csöppet sem volt ildomos, hiszen az NGM elszámolás azzal kezdődött, hogy három órát számolt fel „döntéshozatalra”. A tárca álláspontja szerint két embernek fél-fél órát, illetve két másik vezetőnek egy-egy órát kellett tanakodnia azon, hogy kiadhatóak-e a kért információk, holott a bíróság szerint gondolkodni sem kellett: egyértelmű, hogy közérdekű adatokról van szó, amelyeket muszáj „közkinccsé tenni”.
Másrészt a bíróság az adatokat kigyűjtő és összesítő három tanú vallomásából úgy ítélte meg, nem bizonyítható, hogy ténylegesen mintegy hetven órát vett igénybe a feladat elvégzése. Ráadásul a tanúk közül az egyik hirtelen beismerte, hogy a 2012-2016 közötti adatok jól kereshető elektronikus formában is rendelkezésre álltak, csak a 2010-es és 2011-es miniszteri támogatásokat kellett papír alapú nyilvántartásból előkeresni. Az azonban a bíróság szerint nem verhető le a felperesen (az adatigénylő Harangozó Tamáson), hogy a tárca mindeddig nem volt képes digitalizálni adatbázisát.
Külön érdekességként a bíróság úgy találta, hogy voltaképpen két kormánytag lékelte meg az NGM érvelését. Az egyik Fazekas Sándor volt. A földművelésügyi tárca ugyanis kapásból – azaz még az első írásbeli kérdésre válaszolva, per nélkül – a szocialista politikus rendelkezésére bocsátotta, milyen szervezeteket mennyivel támogattak a miniszteri keretből, ráadásul úgy, hogy az ezt taglaló 146 oldalas dokumentumért egyetlen fillért sem kért. A másik kormánytag, aki végképp felmorzsolta az NGM állításainak hitelességét, épp maga Tállai András volt. Mégpedig azért, mert az államtitkár az összesített támogatási számokat elárulta. A bíróság úgy ítélte meg, tekintettel arra, hogy a tanúk szerint a döntéseket egyesével kellett kigyűjteni, ha az összesített kifizetés adott, akkor a minisztériumnak a részletek is rendelkezésére álltak, tehát egy korábban elvégzett munkáért akartak több százezer forintot kifizettetni az ellenzéki politikussal.
A kérdés - amit Harangozó Tamás is feltett - már csak az: mit titkol ilyen vehemensen a nemzetgazdasági tárca.
Címkék: Matolcsy, Varga, titkos pénzek

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
C‑28/18. sz. ügy
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – 260/2012/EU rendelet – A 9. cikk (2) bekezdése – Az euróátutalások és ‑beszedések technikai és üzleti követelményeinek megállapítása – A fizetési művelet hozzáférhetősége – Az egységes eurófizetési övezeti (SEPA) beszedéssel történő fizetés – Olyan általános feltételek, amelyek alapján a fizető félnek a kedvezményezett lakóhelyének vagy székhelyének tagállamában kell lakóhellyel rendelkeznie”
1. Általánosan elfogadott igazság, hogy a lakóhelyre vonatkozó követelmény ellentétes a belső piacot alkotó alapvető szabadságokkal. Az alapvető szabadságok körében a lakóhelyre vonatkozó követelményen alapuló akadályok megszüntetése mind az uniós jogalkotó,(2) mind pedig a Bíróság tevékenységének a középpontjában állt. Ebben az összefüggésben a Bíróság következetesen megállapította, hogy az olyan nemzeti szabályok, amelyek a lakóhely alapján megkülönböztetést írnak elő, főként más tagállami állampolgárokra hátrányosak, mivel a külföldi illetőségűek az esetek többségében külföldi állampolgárok.(3) Tekintettel arra, hogy az alapvető szabadságokat elsődlegesen a tagállamok szintjén kezelik, a Bíróság által elbírált ügyek tárgyát főként a lakóhelyre vonatkozó (nemzeti) követelményt előíró állami intézkedések képezik.
2. Sokkal kevesebbet lehet tudni az olyan helyzetekről, amelyekben valamely magánfél követeli meg egy másik magánféltől, hogy az egy adott helyen rendelkezzen lakóhellyel. Uniós jogi szempontból bizonytalanság uralkodik. Jogszerű‑e az, hogy azon ügyfél számára, aki nem ugyanabban a tagállamban rendelkezik lakóhellyel, amelyben a bank székhelye található, számos esetben gyakorlatilag lehetetlen jelzáloghitelt felvenni e banktól? A biztosító megtagadhatja‑e a fedezet nyújtását egy másik tagállambeli potenciális ügyféltől? A laikusok szerint az ilyen helyzetek legalábbis nehezen egyeztethetők össze a belső piac céljával. Míg egyesek szerint az ilyen gyakorlatok összeegyeztethetetlenek a belső piac alapját képező elgondolással – olyan belső piaccal, „amelyben a Szerződések rendelkezéseivel összhangban biztosított az áruk, a személyek, a szolgáltatások és a tőke szabad mozgása”(4) –, mások a közjogi és magánjogi jogalanyok tevékenysége közötti állítólagos alapvető különbségre, és arra hivatkoznak, hogy az alapelgondolás szerint – legalábbis eredetileg – a közjogi tevékenységre az alapvető szabadságok, míg a magánjogi tevékenységre a versenyjogi rendelkezések az irányadók. A többit magára a „piacra” hagyták.
3. Nem a jelen indítvány feladata, hogy eldöntse ezt az alapvető vitát.(5) Elegendő annyit megjegyezni, hogy a „piac” számos esetben nem tudta rendezni a két magánfél közötti „horizontális” helyzeteket, ez indokolta, hogy az uniós jogalkotó aktív fellépésbe kezdett és korlátozta a magánautonómiát.(6) Ezen a területen erre klasszikus példa az Unión belüli roamingdíj‑szabályozás.(7) Itt ugyanis az uniós jogalkotó olyan magánszemélyek viszonyába avatkozott be, akik aszimmetrikus jogviszonyban vannak – a jogviszony egyik oldalán a telefontársaságok, másik oldalán pedig fogyasztók állnak –, és a horizontális helyzetekre közvetlenül a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvéhez hasonló, klasszikus belső piaci eszközöket alkalmazott.(8)
4. Az uniós jogalkotási beavatkozás másik példáját az Európai Unión belüli, határon átnyúló fizetési műveletekkel kapcsolatos jelen ügy képezi. Ebből a célból a Tanács az euróbankjegyek és ‑érmék törvényes fizetőeszközzé válásának előestéjén,(9) 2001. december 29‑én a határokon átnyúló, euróban történő fizetésekről rendeletet fogadott el; ez a 2560/2001/EK rendelet,(10) amelyet a 924/2009/EK rendelet(11) hatályon kívül helyezett. Ezt követően az uniós jogalkotó elfogadta az euróátutalások és ‑beszedések technikai és üzleti követelményeinek megállapításáról szóló 260/2012/EU rendeletet.(12)A jelen eljárásban a vita tárgyát ez utóbbi rendelet értelmezése képezi.
5. Az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) azt kívánja megtudni, hogy a Deutsche Bahn Aktiengesellschaft német vasút‑üzemeltető (a továbbiakban: Deutsche Bahn) megkövetelheti‑e a beszedéssel fizetni kívánó ügyfeleitől azt, hogy Németországban rendelkezzenek lakóhellyel.
6. A jelen indítványban azzal érvelek, hogy erre a kérdésre nemleges választ kell adni. A fő érvem a következőképpen foglalható össze: a társaságok nem kötelesek arra, hogy az ügyfelek részére felkínálják a beszedéssel történő fizetés lehetőségét. Ha azonban biztosítják e lehetőséget, ez nem történhet megkülönböztető jelleggel.
7. A 260/2012 rendelet „Tárgy és hatály” című 1. cikke a következőképpen szól:
„(1) Ez a rendelet megállapítja az Unión belüli, euróban denominált azon átutalási és beszedési műveletekre vonatkozó szabályokat, amelyeknél a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatója és a kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatója is az Unió területén található, vagy amelyeknél a fizetési műveletben érintett egyetlen fizetési szolgáltató (a továbbiakban: PSZ) az Unió területén található.
(2) Ez a rendeletet nem vonatkozik a következőkre:
a) PSZ‑eken belül vagy PSZ‑ek – beleértve az ügynökeik vagy fióktelepeik – között lebonyolított saját számlás fizetési műveletek;
b) a nagyértékű fizetési rendszerek útján feldolgozott és kiegyenlített fizetési műveletek, kivéve az olyan beszedési műveleteket, amelyek során a fizető fél nem kérte kifejezetten azok nagyértékű fizetési rendszeren keresztüli továbbítását;
c) fizetési kártyával vagy hasonló eszközzel végzett fizetési műveletek, ideértve a készpénzfelvételt is, kivéve, ha a fizetési kártyát vagy hasonló eszközt csak a BBAN‑nal vagy IBAN‑nal azonosított fizetési számlára, illetve fizetési számláról történő átutaláshoz vagy beszedéshez szükséges információk előállítására használják;
d) távközlési eszköz, digitális vagy IT‑eszköz segítségével teljesített fizetési műveletek, amennyiben e fizetési műveletek nem eredményeznek átutalást vagy beszedést BBAN‑nal vagy IBAN‑nal azonosított fizetési számlára, illetve fizetési számláról;
e) a 2007/64/EK irányelv(13) 4. cikke (13) bekezdése szerinti készpénz‑átutalási műveletek;
f) az elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről szóló, 2009. szeptember 16‑i 2009/110/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv((14)) 2. cikke 2. pontjában meghatározottak szerinti elektronikus pénz átutalására irányuló fizetési műveletek kivéve, ha e műveletek BBAN‑nal vagy IBAN‑nal azonosított fizetési számlára, illetve fizetési számláról történő átutalást vagy beszedést eredményeznek.
(3) Amennyiben a fizetési modellek átutalással vagy beszedéssel teljesített fizetési műveleteken alapulnak, de emellett további opcionális jellemzőkkel vagy szolgáltatásokkal is rendelkeznek, e rendelet csak az alapul szolgáló átutalásokra vagy beszedésekre vonatkozik.
8. A 260/2012 rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet alkalmazásában az alábbi fogalommeghatározások érvényesek:
1. »átutalás«: a kedvezményezett fizetési számlájának egy fizetési művelet vagy sorozatos fizetési művelet útján történő jóváírására irányuló belföldi vagy határon átnyúló pénzforgalmi szolgáltatás, amelyet a fizető fél PSZ‑nél vezetett fizetési számlájáról indítanak, a fizető fél által adott megbízás alapján;
2. »beszedés«: a fizető fél fizetési számlájának a megterhelésére irányuló belföldi vagy határon átnyúló pénzforgalmi szolgáltatás, amelynél a fizetési műveletet a kedvezményezett kezdeményezi a fizető fél jóváhagyása alapján;
3. »fizető fél«: az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely egy fizetési számla tulajdonosa, és aki vagy amely az adott fizetési számláról fizetési megbízást engedélyez, utasítva PSZ‑ét a fizetési művelet teljesítésére, vagy – a fizető fél fizetési számlája hiányában – az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely egy kedvezményezett fizetési számlájának javára ilyen fizetési megbízást ad;
4. »kedvezményezett«: az a természetes vagy jogi személy, aki vagy amely egy fizetési számla tulajdonosa és valamilyen fizetési művelet tárgyát képező pénzeszközök szándékolt jogosultja;
5. »fizetési számla«: a pénzforgalmi szolgáltatás egy vagy több igénybe vevőjének a nevére nyitott olyan számla, amely fizetési műveletek teljesítésére szolgál;
21. »felhatalmazás«: a fizető fél által a kedvezményezett és (közvetlenül vagy a kedvezményezett útján közvetetten) a fizető fél PSZ‑e részére adott jóváhagyás és engedély arra vonatkozóan, hogy a kedvezményezett pénzbeszedést kezdeményezhet a fizető fél megadott fizetési számlája terhére, és hogy a fizető fél PSZ‑e eleget tehet ezen megbízásoknak;
26. »határon átnyúló fizetési művelet«: a fizető fél vagy kedvezményezett által kezdeményezett fizetési művelet, ahol a fizető fél és a kedvezményezett PSZ‑e különböző tagállamban található;
27. »belföldi fizetési művelet«: a fizető fél vagy kedvezményezett által kezdeményezett fizetési művelet, ahol a fizető fél és a kedvezményezett PSZ‑e ugyanabban a tagállamban található;
9. A 260/2012 rendelet „Elérhetőség” címet viselő 3. cikkének megfelelően:
„(1) Egy kedvezményezett azon PSZ‑ének, amely egy fizetési modell keretében belföldi átutalás teljesítésére elérhető, egy uniós szintű fizetési modell szabályaival összhangban elérhetőnek kell lennie egy fizető fél által egy másik tagállamban található PSZ‑eken keresztül kezdeményezett átutalás teljesítésére.
(2) Egy fizető fél azon PSZ‑ének, amely egy fizetési modell keretében belföldi beszedés teljesítésére elérhető, egy uniós szintű fizetési modell szabályaival összhangban elérhetőnek kell lennie egy kedvezményezett által egy másik tagállamban található PSZ‑en keresztül kezdeményezett beszedés teljesítésére is.
(3) Az (2) bekezdést kizárólag azokra a beszedésekre kell alkalmazni, amelyek a fizetési modell keretében a fogyasztóknak minősülő fizető felek rendelkezésére állnak.”
10. A 260/2012 rendeletnek „A fizetési művelet hozzáférhetősége” címet viselő 9. cikke szerint:
„(1) Az a fizető fél, aki átutalást kezdeményez egy kedvezményezett részére az Unión belül található fizetési számlája javára, nem határozhatja meg azt a tagállamot, ahol annak a fizetési számlának léteznie kell, feltéve, hogy a fizetési számla a 3. cikkel összhangban elérhető.
(2) Egy kedvezményezett, aki átutalást elfogad vagy beszedéssel pénzt szed be egy fizető féltől az Unión belül található fizetési számla terhére, nem határozhatja meg azt a tagállamot, ahol annak a fizetési számlának léteznie kell, feltéve, hogy a fizetési számla a 3. cikkel összhangban elérhető.”
11. Az (EU) 2015/2366 irányelv(15) „Visszatérítés igénylése a kedvezményezett által vagy rajta keresztül kezdeményezett fizetési művelek esetén” című 77. cikkének (1) bekezdése így szól:
„A tagállamok biztosítják, hogy a fizető fél a kedvezményezett által vagy a kedvezményezetten keresztül kezdeményezett, engedélyezett fizetési művelet összegének a 76. cikk szerinti visszatérítésére vonatkozó igényét az összeggel való megterhelés napjától számított nyolc héten belül benyújthassa.”
12. Az (EU) 2018/302 rendelet,(16) amely 2018. december 3‑ától alkalmazandó, „A fizetéssel kapcsolatos okokból történő megkülönböztetés tilalma” címet viselő 5. cikkében a következőképpen rendelkezik:
„(1) A kereskedő – az általa elfogadott fizetési módok tekintetében – nem alkalmazhat eltérő feltételeket a fizetési műveletre a vevő állampolgárságával, lakóhelyével vagy letelepedési helyével, a fizetési számla számlavezetési helyével, a pénzforgalmi szolgáltató letelepedési helyével vagy a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz Unión belüli kibocsátásának helyével kapcsolatos okok miatt amennyiben:
a) a fizetési művelet elektronikus művelettel, átutalással, beszedéssel vagy ugyanahhoz a fizetési márkához és kategóriához tartozó kártyaalapú készpénz‑helyettesítő fizetési eszközzel történik;
c) a fizetési műveletekre a kereskedő által elfogadott pénznemben kerül sor.
(2) Ha objektív okok indokolják, az (1) bekezdésben előírt tilalom nem zárja ki, hogy a kereskedő mindaddig az árukiszállítás vagy a szolgáltatásnyújtás teljesítését visszatartsa, amíg megerősítést nem kap arról, hogy a fizetési művelet kezdeményezése megfelelően megtörtént.
(3) Az (1) bekezdésben előírt tilalom nem zárja ki, hogy a kereskedő díjat számítson fel olyan kártyaalapú készpénz‑helyettesítő fizetési eszközök használatáért, amelyek esetében a bankközi jutalékokat nem szabályozza az (EU) 2015/751 rendelet II. fejezete, valamint olyan fizetési szolgáltatásokért, amelyekre a 260/2012/EU rendelet(17)] nem alkalmazandó, kivéve, ha a kereskedő tevékenységére irányadó tagállami jog az (EU) 2015/2366 irányelv 62. cikkének (5) bekezdésével összhangban tiltja, hogy a készpénz‑helyettesítő fizetési eszközök használatáért díjat számítsanak fel, vagy korlátozza az erre vonatkozó jogot. E díjak nem haladhatják meg a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz használata kapcsán a kereskedő által viselt közvetlen költségeket.”
13. A Verein für Konsumenteninformation mint az alapeljárás felperese az osztrák joggal összhangban jogosult fogyasztóvédelmi keresetet indítani.
14. A Deutsche Bahn mint az alapeljárás alperese egy németországi székhelyű vasúttársaság, amely többek között osztrák ügyfelek számára kínálja a vasúti jegyek interneten keresztüli foglalását. Ebből a célból a társaság a fogyasztókkal a szállítási feltételei szerint szerződést köt. Az említett szállítási feltételek olyan feltételt tartalmaznak, amelynek értelmében az internetes oldalon keresztül foglalt jegyek különösen hitelkártyával, azonnali banki átutalással vagy az egységes eurófizetési övezeti (SEPA) beszedéssel fizethetők ki azzal, hogy az utóbbi fizetési mód kizárólag a Németországban lakóhellyel rendelkező ügyfelek számára áll rendelkezésre. Ezenfelül a SEPA‑beszedés aktiválásához a bejelentkezés során hozzájárulás szükséges a hitelképességi vizsgálathoz.
15. A Verein für Konsumenteninformation tiltás iránti keresetet terjesztett a Handelsgericht Wien (bécsi kereskedelmi bíróság, Ausztria) elé, amelyben a bíróságtól a Deutsche Bahnnak az e feltétel fogyasztói szerződésekben történő alkalmazásának mellőzésére kötelezését kéri arra hivatkozással, hogy az említett feltétel ellentétes a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésével, mivel a fogyasztók általában a saját lakóhelyük tagállamában letelepedett banknál rendelkeznek fizetési számlával.
16. A Handelsgericht Wien (bécsi kereskedelmi bíróság) 2016. július 13‑i ítéletével az Ausztriában lakóhellyel rendelkező fogyasztók vonatkozásában helyt adott a Verein für Konsumenteninformation keresetének, azon az alapon, hogy a vitatott feltétel ellentétes a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésével.
17. A fellebbviteli eljárásban az Oberlandesgericht Wien (bécsi regionális felsőbíróság, Ausztria) 2017. március 14‑i ítéletével megváltoztatta ezt az ítéletet és elutasította a Verein für Konsumenteninformation keresetét azon az alapon, hogy noha a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése értelmében a nemzeti és határon átnyúló fizetési műveletek SEPA‑beszedéssel történő teljesítése érdekében a fizető felek és a kedvezményezettek kizárólag egy fizetési számlával kötelesek rendelkezni, a rendelet nem kötelezi arra a kedvezményezetteket, hogy a fogyasztókkal folytatott kereskedelmi ügyletekben minden esetben elfogadjanak speciális SEPA‑fizetési eszközöket.
18. Az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) a Verein für Konsumenteninformation által az ezen ítélet ellen előterjesztett felülvizsgálati kérelmet illetően arra az álláspontra helyezkedett, hogy a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése – azáltal, hogy annak értelmében a fizető fél és a kedvezményezett nem határozhatja meg azt a tagállamot, ahol a másik fél számlájának léteznie kell – nem vonatkozik a pénzforgalmi szolgáltatókra, azonban az alkalmazandó a fizető fél és a kedvezményezett jogviszonyára, így védi azokat. Bár igaz, hogy e rendelkezés szövege kizárólag a fizető fél fizetési számlája helyének kritériumként történő figyelembevételét tiltja, annak előírása, hogy a beszedéssel fizető félnek a kedvezményezettével azonos tagállamban kell lakóhellyel rendelkeznie, érintheti e rendelkezést, mivel a fizető felek főszabály szerint a lakóhelyük államában rendelkeznek számlával.
19. E körülmények között az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) a 2017. december 20‑i – a Bírósághoz 2018. január 17‑én érkezett – végzésével úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdését, hogy a kedvezményezett a SEPA‑beszedés útján történő fizetést nem teheti attól függővé, hogy a fizető fél lakóhellyel rendelkezzen abban a tagállamban, amelyben a kedvezményezett is lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik, ha a fizetésre más módon, például hitelkártyával is van mód?”
20. Írásbeli észrevételeket az alapeljárás felei és az Európai Bizottság nyújtott be, és mindezek a felek a 2019. január 30‑án tartott tárgyaláson szóbeli észrevételt terjesztettek elő.
21. A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, úgy kell‑e értelmezni a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdését, hogy a kedvezményezett a SEPA‑beszedés útján történő fizetést nem teheti attól függővé, hogy a fizető fél lakóhellyel rendelkezzen abban a tagállamban, amelyben a kedvezményezett is lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik.
22. A Verein für Konsumenteninformation úgy véli, hogy a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése nem teszi lehetővé, hogy a kedvezményezett a SEPA‑beszedés útján történő fizetés elfogadását akkor is attól a feltételtől tegye függővé, hogy a fizető fél lakóhellyel rendelkezzen abban a tagállamban, amelyben a kedvezményezett is lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik, ha más fizetési módszer, például hitelkártya használata is elfogadott. A Bizottság egyetért ezzel az állásponttal.
23. A Deutsche Bahn nem osztja ezt az álláspontot. Előadja, hogy noha a szóban forgó rendelet 9. cikkének (2) bekezdése szabályozza a fizető fél és a kedvezményezett jogviszonyát, azt nem írja elő, hogy a kedvezményezettnek lehetővé kellene tennie a beszedést, vagy hogy ne követelhetné meg a fizető féltől, hogy a beszedés igénybevétele érdekében egyéb feltételeket teljesítsen. Közelebbről, e rendelkezés nem írja elő azt, hogy a beszedéssel történő fizetést lehetővé tenni kívánó kedvezményezett ezt a lehetőséget köteles lenne felajánlani az összes ügyfelének, vagy hogy azt egyáltalán nem köteles felajánlani. E rendelkezésből ugyanis az tűnik ki, hogy a beszedési modell alkalmazásához a szerződő felek erre vonatkozó megállapodására van szükség. A kedvezményezett kizárólag ebben esetben nem követelheti meg, hogy a beszedés teljesítéséhez használt fizetési számla egy adott tagállamban legyen.
A 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése – A kedvezményezett kötelezettségei
24. A 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése szerint „egy kedvezményezett, aki átutalást elfogad vagy beszedéssel pénzt szed be egy fizető féltől az Unión belül található fizetési számla terhére, nem határozhatja meg azt a tagállamot, ahol annak a fizetési számlának léteznie kell, feltéve, hogy a fizetési számla [e rendelet 3. cikkével] összhangban elérhető”.
25. Az e rendelkezésben szereplő fontosabb kifejezések jogi meghatározását a rendelet 2. cikke tartalmazza. Az átutalás tehát a kedvezményezett fizetési számlájának egy fizetési művelet útján történő jóváírására irányuló pénzforgalmi szolgáltatás, amelyet a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatónál vezetett fizetési számlájáról indítanak, a fizető fél által adott megbízás alapján.(18) A beszedés viszont a fizető fél fizetési számlájának a megterhelésére irányuló pénzforgalmi szolgáltatás, amelynél a fizetési műveletet a kedvezményezett kezdeményezi a fizető fél jóváhagyása alapján.
26. Úgy is lehet érvelni, hogy a Deutsche Bahn – kizárólag a 260/2012 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének szövege alapján – nem járt el jogellenesen. A Deutsche Bahn ugyanis a beszedési modellt alkalmazni kívánó ügyfeleitől nem követeli meg, hogy egy adott tagállamban rendelkezzenek fizetési számlával.
27. Ez azonban nem ennyire magától értetődő. Azzal kell érvelnem, hogy a szóban forgó rendelet szövegkörnyezete és annak célkitűzései alapján olyan kényszerítő okok állnak fenn,(19) amelyek a 260/2012 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének ettől eltérő értelmezését támogatják.
28. A 260/2012 rendeletet egy egységes eurófizetési övezet (SEPA) létrehozására irányuló projekt keretében fogadták el, amelynek célja olyan, közös uniós szintű pénzforgalmi szolgáltatások létrehozása volt, amelyek az euróban denominált fizetések terén felváltják a jelenlegi nemzeti pénzforgalmi szolgáltatásokat. E rendelet az uniós szintű euróátutalásokra és ‑beszedésekre való teljes körű átállás biztosítása érdekében technikai és üzleti követelményeket állapít meg azzal a céllal, hogy megteremtse az elektronikus fizetések olyan integrált piacát, „amelyen a belföldi és a határon átnyúló fizetési művelet nincs megkülönböztetve”(20). Ezek a követelmények a belföldi és a határon átnyúló SEPA‑fizetésekre is azonos alapfeltételek mellett és azonos jogokkal és kötelezettségekkel összhangban alkalmazandók „az Unión belüli tartózkodási helytől függetlenül”(21).
29. Habár a 260/2012 rendelet fő célja az, hogy a közös uniós szintű pénzforgalmi szolgáltatások létrehozása érdekében megállapítsa az átutalások és beszedések technikai és üzleti követelményeit, vagyis elsődlegesen a kedvezményezetteket érinti, e rendelet figyelembe veszi a fizető feleket, pontosabban – bizonyos mértékben – figyelembe veszi a kedvezményezettek és a fizető felek jogviszonyát is. E tekintetben a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése – amely e rendelet rendszerében „más” rendelkezésnek minősül – kifejezetten a kedvezményezettek és a fizető felek említett jogviszonyára vonatkozik.(22) Ebben az összefüggésben a rendelet preambuluma – különösen a beszedési műveleteket illetően – kiemeli a fizető felek magas szintű védelmének jelentőségét.(23)
30. Tény, hogy az Európai Unióban az adott személy fizetési számlája vezetésének helye az esetek döntő többségében megegyezik a lakóhelyével. Ez annyira magától értetődőnek tűnik, hogy nincs szükség további bizonyítékra vagy igazolásra. Ennélfogva annak előírása, hogy valamely fizető fél egy adott tagállamban rendelkezzen lakóhellyel, egyenértékű annak meghatározásával, hogy egy adott fizetési számlának mely tagállamban kell léteznie. Ezenfelül – ahogyan azt a Verein für Konsumenteninformation helyesen hangsúlyozta – a beszedéssel történő fizetés feltételeként annak megkövetelése a fogyasztótól, hogy Németországban rendelkezzen lakóhellyel, egy adott fizetési számla Németországban történő (puszta) megnyitásához képest még szigorúbb korlátozást eredményez.
31. Úgy tűnik tehát, hogy a Deutsche Bahn gyakorlata ellentétes a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdésével.
32. Mindazonáltal a Deutsche Bahn a saját gyakorlatának igazolása érdekében két érvet hoz fel. Először is, a társaság előadja, hogy figyelembe kell venni a 2018/302 rendelet rendelkezéseit és a rendelet szellemét. Másodszor, a Deutsche Bahn álláspontja szerint a gyakorlatát a hitelképességi vizsgálat elvégzésének állítólagos szükségessége igazolja. Ezt a két érvet egymást követően fogom megvizsgálni.
A 2018/302 rendelet
33. A Deutsche Bahn teljes mértékben tudatában van annak, hogy a 2018/302 rendelet nem alkalmazandó a jelen ügyre.
34. E rendelet 2018. december 3‑tól alkalmazandó,(24) ezért időbeli hatályánál fogva nem vonatkozik a jelen ügyre. Emellett e rendelet tárgyi hatályánál fogva sem alkalmazandó a jelen ügyre, mivel e rendelet 1. cikke (3) bekezdésének és a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdése d) pontjának együttes értelmezéséből az következik, hogy a rendelet hatálya nem terjed ki a közlekedési szolgáltatásokra. Ezenfelül a 2018/302 rendelet (9) preambulumbekezdése rögzíti, hogy a megkülönböztetés a közlekedési szolgáltatások kapcsán is megvalósulhat, különösen a személyszállítás terén történő jegyértékesítések tekintetében. A (9) preambulumbekezdés e tekintetben négy, a közlekedési ágazattal foglalkozó rendeletre utal, amelyek közül három – az 1008/2008/EK rendelet,(25) az 1177/2010/EU rendelet(26) és a 181/2011/EU rendelet(27) – a közlekedéshez való hozzáférés terén kifejezetten kizárja az állampolgárság vagy a lakóhely szerinti megkülönböztetést. A negyedik rendeletet, vagyis az utasokat a vasúti ágazatban megillető jogokkal és az őket terhelő kötelezettségekkel foglalkozó 1371/2007/EK rendeletet(28) illetően a 2018/302 rendelet (9) preambulumbekezdése rögzíti, hogy „a tervek szerint a közeljövőben sor kerül [az 1371/2007] rendelet ennek megfelelő módosítására”.
35. A Deutsche Bahn meggyőződése szerint azonban a 2018/302 rendeletet ennek ellenére azért kell figyelembe venni a 260/2012 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének értelmezésénél, hogy a másodlagos uniós jog alkalmazása ne legyen ellentmondó vagy következetlen.
36. A Deutsche Bahn e tekintetben előadja, hogy a 2018/302 rendelet 5. cikke részletes előírásokat tartalmaz arra vonatkozóan, hogy a lakóhelyen alapuló megkülönböztetés megengedhető‑e, és ha igen, mely esetekben. A 2018/302 rendelet 5. cikkének (1) bekezdése szerint a kereskedő – az általa elfogadott fizetési módok tekintetében – nem alkalmazhat eltérő feltételeket a fizetési műveletre – többek között(29) – a vevő lakóhelyével kapcsolatos okok miatt, amennyiben a fizetési művelet elektronikus művelettel, átutalással, beszedéssel vagy ugyanahhoz a fizetési márkához és kategóriához tartozó kártyaalapú készpénz‑helyettesítő fizetési eszközzel történik,(30) és az azonosítási követelmények az (EU) 2015/2366 irányelv szerint teljesülnek.(31) A Deutsche Bahn előadja, hogy a jelen ügyben pontosan arról van szó, hogy ezek az azonosítási követelmények(32) nem teljesülnek, következésképpen lehetséges a lakóhely szerinti megkülönböztetés.
37. A Deutsche Bahn álláspontja szerint, mivel a jelen ügyben – amennyiben az fiktív módon a 2018/302 rendelet hatálya alá tartozna – e rendelet 5. cikke lehetővé tenné a lakóhelyen alapuló megkülönböztetést, annak a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése alapján is lehetségesnek kellene lennie. A Bíróságnak ezért a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdését akként kell értelmeznie, hogy az lehetővé teszi a lakóhely szerinti megkülönböztetést.
38. A jelen ügy szempontjából nem győz meg a 2018/302 rendeletre történő hivatkozás és az abból levonandó esetleges negatív analógiák.(33)
39. A 2018/302 rendelet arra az esetre példa, amelyben az uniós jogalkotó pontosabban fogalmazott azzal kapcsolatban, hogy milyen szempontok alapján kell meghatározni a fizető felek lakóhelyén alapuló egyenlőtlen bánásmód tilalmának (vagy – ellenkező esetben – megengedhetőségének) feltételeit. Ez az előírás a 2018/302 rendelet – és kizárólag e rendelet – hatálya alatt alkalmazható. A szóban forgó előírás a területi alapú korlátozás sajátosságaihoz kapcsolódik; e sajátosságok teljes mértékben eltérnek a beszedéssel történő fizetés sajátosságaitól. Amennyiben az uniós jogalkotó a 260/2012 rendelet hatálya alá tartozó SEPA‑beszedéssel történő fizetésekkel kapcsolatban ugyanezeket az előírásokat kívánta meghatározni, ezt szabadon megtehette. Mivel azonban a 260/2012 rendelet más jogszabályszövegekre, például a 2018/302 rendeletre vonatkozó, egyértelmű kereszthivatkozást nem tartalmaz, számomra nehézkesnek tűnik a fogalmak átvitt alkalmazása; ez annál is inkább igaz, mert két magánfél horizontális jogviszonyáról van szó. Az a feltételezés, hogy az uniós jogalkotó már figyelembe vette és meghatározta az összes érdeket, ilyen esetben még erősebb, és annak megkérdőjelezése nem indokolt.
40. Következésképpen tehát a 2018/302 rendelet – a Deutsche Bahn előadásával ellentétben – nem vehető figyelembe a 260/2012 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének értelmezése során. A 2018/302 rendeletre való utalások és az azzal kapcsolatos állítólagos analógiák sokkal inkább zavarók, mint meggyőzők.
A kedvezményezett kötelezettségei alóli kivételek
41. Végezetül azzal a kérdéssel szeretnék foglalkozni, hogy a fizetési műveletek szabadságának a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése által tiltott korlátozása igazolható‑e, másképpen megfogalmazva, a vállalkozások eltérhetnek‑e a 260/2012 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének követelményeitől.
42. A Deutsche Bahn a beszedéssel történő fizetéssel összefüggésben utal a visszaélés és a fizetés elmaradásának kockázatára. Ez a kockázat állítólagosan akkor magas, ha – az alapeljárásban foglaltakhoz hasonlóan – az ügyfél közvetlenül a kedvezményezett részére, a saját vagy a kedvezményezett pénzforgalmi szolgáltatójának közreműködése nélkül ad SEPA‑megbízást. A pénzforgalmi szolgáltató ugyanis más fizetési módszerek esetén valamely fizetési folyamat keretében kizárólag pozitív kifizetési előrejelzés esetében fogadná el az ügyfél fizetését. Ezzel szemben a beszedéssel történő fizetés esetén magának a kedvezményezettnek kell felmérnie a fizetés ügyfél általi elmulasztásának kockázatát. A jegy kiadásával először a kedvezményezett teljesíti a kötelezettségét. Ennek megfelelően a kedvezményezettet terheli a fizető fél nemfizetési kockázata.
43. A Deutsche Bahn álláspontja szerint ezért lehetővé kell tenni a hitelképességi vizsgálatok elvégzését. Az ilyen szolgáltatásokat kínáló cégek szolgáltatásaikat jellemzően nemzeti szinten nyújtják. A Deutsche Bahn hangsúlyozza, hogy a SEPA‑térség nem mindegyik országában van mód azonos feltételekkel megfelelő hitelképességi vizsgálat elvégzésére. Az ausztriai lakóhellyel rendelkező ügyfelek számára egy hitelképességi vizsgálat tizenötször drágább, mint a németországi lakóhellyel rendelkező ügyfelek számára. A kedvezményezettől jelentős pénzügyi ráfordítás lenne szükséges, ha saját elszámolási rendszerét és kapcsolódási pontjait alkalmassá kellene tennie arra, hogy az egész SEPA‑térség hitelképességi vizsgálatait figyelembe tudja venni. Ezekre a költségekre tekintettel a beszedési modell sok esetben egyszerűen gazdaságtalan lenne, és azt nem érné meg többé felkínálni. Ez nem lehetett az uniós jogalkotó célja.
44. Ezenfelül a Deutsche Bahn előadja, hogy e hitelképességi vizsgálatnak a pénzforgalmi szolgáltató által megszervezett fizetési módszerbe történő beépítése a SEPA‑térségben egyes kedvezményezettek számára nem megvalósítható és az számos tagállamban nem is lehetséges kereskedelmileg elfogadható feltételek mellett. Egyetlen pénzforgalmi szolgáltató sem szolgáltat hitelképességi információt a SEPA‑térség szintjén. Egyes SEPA‑tagállamok az ügyfelek hitelképességével kapcsolatos információhoz vagy akár részleges információhoz egyáltalán nem férnek hozzá. Ennélfogva a kedvezményezett nem tudja megfelelően csökkenteni a szóban forgó ügyfelek esetében a SEPA‑beszedés teljesítésének elmaradásából eredő kockázatot, és amennyiben a szóban forgó országokban letelepedett ügyfeleknek kell felajánlania a beszedéssel történő fizetés lehetőségét, tudatosan olyan kockázatot visel, amely felmérhetetlen. Ezenfelül a különböző SEPA‑országokban jellemző fizetési szokások és/vagy az ügyfelek elvárásai következtében az ügyfél hitelképességére vonatkozó információ beszerzésének költségei jelentősen eltérnek, így előfordulhat, hogy egy adott tagállamban nem költséghatékony a beszedést előnyben részesíteni más, kevésbé drága fizetési módszerekhez képest.
45. Noha értem a Deutsche Bahn által előadott kereskedelmi érveket, jogi szempontból nem érthetek egyet ezzel az érveléssel.
46. Azt a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése és e rendelet más rendelkezése sem indokolja. Nem bátorítanám arra a Bíróságot, hogy esetleges igazolásokat értsen bele e rendelet szövegébe (feltételezhetően ellentétesen az uniós jogalkotó állítólagos szándékával, mivel az uniós jogalkotó máskülönben foglalkozott volna ezzel a kérdéssel).
47. Ismételten hangsúlyozom, úgy értem, hogy a beszedéssel történő fizetést illetően a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése foglalkozik a fizető felek és a kedvezményezettek különféle érdekeivel. Bárhogy is nézzük, e rendelkezés nem enged kivételeket. Az uniós jogalkotó elvégezte a munkáját és szabadon megváltoztathat bármely rendelkezést, ha szerinte például a rendelkezések nem megvalósíthatók.
48. Ennek indoka, hogy a kereskedelmi gyakorlatban az adósok nyilvántartását illetően nem létezik belső piac és a hitelképesség vizsgálata önmagában nem indokolhatja a szóban forgó, lakóhelyre vonatkozó követelményt. Emellett ez az érvelés veszélyesen közel áll ahhoz, hogy a négy szabadsággal összefüggésben lévő, tisztán gazdasági érvnek minősüljön. Ezen érvnek nem adható hely. Amint az köztudott, a tagállamok közérdeken alapuló kényszerítő indokként nem hivatkozhatnak pusztán gazdasági érvekre. Vitathatatlan, hogy horizontális helyzetek esetében nincs szó közérdekről, a magánérdekek viszont jellemzően gazdasági jellegűek. Ennek ellenére továbbra sem elegendő pusztán arra hivatkozni, hogy az adósok nyilvántartását illetően nem létezik belső piac.
49. Igaz, hogy számos olyan társaság létezhet, amelyek kedvezményezettekként – üzleti vagy egyéb okból – nem kívánják a fizető felek számára lehetővé tenni a beszedéssel történő fizetést. Ez a 260/2012 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése alapján teljes mértékben jogszerű. E rendelkezés ugyanis kizárólag akkor alkalmazandó, ha a kedvezményezett a beszedés elfogadása mellett döntött. Ilyen esetben nem valósulhat meg megkülönböztetés. Amennyiben viszont a kedvezményezett megkülönböztető fizetési formák felkínálása helyett úgy dönt, hogy egy adott fizetési formát egyáltalán nem tesz lehetővé, olyan gazdasági realitásról van szó, amelyet el kell fogadni.
50. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) által feltett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
A 2014. február 26‑i 248/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, az euróátutalások és ‑beszedések technikai és üzleti követelményeinek megállapításáról és a 924/2009/EK rendelet módosításáról szóló, 2012. március 14‑i 260/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 9. cikke (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a kedvezményezett az egységes eurófizetési övezeti (SEPA) beszedés útján történő fizetést nem teheti attól függővé, hogy a fizető fél lakóhellyel rendelkezzen abban a tagállamban, amelyben a kedvezményezett is lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik.
2 Lásd például a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.; helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.) 20. és 21. cikkét.
3 Lásd például: 1998. május 7‑i Clean Car Autoservice ítélet (C‑350/96, EU:C:1998:205, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
4 Lásd az EUMSZ 26. cikk (2) bekezdését.
5 Az igazság minden bizonnyal valahol a kettő között helyezkedik el.
6 A magánautonómiával és az uniós joggal kapcsolatban lásd: Leczykiewicz, D., Weatherill, St., „Private Law Relationships in EU Law”, in Leczykiewicz, D., Weatherill, St. (szerk.), The Involvement of EU Law in Private Law Relationships, Hart Publishing, Oxford and Portland, Oregon, 2013, 1–8. o., 3–5. o.
7 Lásd az Unión belüli nyilvános mobilhírközlő hálózatok közötti barangolásról (roaming) szóló, 2012. június 13‑i 531/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletet (HL 2012. L 172., 10. o.).
8 Nyilvánvaló, hogy az Unió számos magánjogi területen – vagyis fogalmilag horizontális helyzetekben (például kereskedelmi ügynökök, termékfelelősség, biztosítás és általánosabban a fogyasztóvédelem területén) – is végzett jogi szabályozást harmonizáció révén. Noha a végső cél ezekben az esetekben is lehet a belső piac létrehozása (lásd részletesen: Müller‑Graff, P.‑Chr., „Allgemeines Gemeinschaftsprivatrecht”, in Gebauer, M., Teichmann, Chr. (szerk.), Europäisches Privat‑ und Unternehmensrecht (Enzyklopädie Europarecht, Band 6), az alkalmazott eszközök nem ugyanazok. Ezekben az esetekben a jogalkotó nem pusztán az alapvető szabadságok körében rendszerint segítségül hívott fogalmak átültetését végzi.
9 Ez a dátum 2002. január 1.
10 A határokon átnyúló, euróban történő fizetésekről szóló 2001. december 19‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2001. L 344., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás: 6. fejezet, 4. kötet, 283. o.; helyesbítés: HL 2006. L 121., 56. o.).
11 A Közösségben történő határokon átnyúló fizetésekről és a 2560/2001/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 2009. szeptember 16‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2009. L 266., 11. o.).
12 A 2014. február 26‑i 248/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2014. L 84., 1. o.) módosított, az euróátutalások és ‑beszedések technikai és üzleti követelményeinek megállapításáról és a 924/2009/EK rendelet módosításáról szóló 2012. március 14‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 94., 22. o.) (a továbbiakban: 260/2012 rendelet).
13 A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 97/7/EK, a 2002/65/EK, a 2005/60/EK és a 2006/48/EK irányelv módosításáról és a 97/5/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i 2007/64/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2007. L 319., 1. o.).
14 HL 2009. L 267., 7. o.
15 A belső piaci pénzforgalmi szolgáltatásokról és a 2002/65/EK, a 2009/110/EK és a 2013/36/EU irányelv és a 1093/2010/EU rendelet módosításáról, valamint a 2007/64/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i (EU) 2015/2366 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 337., 35. o.; helyesbítés: HL 2018. L 102., 97. o.)
16 A belső piacon belül a vevő állampolgársága, lakóhelye vagy letelepedési helye alapján történő indokolatlan területi alapú tartalomkorlátozással és a megkülönböztetés egyéb formáival szembeni fellépésről, valamint a 2006/2004/EK és az (EU) 2017/2394 rendelet, továbbá a 2009/22/EK irányelv módosításáról szóló, 2018. február 28‑i (EU) 2018/302 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2018. L 601., 1. o.; helyesbítések: HL 2018. L 66., 1. o.; HL 2018.L 83., 20. o.).
17 A kártyaalapú fizetési műveletek bankközi jutalékairól szóló, 2015. április 29‑i (EU) 2015/751 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2015. L 123., 1. o.).
18 Lásd a 260/2012 rendelet 2. cikkének 1. pontját.
19 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatával összhangban valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi, ideértve különösen e szabályozás keletkezését; lásd például: 2018. április 17‑i Egenberger ítélet (C‑414/16, EU:C:2018:257, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
20 Lásd a 260/2012 rendelet (1) preambulumbekezdését.
21 Lásd a 260/2012 rendelet (1) preambulumbekezdését.
22 Ezenfelül egy német felsőbb szintű regionális bíróság ezt a rendelkezést fogyasztóvédelmi rendelkezésként jellemezte. Lásd: Oberlandesgericht Karlsruhe (karlsruhe‑i regionális felsőbíróság, Németország) 2018. április 20‑i 4 U 120/17, 10. és azt követő pontok, MultiMedia und Recht (MMR) ítélet, 2018, 611. o.
23 Lásd a 260/2012 rendelet (32) preambulumbekezdését, amely „a fogyasztók magas szintű védelmé[re]” is utal.
24 Lásd a 2018/302 rendelet 11. cikkének (1) bekezdését.
25 A Közösségben a légi járatok működtetésére vonatkozó közös szabályokról szóló 2008. szeptember 24‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 293., 3. o.). Lásd a 23. cikk (2) bekezdését: „A 16. cikk (1) bekezdésének sérelme nélkül, a Szerződés hatálya alá tartozó tagállam területén található repülőtérről kiinduló légi járatoknak a nagyközönség számára rendelkezésre álló légi viteldíjaihoz és légi tarifáihoz való hozzáférést a vásárló állampolgársága vagy lakóhelye szerinti megkülönböztetés nélkül, illetve a légi fuvarozó ügynökségének vagy az egyéb jegyértékesítőnek a Közösségen belüli székhelyétől függetlenül biztosítják.” Kiemelés tőlem.
26 A tengeri és belvízi közlekedést igénybe vevő utasok jogairól, valamint a 2006/2004/EK rendelet módosításáról szóló 2010. november 24‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2010. L 334., 1. o.). Lásd a 4. cikk (2) bekezdését: „A szociális díjtételek sérelme nélkül, a szállítók és a menetjegy‑értékesítők által alkalmazott szerződéses feltételeket és díjtételeket az utazóközönségnek a végfelhasználó állampolgárságától, továbbá a szállítók és a menetjegy‑értékesítők Unión belüli letelepedésének helyétől függetlenül, közvetlen és közvetett megkülönböztetéstől mentesen kell felkínálni.”
27 Az autóbusszal közlekedő utasok jogairól és a 2006/2004/EK rendelet módosításáról szóló 2011. február 16‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2011. L 55., 1. o.). Lásd a 4. cikk (2) bekezdését: „A szociális kedvezmények sérelme nélkül, a fuvarozók által alkalmazott utazási feltételeket és tarifákat a lakosságnak a végfelhasználó állampolgárságától, továbbá a fuvarozók és a menetjegy‑értékesítők Unión belüli letelepedésétől függetlenül, közvetlen és közvetett megkülönböztetéstől mentesen kell hozzáférhetővé tenni.”
28 A vasúti személyszállítást igénybe vevő utasok jogairól és kötelezettségeiről szóló 2007. október 23‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 315., 14. o.).
29 Valamint a vevő állampolgárságával, letelepedési helyével, a fizetési számla számlavezetési helyével, a pénzforgalmi szolgáltató letelepedési helyével vagy a készpénz‑helyettesítő fizetési eszköz Unión belüli kibocsátásának helyével kapcsolatos okok miatt.
30 Az a) pont.
31 A b) pont; és amennyiben a fizetési műveletekre a kereskedő által elfogadott pénznemben kerül sor (c. pont).
32 Lásd a 2015/2366 irányelv 97. cikkét.
33 Hangsúlyozandó, hogy a Deutsche Bahn írásbeli észrevételeire tekintettel a Bíróság az eljárási szabályzata 61. cikkének (1) bekezdése alapján felhívta a feleket arra, hogy vitassák meg a 2018/302 rendelet esetleges relevanciáját. A magam részéről legalábbis a tárgyalásról azzal a meggyőződéssel távoztam, hogy e rendeletet a jelen ügyben nem kell figyelembe venni.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság