text:
2001. évi LXXXI. törvény a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, Aarhusban, 1998. június 25-én elfogadott Egyezmény kihirdetéséről - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
A jogszabály mai napon ( 2019.09.20. ) hatályos állapota. Váltás a jogszabály következő időállapotára (határozatlan -)
a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, Aarhusban, 1998. június 25-én elfogadott Egyezmény kihirdetéséről *
1. § Az Országgyűlés a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, Aarhusban, 1998. június 25-én elfogadott Egyezményt e törvénnyel kihirdeti. (Az Egyezmény megerősítéséről szóló okirat letétbe helyezésére 2001. július 3-án került sor.)
„Egyezmény a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról
Jelen Egyezményhez csatlakozó Felek,
hivatkozva a stockholmi ENSZ Emberi Környezet Konferencia nyilatkozatának első alapelvére,
hivatkozva úgyszintén a „Riói Nyilatkozat a Környezetről és a Fejlődésről” 10. alapelvére,
hivatkozva továbbá az ENSZ Közgyűlés Természetvédelmi Világkartáról szóló, 1982. október 28-i, 37/7 számú, valamint az egyének jólétének érvényesítése végett az egészséges környezet biztosításának szükségességéről szóló, 1990. december 14-i, 45/94 számú Közgyűlési határozatára,
hivatkozva a Környezet és Egészség Európai Kartájára, amelyet az Egészségügyi Világszervezet első Európai Környezet és Egészség Konferenciáján fogadott el 1989. december 8-án a németországi Frankfurt am Mainban,
megerősítve a környezet állapotának védelme, megőrzése és javítása iránti, valamint a fenntartható és környezeti szempontból egészséges fejlődés iránti igényt,
felismerve, hogy a környezet megfelelő védelme nélkülözhetetlen az emberi jólét és az alapvető emberi jogok, köztük az élethez való jog gyakorlása szempontjából,
felismerve szintén, hogy mindenkinek joga van ahhoz, hogy egészségének és jólétének megfelelő környezetben éljen, továbbá mind egyénileg, mind pedig másokkal együttesen kötelessége a környezet védelme és javítása a jelenlegi és jövőbeli generációk javára,
figyelembe véve, hogy az állampolgárok ezen jogának biztosításához és, hogy ezen kötelességüket be tudják tartani, számukra a környezeti ügyekben az információt hozzáférhetővé kell tenni, biztosítani kell számukra a jogot, hogy részt vegyenek a döntéshozatalban, továbbá hozzáférhetővé kell tenni számukra az igazságszolgáltatást,
felismerve azt, hogy a környezetvédelem területén az információ jobb hozzáférhetősége és a nyilvánosság részvétele a döntéshozatalban javítja a döntések minőségét és végrehajtását, hozzájárul a nyilvánosságnak a környezeti kérdésekkel kapcsolatos tudatosságához, lehetőséget biztosít a nyilvánosságnak arra, hogy tagjai álláspontjukat kifejthessék, továbbá lehetővé teszi a hatóságok számára azok megfelelő figyelembevételét,
kívánva ezért a környezettel kapcsolatos ügyekben a döntéshozatal számonkérhetőségének és átláthatóságának elmélyítését, ezzel a döntések támogatottságának megerősítését a nyilvánosság részéről,
felismerve a szükségességét annak, hogy az átláthatóság a kormányzat minden ágazatában érvényesüljön és a jogalkotó testületeket is felhíva arra, hogy eljárásaik során alkalmazzák a jelen Egyezmény elveit,
felismerve azt, hogy a nyilvánosságnak tudatában kell lennie a környezeti döntéshozatalban való részvétel eljárásainak, azokhoz szabadon hozzá kell férnie és tájékozottnak kell lennie azok használatát illetően,
felismerve szintén az egyes polgárok, a nem állami szervezetek és a magánszféra szerepének fontosságát a környezetvédelemben,
kívánva a környezeti oktatás-nevelés fejlesztését a környezettel és fenntartható fejlődéssel kapcsolatos ismeretek további terjesztésében és abban, hogy a nyilvánosság számára a környezetet és a fenntartható fejlődést befolyásoló döntéseket széles körben tudatosítsa és bátorítson az azokban való részvételre,
rámutatva ezzel összefüggésben a média, valamint a kommunikáció elektronikus és más jövőbeni formái felhasználásának fontosságára,
felismerve annak fontosságát, hogy a kormányzati döntéseket teljes mértékben összehangolják a környezetvédelmi szempontokkal, és ebből következően annak szükségességét, hogy a hatóságok pontos, átfogó és naprakész környezeti információ birtokában legyenek,
elismerve, hogy a hatóságok a környezeti információt a közérdek szolgálatában birtokolják,
kifejezve azon meggyőződésüket, hogy a nyilvánosság, illetőleg a szervezetek számára hatékony igazságszolgáltatási mechanizmusnak kell rendelkezésre állnia érdekeik védelme és a jogszabályok érvényesítése érdekében,
felhíva a figyelmet annak fontosságára, hogy a termékekről megfelelő információk álljanak a fogyasztók rendelkezésére, hogy azáltal képesek legyenek megalapozott, környezeti szempontokat figyelembe vevő vásárlási döntéseket hozni,
felismerve a nyilvánosság aggodalmát a genetikailag módosított szervezetek szándékos környezetbe bocsátásával kapcsolatban, és annak szükségességét, hogy megnöveljék e területen a döntéshozatal átláthatóságát és a széles körű közösségi részvételt,
meggyőződve arról, hogy ezen Egyezmény megvalósítása hozzájárul a demokrácia erősítéséhez az ENSZ Európai Gazdasági Bizottsága (EGB) régiójában,
tudatában lévén annak a szerepnek, amelyet ebben a tekintetben az EGB játszott, és emlékeztetve többek között az EGB Irányelveire a Környezeti Információ Hozzáférhetőségéről és a Nyilvánosság Részvételéről a Környezeti Döntéshozatalban, melyet az „Európai Környezetért” (Environment for Europe) (1995. október 23-25. Bulgária, Szófia) elnevezésű Harmadik Miniszteri szintű Konferencián elfogadott miniszteri deklaráció megerősített,
szem előtt tartva az Országhatáron Átterjedő Környezeti Hatások Vizsgálatáról szóló Egyezmény (Espoo, Finnország, 1991.), az Ipari Balesetek Országhatáron Átterjedő Hatásairól készült Egyezmény, valamint a Határvizek és Nemzetközi Tavak Védelméről és Használatáról szóló Egyezmény (mindkettő: Helsinki, 1992.) vonatkozó rendelkezéseit,
tudatában annak, hogy ezen Egyezmény elfogadása hozzájárul az „Európai Környezetért” folyamat további erősítéséhez és az Aarhusban, Dániában, 1998 júniusában tartandó Negyedik Miniszteri szintű Konferencia eredményeihez,
A jelen és jövő generációkban élő minden egyén azon jogának védelme érdekében, hogy egészségének és jólétének megfelelő környezetben éljen, ezen Egyezményben Részes valamennyi Fél garantálja a nyilvánosság számára a jogot az információk hozzáférhetőségéhez, a döntéshozatalban való részvételhez és az igazságszolgáltatás igénybevételéhez a környezetvédelmi ügyekben a jelen Egyezmény rendelkezései szerint.
Jelen Egyezményre vonatkozóan:
1. „Fél” ezen Egyezményhez csatlakozó Szerződő Feleket jelenti, amennyiben a szöveg nem ad más meghatározást.
2. A „hatóság” jelenti
a) az országos, regionális és egyéb szintű kormányzatot;
b) a nemzeti jog értelmében közigazgatási funkciót, ezen belül a környezethez kapcsolódó konkrét kötelezettségeket teljesítő, tevékenységeket és szolgáltatásokat végző természetes és jogi személyeket;
c) bármely más, a fenti a) és b) bekezdésekben említett testület vagy személy ellenőrzése alatt állami feladatot vagy funkciót ellátó, vagy a környezettel kapcsolatos állami szolgáltatást nyújtó természetes és jogi személyeket;
d) minden olyan, a 17. Cikkben említett regionális gazdasági integrációs szervezet intézményeit, amely ezen Egyezményhez csatlakozó Fél.
A fenti meghatározás nem tartalmazza azokat a testületeket vagy intézményeket, melyek igazságszolgáltatási vagy jogalkotói minőségben járnak el.
3. A „környezeti információ” jelent bármely írott, látható, hallható, elektronikus vagy egyéb formában megjelenő információt, melynek tárgya:
a) a környezet elemeinek, úgymint a levegőnek és az atmoszférának, a víznek, a talajnak, a földnek, a tájképnek, a természetes élőhelyeknek, a biológiai sokféleségnek és összetevőinek, beleértve a genetikailag módosított szervezeteket is, illetve ezen elemek közti kölcsönhatásnak az állapota;
b) tényezők, úgymint anyagok, energia, zaj és sugárzás, tevékenységek és intézkedések, beleértve a közigazgatási intézkedéseket, a környezetet érintő megállapodásokat, irányelveket, jogalkotást, terveket és programokat, amelyek befolyásolják vagy befolyásolhatják a fenti a) bekezdésben említett környezeti elemeket, valamint a környezeti döntéshozatalban felhasznált költség-haszon, továbbá egyéb gazdasági elemzések és becslések;
c) az emberi egészség és biztonság állapota, az emberi élet, a kulturális helyszínek és az épített környezet állapota, olyan mértékben, amilyen mértékben ezeket befolyásolja vagy befolyásolhatja a környezeti elemek állapota, vagy ezen környezeti elemeken keresztül a b) bekezdésben említett tényezők, tevékenységek vagy intézkedések.
4. A „nyilvánosság” jelentése egy vagy több természetes vagy jogi személy, továbbá a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban azok szövetségei, szervezetei és csoportjai.
5. Az „érintett nyilvánosság” jelenti a nyilvánosság azon részét, amelyet a környezeti döntéshozatal befolyásol, vagy valószínűleg befolyásol, vagy ahhoz érdeke fűződik; jelen meghatározásban a környezet védelmét elősegítő és a nemzeti jogban foglalt követelményeknek megfelelő, nem kormányzati szervezeteket érdekelt szervezeteknek kell tekinteni.
1. A Felek az Egyezmény rendelkezéseinek megvalósításához szükséges egyértelmű, átlátható és következetes keret létrehozása és fenntartása céljából meghozzák a szükséges jogi, szabályozásbeli és egyéb intézkedéseket, beleértve azon intézkedéseket is, melyek célja a kompatibilitás biztosítása az ezen Egyezményben foglalt tájékoztatási, részvételi és igazságszolgáltatási kötelezettség megvalósításáról szóló rendelkezések között.
2. Valamennyi Fél törekszik biztosítani azt, hogy a tisztségviselők és a hatóságok nyújtsanak segítséget és útbaigazítást a nyilvánosságnak a környezeti információhoz való hozzáférésben, a környezeti döntéshozatalban való részvétel megkönnyítésében és az igazságszolgáltatás igénybevételében.
3. Minden egyes Fél támogatja a környezeti oktatást-nevelést és a környezettudatosság növelését a nyilvánosság körében, különösen a környezeti információhoz való hozzájutás, a környezeti döntéshozatalban való részvétel és az igazságszolgáltatás igénybevétele tekintetében.
4. Minden egyes Fél gondoskodik a környezetvédelem célját elősegítő szövetségek, szervezetek és csoportok megfelelő elismeréséről és támogatásáról, és biztosítja, hogy nemzeti jogrendszere összhangban legyen ezen kötelezettséggel.
5. Ezen Egyezmény rendelkezései nem befolyásolják a Felek azon jogát, hogy olyan intézkedéseket tartsanak fenn vagy foganatosítsanak, amelyek ezen Egyezmény követelményeinél szélesebb körű hozzáférhetőséget biztosítanak a nyilvánosság számára a környezeti információhoz, szélesebb körű részvételt tesznek lehetővé a környezeti döntéshozatalban és szélesebb körű hozzáférhetőséget biztosítanak az igazságszolgáltatáshoz.
6. Ezen Egyezmény nem írja elő a környezeti ügyekben az információ hozzáférhetőségére, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban való részvételére és az igazságszolgáltatás igénybevételére vonatkozó, már létező jogosultságok csökkentését.
7. Valamennyi Fél elősegíti ezen Egyezmény alapelveinek alkalmazását környezetvédelmi kérdések kapcsán a nemzetközi környezeti döntéshozatali folyamatokban, valamint a nemzetközi szervezetekben.
8. Valamennyi Fél biztosítja, hogy ezen Egyezmény rendelkezéseivel összhangban jogait gyakorló személyeket nem büntetik, nem üldözik és semmilyen más módon nem zaklatják a részvételük miatt. Ezen rendelkezés a nemzeti bíróságok azon hatáskörére nem vonatkozik, melynek keretében ésszerű költségviselési kötelezettséget állapítanak meg a bírósági eljárásokban.
9. A jelen Egyezmény vonatkozó rendelkezéseinek keretein belül a nyilvánosságnak hozzá kell férnie az információhoz, meg kell kapnia a lehetőséget a döntéshozatalban való részvételre és a hozzáférést az igazságszolgáltatáshoz a környezetvédelmi ügyekben állampolgárságra, nemzetiségre vagy honosságra való tekintet nélkül, továbbá jogi személy esetén bejegyzési helyre, illetve tényleges tevékenységének központjára való tekintet nélkül.
Hozzáférés a környezeti információhoz
1. Valamennyi Fél biztosítja ezen cikk további bekezdései függvényében, hogy a hatóságok környezeti információ kérése esetén a nyilvánosság rendelkezésére bocsátják a kért információt a nemzeti szabályozás keretében, ideértve, amennyiben igénylik, az alábbi b) bekezdésben foglaltak szerint az ezen információt tartalmazó vagy azt alkotó eredeti dokumentumok másolatait:
a) az információkéréshez fűződő érdek megjelölésének igénye nélkül;
b) a kért formában, kivéve azokat az eseteket:
(i) ha a hatóság számára ésszerű az információt más formában rendelkezésre bocsátani, mely esetben az eltérő rendelkezésre bocsátási forma okait is ismertetik, vagy
(ii) ha az információ más formában már nyilvánosan rendelkezésre áll.
2. Az 1. bekezdésben említett környezeti információt a lehető legrövidebb időn belül, de legkésőbb a kérés benyújtását követő egy hónapon belül kell rendelkezésre bocsátani, kivéve, ha az információ mennyisége és bonyolultsága indokolttá teszi a fenti időszaknak a kérés benyújtását követő legfeljebb két hónapra történő meghosszabbítását. A kérelmezőnek bárminemű meghosszabbításról és annak indokairól tájékoztatást kell kapnia.
3. Környezeti információra vonatkozó kérés elutasítható, amennyiben:
a) a hatóság, melyhez a kérést benyújtották, nem rendelkezik a kért környezeti információval;
b) a kérés egyértelműen ésszerűtlen, vagy túlságosan általános módon fogalmazták meg; továbbá
c) a kérés olyan anyagra vonatkozik, mely előkészítés alatt áll, vagy hatóságok belső kommunikációjára vonatkozik, abban az esetben, ha a nemzeti jog vagy szokásjogi joggyakorlat e kivételeket megállapítja, tekintetbe véve a közérdeket, amely az információ feltárásához fűződik.
a) a hatósági eljárások titkosságát, ahol ezen titkosságot a nemzeti jog előírja;
b) a nemzetközi kapcsolatokat, a honvédelmet vagy a közbiztonságot;
c) az igazságszolgáltatás menetét, valamely személy azon képességét, hogy jogos bírósági eljárásban részesüljön, vagy valamely hatóság azon képességét, hogy büntetőjogi vagy fegyelmi természetű vizsgálatot folytasson le;
e) a szellemi tulajdonhoz fűződő jogokat;
f) természetes személy személyi adataira és/vagy annak irataira vonatkozó titoktartási kötelezettséget, amennyiben az adott személy nem adott hozzájárulást adatainak nyilvánosságra hozatalához, feltéve, hogy a bizalmas kezelést a nemzeti jog előírja;
g) egy harmadik fél érdekeit, amely a kért információt úgy biztosította, hogy az nem volt kötelessége, nem is volt rá jogilag kötelezhető, és nem adta jóváhagyását az anyagok kiadására; vagy
h) a környezet azon részét, amelyre az információ vonatkozik, például ritka fajok tenyészhelyeit.
Az információszolgáltatás fent említett okai szűken értelmezendők, figyelembe véve az információ feltárásához fűződő közérdeket, valamint azt, hogy a kért információ mennyiben vonatkozik a környezetbe történő kibocsátásokra.
5. Amennyiben a hatóság nem rendelkezik a kért környezeti információval, a lehető legrövidebb időn belül tájékoztatja a kérelmezőt arról, hogy véleménye szerint mely hatóságnál lehet a kért információt megkapni, vagy továbbítja a kérést ezen hatósághoz, és arról a kérelmezőt megfelelő módon tájékoztatja.
6. Valamennyi Fél biztosítja azt, hogy amennyiben ezen cikk fenti 3. c) és 4. bekezdése értelmében a nyilvánosságra hozatal alól mentesülő információ bizalmas jellegének megsértése nélkül különválasztható, a hatóságok a kért környezeti információ további, nem bizalmas részét az igénylő rendelkezésére bocsátják.
7. A kérés elutasítása írásban történik, amennyiben a kérést írásban nyújtották be, vagy a kérelmező így igényli. Az elutasítás tartalmazza az elutasítás okait, és tájékoztatást ad a 9. Cikkel összhangban biztosított jogorvoslati eljárás hozzáférhetőségéről. Az elutasítást a lehető legrövidebb időn, de legkésőbb egy hónapon belül kell kiállítani, kivéve, ha az információ bonyolultsága ezen időszaknak a kérés benyújtását követő maximum két hónapra történő meghosszabbítását teszi szükségessé. A kérelmezőnek bárminemű meghosszabbításról, valamint annak okairól tájékoztatást kell kapnia.
8. Valamennyi Fél megengedheti hatóságainak, hogy az információszolgáltatásért díjat szabjanak ki, amely nem haladhat meg egy ésszerű összeget. Azon hatóságok, melyek az információ szolgáltatásáért díjat szándékoznak kérni, a kivethető díjtételeket bocsássák a kérelmezők rendelkezésére, ismertetve azt is, hogy milyen körülmények között adhatnak díjcsökkentést vagy mentességet, és milyen esetekben szabják az információszolgáltatás feltételéül a díj előzetes megfizetését.
A környezeti információk összegyűjtése és terjesztése
1. Valamennyi Részes Fél biztosítja, hogy
a) a hatóságok a funkcióiknak megfelelő információval rendelkeznek és azokat naprakészen tartják;
b) kötelező rendszereket hoznak létre, amelyek biztosítják az információ megfelelő áramlását a hatóságok felé azon javasolt, illetőleg már létező tevékenységekkel kapcsolatosan, amelyek jelentős mértékben befolyásolhatják a környezetet;
c) az emberi egészség vagy a környezet közvetlen veszélyeztetettsége esetén, függetlenül attól, hogy emberi tevékenység vagy természeti okok váltották ki, a hatóság által birtokolt minden olyan információt, amely lehetővé teszi a nyilvánosság számára, hogy olyan lépéseket tegyen, amellyel megakadályozhatja vagy enyhítheti a fenyegetettségből származó veszélyt, azonnal közzé kell tenni, és az esetleg érintett lakosság tagjait arról haladéktalanul tájékoztatni kell.
2. Valamennyi Fél biztosítja azt, hogy a hatóságok által a nyilvánosság számára közzétett információ közzétételi módja a nemzeti jogi szabályozásnak megfelelően átlátható és hatékonyan hozzáférhető legyen. Ezen intézkedések többek között:
a) tudatosítják a hatóságok által birtokolt környezeti információ típusát és területét; ezen információ rendelkezésre bocsátásának és hozzáférhetőségének alapvető feltételeit, valamint megszerzésének folyamatát;
b) létrehoznak és fenntartanak olyan gyakorlati lehetőségeket, mint:
(i) nyilvánosan hozzáférhető listák, nyilvántartások vagy akták,
(ii) annak megkövetelése, hogy a hivatalnokok támogassák a nyilvánosságot, amikor az az Egyezmény hatálya alá tartozó információt keres, és
(iii) kapcsolatfelvételi pontok kijelölése; valamint
c) biztosítják a b) (i) pontban említett listák, nyilvántartások és akták által tartalmazott környezeti információk ingyenes hozzáférhetőségét.
3. Valamennyi Fél biztosítja azt, hogy a környezeti információk egyre inkább rendelkezésre álljanak olyan elektronikus adatbázisokban, amelyek a nyilvánosság számára a nyilvános telekommunikációs hálózaton keresztül könnyen hozzáférhetők. Az ilyen formában hozzáférhető információ tartalmazza:
a) a környezet állapotáról szóló jelentést az alábbi 4. bekezdés szerint;
b) a környezetről szóló vagy azzal kapcsolatos jogszabályok szövegét;
c) ahol lehetséges, a környezetről szóló vagy azzal kapcsolatos irányelveket, terveket, programokat; és
d) egyéb információt, amennyiben annak hozzáférhetősége e formában elősegíti a jelen Egyezményt végrehajtó nemzeti jogszabályok érvényesülését, feltéve, hogy ezen információk már elérhetők elektronikus úton.
4. Valamennyi Fél három vagy négy évet meg nem haladó rendszeres időszakonként országos jelentést ad ki és terjeszt a környezet állapotáról, melynek keretében információt biztosít a környezet minőségéről és a környezet terheléséről.
5. Valamennyi Fél nemzeti jogi keretein belül intézkedéseket tesz avégett, hogy nyilvánosságra hozzák egyebek között:
a) a közigazgatás különböző szintjein készült jogszabályokat és az egyéb általános iránymutatásokat, mint a környezethez kapcsolódó tervek, irányelvek, programok és stratégiák, illetve azok megvalósításáról szóló előrehaladási jelentések;
b) környezeti kérdésekről szóló nemzetközi jogi szerződések, egyezmények, megállapodások; és
c) amennyiben szükséges, más jelentős, a környezettel kapcsolatos nemzetközi jogi dokumentumok.
6. Valamennyi Fél ösztönzi, hogy az olyan környezethasználók, akiknek tevékenysége jelentős hatást gyakorol a környezetre, rendszeresen tájékoztassák a nyilvánosságot tevékenységük és termékeik környezeti hatásairól, ahol szükséges önkéntes öko-felülvizsgálat (öko-auditing) vagy öko-címke” programok útján vagy egyéb módon.
7. Minden Fél
a) hozza nyilvánosságra azokat a tényeket és elemzéseket, amelyeket relevánsnak és fontosnak tart a főbb környezeti irányelvek kidolgozásához;
b) hozza nyilvánosságra vagy másképpen tegye hozzáférhetővé a rendelkezésre álló elemző, ismeretterjesztő anyagokat, amelyek a nyilvánossággal kapcsolatosak, a jelen Egyezmény hatálya alá tartoznak; és
c) bocsássa a nyilvánosság rendelkezésére megfelelő formában azt az információt, amely a kormányzat minden szintjén a környezeti feladatok teljesítésére, a vonatkozó szolgáltatások színvonalára vonatkozik.
8. Fejlesszen ki olyan mechanizmusokat, amelyek arra szolgálnak, hogy megfelelő termékinformációk álljanak a nyilvánosság rendelkezésére annak érdekében, hogy a fogyasztók környezetvédelmi szempontból megalapozottan választhassanak.
9. Tegyen lépéseket, hogy a megfelelő mértékben figyelembe véve a nemzetközi folyamatokat is, egyre jobban meghonosítsa az összefüggő, egész országra kiterjedő szennyezésbejelentési és -nyilvántartási rendszert, amely egy strukturált, számítógépes és a nyilvánosság számára hozzáférhető adatbázison alapul, mely adatbázist egy egységesített beszámolási rendszer táplál. Ez a rendszer magában foglalhatja pontosan meghatározott anyagok és termékek beszerzését, kibocsátását és szállítását, ideértve a víz-, energia- és erőforrás-felhasználást ugyancsak pontosan meghatározott, a környezet elemeivel kapcsolatos tevékenységekkel, továbbá belső és külső hulladékkezeléssel és -lerakással kapcsolatosan.
10. A jelen cikkben foglalt szabályok nem korlátozzák a Felek azon jogát, hogy bizonyos környezeti információk kiadását megtagadják a 4. Cikk 3. és 4. bekezdéseivel összhangban.
A nyilvánosság részvétele egyes tevékenységekkel kapcsolatos döntéshozatalban
1. Valamennyi Fél
a) az I. mellékletben felsorolt javasolt tevékenységek engedélyezési eljárása során hozandó döntésben betartja e cikk rendelkezéseit;
b) nemzeti szabályozásának megfelelően alkalmazza az ezen cikkben előírtakat olyan javasolt tevékenységekkel kapcsolatos döntések esetében is, melyek nem tartoznak az I. mellékletben felsorolt tevékenységek közé, de jelentős hatással lehetnek a környezetre. Ennek megállapítása végett a Félnek meg kell vizsgálnia, hogy egy adott javasolt tevékenység a jelen cikk rendelkezései alá tartozik-e vagy sem; és
c) eldöntheti esetről esetre, amennyiben a nemzeti joga így rendelkezik, hogy nem alkalmazza a jelen cikk rendelkezéseit olyan javasolt tevékenységekre, amelyek honvédelmi célokat szolgálnak, amennyiben a Fél úgy véli, hogy ezeket a jelen cikk alkalmazása hátrányosan befolyásolná.
2. Az érintett nyilvánosságot közzététel vagy egyéni tájékoztatás útján, a környezeti döntéshozatali folyamat korai fázisában, megfelelően, időszerűen és hatékonyan tájékoztatni kell egyebek között:
a) a javasolt tevékenységről és a kérelemről, amelyre a döntés vonatkozik majd;
b) a lehetséges döntések természetéről vagy a döntés tervezetéről;
c) a döntéshozatalért felelős hatóságról;
d) a várható eljárásról, ezen belül, ha ez lehetséges:
(i) az eljárás megkezdésének időpontjáról,
(ii) a nyilvánosság részvételi lehetőségeiről,
(iii) bármely várható közmeghallgatás időpontjáról és helyéről,
(iv) azon hatóság megjelöléséről, amelytől a vonatkozó információ beszerezhető, illetőleg ahol elhelyezték avégett, hogy a nyilvánosság azt megvizsgálhassa,
(v) a vonatkozó hatóság megjelöléséről, melyhez a megjegyzések és kérdések benyújthatók, valamint a megjegyzések és kérdések várható továbbítási idejéről, és
(vi) a javasolt tevékenységgel kapcsolatos releváns környezeti információ hozzáférhetőségéről;
e) arról a tényről, hogy az adott tevékenység nemzeti vagy határon átterjedő környezeti hatásvizsgálat köteles-e.
3. A nyilvánosság részvételére vonatkozó eljárások biztosítsanak olyan ésszerű időkereteket a különböző fázisokra, amelyek elégséges időt hagynak a nyilvánosság tájékoztatására a 2. bekezdéssel összhangban és arra, hogy a nyilvánosság a környezeti döntéshozatali folyamatban való hatékony részvételre felkészülhessen.
4. Valamennyi Fél biztosítja a nyilvánosság korai fázisban való részvételét, amikor az összes választási lehetőség még nyitott és hatékony társadalmi részvétel valósulhat meg.
5. Valamennyi Fél, amennyiben ez szükségesnek látszik, ösztönözze a jövőbeli kérelmezőt, hogy az engedélyre vonatkozó kérelem benyújtását megelőzően azonosítsa az érintett nyilvánosság körét és kezdjen megbeszéléseket, valamint nyújtson tájékoztatást kérelmének célját illetően.
6. Valamennyi Fél előírja az illetékes hatóságoknak, hogy az érintett nyilvánosságnak biztosítsák a jelen cikkben szabályozott környezeti döntéshozatalban való részvételéhez szükséges összes releváns, a közösségi részvétel idején rendelkezésre álló információba való betekintés lehetőségét, külön kérelemre, amennyiben a nemzeti jog így írja elő, ingyen és azonnal, amint az adott információ rendelkezésre áll. Ez a rendelkezés nem zárja ki a Felek jogát ahhoz, hogy a 4. Cikk 3. és 4. bekezdései alapján bizonyos információk kiadását megtagadják. A releváns környezeti információ a 4. Cikk rendelkezéseinek csorbítása nélkül tartalmazza legalább:
a) a javasolt tevékenység helyének, fizikai és technikai jellemzőinek leírását, ideértve a várható kibocsátásokra és visszamaradó anyagokra vonatkozó becslést is;
b) a tevékenység jelentős környezeti hatásainak leírását;
c) a hatások, köztük a kibocsátások megelőzésére és/vagy csökkentésére tervezett intézkedések leírását;
d) a fentiek közérthető összefoglalását;
e) a kérelmező által megvizsgált főbb alternatívák körvonalazását;
f) azokat a főbb jelentéseket és állásfoglalásokat, amelyeket a nemzeti jogrendszer alapján az ügydöntő hatósághoz eljuttatnak, abban az időben, amikor az érintett nyilvánosságot a fenti 2. bekezdés alapján értesíteni kell.
7. A nyilvánosság részvételére vonatkozó eljárások lehetővé kell tegyék a nyilvánosság számára, hogy írásban, vagy amikor szükségesnek látszik, közmeghallgatás formájában előterjesszék megjegyzéseiket, információikat, elemzéseiket vagy véleményüket, melyeket a javasolt tevékenységgel kapcsolatosan fontosnak tartanak.
8. Valamennyi Fél kellő mértékben figyelembe veszi a nyilvánosság részvételének eredményeit a döntés meghozatala során.
9. Valamennyi Fél biztosítja a hatósági döntés meghozatala után a nyilvánosság megfelelő eljárások szerinti, haladéktalan tájékoztatását. Minden Fél a nyilvánosság számára hozzáférhetővé teszi a döntés szövegét, valamint az alapját képező fő okokat és megfontolásokat.
10. Valamennyi Fél biztosítja azt, hogy amikor a hatóság felülvizsgálja vagy időszerűsíti az 1. bekezdésben meghatározott tevékenységre vonatkozó működési feltételeket, az e cikk 2-9. bekezdéseiben foglalt rendelkezéseket, amennyiben szükségesnek látszanak, a szükséges változtatásokkal alkalmazza.
11. Valamennyi Fél, a keresztülvihető és szükségesnek látszó mértékben, nemzeti jogának keretein belül alkalmazni fogja a jelen cikk rendelkezéseit a genetikailag módosított szervezetek környezetbe való szándékos kibocsátását illető döntésekben.
A nyilvánosság részvétele a környezettel kapcsolatos tervekre, programokra és irányelvekre vonatkozó eljárásokban
Valamennyi Fél megteszi a megfelelő gyakorlati és/vagy egyéb intézkedéseket a nyilvánosság részvételének biztosítása érdekében a környezettel kapcsolatos tervek és programok kidolgozása során, áttekinthető és méltányos keretek között, miután a szükséges információt is biztosították számára. A keretek meghatározásánál alkalmazni kell a 6. Cikk 3., 4. és 8. bekezdéseit. Az illetékes hatóságnak kell meghatároznia a jelen Egyezmény célkitűzéseinek figyelembevételével a nyilvánosságnak azt a részét, amelyik ezekben az eljárásokban részt vesz. A szükségesnek látszó mértékben minden Fél törekszik arra, hogy lehetőséget biztosítson a nyilvánosság részvételére a környezettel kapcsolatos irányelvek kidolgozása során.
A nyilvánosság részvétele a végrehajtó jellegű szabályok és/vagy az általánosan kötelező érvényű szabályozó eszközök kidolgozásában
Valamennyi Fél törekszik a hatóságok által kiadott, a környezetvédelem szempontjából jelentős végrehajtó jellegű szabályok, illetőleg az általánosan kötelező érvényű szabályozó eszközök előkészítése során a nyilvánosság hatékony részvételének elősegítésére a megfelelő stádiumban és addig, amíg a választási lehetőségek még nyitottak. E célból a következő lépéseket tegyék:
a) állapítsák meg a hatékony részvételhez szükséges időkeretet;
b) a szabálytervezeteket tegyék közzé, vagy más módon nyilvánosan hozzáférhetővé; továbbá
c) a nyilvánosság kapjon lehetőséget arra, hogy közvetlenül vagy képviseleti, konzultatív testület útján megtehesse az észrevételeit.
A nyilvánosság részvételének eredményét a lehető legnagyobb mértékben figyelembe kell venni.
Hozzáférés az igazságszolgáltatáshoz
1. Valamennyi Fél biztosítja nemzeti jogszabályainak keretein belül, hogy amennyiben valamely személy úgy tekinti, hogy a 4. Cikk értelmében benyújtott információigényét figyelmen kívül hagyták, teljes mértékben vagy részben helytelen módon elutasították, nem kielégítő választ adtak, vagy bármely más módon azzal kapcsolatosan úgy jártak el, hogy az nem volt összhangban e cikk előírásaival, legyen lehetősége bíróság előtt vagy bármely más, a törvény által létrehozott független és pártatlan testület előtt felülvizsgálati eljárást kérni.
Amennyiben a részt vevő Fél az előző albekezdés értelmében bíróság általi felülvizsgálatot biztosít, biztosítania kell egyúttal a hatóság általi felülvizsgálat vagy a bíróságtól eltérő egyéb független és pártatlan testület általi felülvizsgálat lehetőségét e személy számára a törvény által létesített soron kívüli eljárás lehetőségével együtt, amely díjmentes vagy csekély költséggel jár.
Az e bekezdés értelmében hozott végleges döntések kötelező érvényűek az információval rendelkező hatóság számára. Az indokolást írásban kell rögzíteni, legalább azokban az esetekben, amelyekben az e bekezdésben leírt eljárás során az információhoz való hozzájutást megtagadták.
2. Valamennyi Fél, nemzeti jogszabályainak keretein belül, biztosítja az érintett nyilvánosság azon tagjai számára, akik
a) kellő érdekeltséggel bírnak a döntésben vagy alternatívan,
b) jogaik sérülését állítják, amennyiben a Fél közigazgatási eljárási törvénye ennek fennállását előfeltételként szabja a felülvizsgálati eljárás hozzáférhetőségét bíróság és/vagy más, a jogszabályok által kijelölt független és pártatlan testület előtt, hogy megtámadják bármely döntés, intézkedés vagy mulasztás anyagi vagy eljárási törvényességét, mely ütközik a 6. Cikk rendelkezéseivel, és, amennyiben a nemzeti jog így rendelkezik, a jelen Egyezmény más releváns rendelkezéseivel, nem csorbítva a 3. bekezdés érvényét.
A kellő érdek és a jogsérelem fogalmát a nemzeti jogszabályok követelményeivel, valamint azzal a céllal összhangban kell meghatározni, miszerint ezen Egyezmény hatálya alatt az érintett nyilvánosság kapjon széles körű hozzáférési lehetőséget az igazságszolgáltatáshoz. E célból a 2. Cikk 5. bekezdésében írt követelményeknek megfelelő, nem kormányzati szervezet kellő érdekkel rendelkezőnek minősül a fenti a) albekezdés céljára. Ugyanezen szervezetek a fenti b) albekezdésben megfogalmazott jogokkal rendelkező szervezeteknek minősülnek.
Ezen bekezdés rendelkezései, ahol ezt a nemzeti szabályozás előírja, nem zárhatják ki azon követelményt, amely egy adminisztratív hatóság előtti felülvizsgálati eljárásnak az ügy jogi útra terelése előtti megindítására és lefolytatására vonatkozik.
3. A fenti 1. és 2. bekezdésben tárgyalt felülvizsgálati eljárások szabályainak csorbítása nélkül valamennyi Fél biztosítja, hogy a nyilvánosság azon tagjai számára, akik a nemzeti jogrendszerben lefektetett kritériumoknak, amennyiben vannak ilyenek, megfelelnek, a közigazgatási és bírói eljárásokhoz való hozzáférés biztosított legyen, hogy megtámadhassák magánszemélyek és hatóságok olyan lépéseit és mulasztásait, amelyek ellentmondanak a környezetre vonatkozó nemzeti jog rendelkezéseinek.
4. Az 1. bekezdés kiegészítéseképpen és annak korlátozása nélkül, az 1., 2. és 3. bekezdésben jelzett eljárások elégséges és hatékony jogorvoslást kell, hogy biztosítsanak, többek között, amennyiben szükséges, a vitatott tevékenység felfüggesztése árán, méltányos, időszerű és nem kizáró módon költséges eljárást követve. Ezen cikk értelmében hozott döntéseket írásban kell megadni vagy rögzíteni. A bírósági határozatokat, és amikor lehetséges, egyéb testületek határozatait a nyilvánosság számára hozzáférhetővé kell tenni.
5. A 9. Cikk rendelkezései hatékonyságának további erősítése érdekében valamennyi Fél biztosítja a nyilvánosság tájékoztatását a közigazgatási és jogi felülvizsgálati eljárások hozzáférhetőségéről és megvizsgálja olyan megfelelő mechanizmusok létesítésének lehetőségét, amelyeknek keretében segítséget nyújtanának az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést akadályozó pénzügyi és egyéb korlátok elmozdításához vagy csökkentéséhez.
A Felek találkozói
1. A Felek első tanácskozását ezen Egyezmény hatálybalépése időpontjától számított maximum egy éven belül hívják össze. Ezt követően a Felek rendes tanácskozásokat tartanak kétévente legalább egy alkalommal, amennyiben más döntés nem születik, továbbá tanácskozást tarthatnak bármely Fél írásban benyújtott kérésére, amennyiben az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkára által valamennyi féllel közölt kérést a közlést követő hat hónapon belül a Felek legalább egyharmada támogatja.
2. A tanácskozások során a Felek folyamatosan áttekintik a Felek által készített rendszeres jelentés alapján a jelen Egyezmény végrehajtását, és e célt szem előtt tartva:
a) áttekintik a környezeti ügyekben az információ hozzáférhetőségének, a nyilvánosság környezeti döntéshozatalban való részvételének és az igazságszolgáltatás hozzáférhetőségének irányelveit, valamint a jogi és módszertani megközelítéseket, további javításuk céljából;
b) információt cserélnek azon bilaterális, multilaterális és egyéb megállapodások megkötése és megvalósítása során szerzett tapasztalatokról, melyek kapcsolódnak ezen Egyezmény céljaihoz, és melyek esetében ezen Egyezmény egy vagy több Fele szintén szerződő Fél;
c) az érintett EGB testületek, valamint más kompetens nemzetközi testületek és speciális bizottságok szolgáltatásait veszik igénybe, ahol ez helyén való, minden olyan vonatkozásban, melyek ezen Egyezmény céljainak megvalósítása szempontjából fontosak;
d) amennyiben szükségesnek ítélik, járulékos testületeket létesítenek;
e) amennyiben szükséges, ezen egyezményhez kapcsolódóan jegyzőkönyveket dolgoznak ki;
f) a 14. Cikk rendelkezéseivel összhangban módosítási javaslatokat vizsgálnak meg és fogadnak el ezen Egyezményre vonatkozóan;
g) megvizsgálnak és kiviteleznek minden olyan további lépést, amely ezen Egyezmény céljai megvalósításához szükséges;
h) az első találkozó alkalmával megvizsgálják és konszenzussal elfogadják találkozóik, valamint a járulékos testületek találkozóinak eljárási szabályait;
i) az első találkozó alkalmával áttekintik az 5. Cikk 9. bekezdés végrehajtásának tapasztalatait és megvizsgálják, hogy a nemzetközi folyamatokat és fejleményeket figyelembe véve milyen lépések szükségesek az abban foglalt rendszer továbbfejlesztéséhez, ideértve egy megfelelő jogintézmény kidolgozását a szennyezéskibocsátási és szállítási nyilvántartások és beszámolók vonatkozásában, melyet a jelen Egyezményhez csatolhatnak.
3. A Felek találkozója, amennyiben szükséges, megfontolhatja pénzügyi szabályok megállapítását konszenzusos alapon.
4. Az Egyesült Nemzetek Szervezete, annak szakosodott irodái, a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség, valamint bármely állam vagy regionális gazdasági integrációs szervezet, amely a 17. Cikk értelmében jogosult aláírni a jelen Egyezményt, de ennek ellenére nem Fele az Egyezménynek, továbbá bármely kormányközi szervezet, amely az Egyezményben foglaltakkal kapcsolatos tevékenységet végez, jogosult megfigyelőként részt venni a Felek találkozóin.
5. Bármely nem kormányzati szervezet vagy ügynökség, amelynek tevékenységi területe az Egyezményével megegyezik és az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkárát arról tájékoztatja, hogy részt kíván venni a Felek tanácskozásában, jogosult megfigyelőként részt venni a találkozón, amennyiben a Felek legalább egyharmada ez ellen nem emel kifogást.
6. A fenti 4. és 5. bekezdések céljaira a 2. bekezdés h) pontjában hivatkozott eljárási szabályoknak további gyakorlati megoldásokat kell tartalmazniuk a részvétel megengedésének eljárására és egyéb erre vonatkozó feltételekre.
1. Az e cikk 2. bekezdésében megállapított kivételtől eltekintve az Egyezményhez csatlakozó minden egyes Fél egy szavazattal rendelkezik.
2. A regionális gazdasági integrációs szervezetek, az illetékességük alá tartozó ügyekben szavazati jogukat azon tagállamaik számával azonos számú szavazattal gyakorolják, amennyien e tagállamok közül ezen Egyezmény részes felei. Ezen szervezetek nem gyakorolhatják szavazati jogukat, amennyiben tagállamaik gyakorolják azokat és fordítva.
Az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkára az alábbi titkári funkciókat látja el:
a) a Felek tanácskozásainak összehívása és előkészítése;
b) ezen Egyezmény előírásaival összhangban kapott jelentések és egyéb információ továbbítása a Feleknek;
c) a Felek által meghatározott egyéb más funkciók.
Ezen Egyezmény mellékletei az Egyezmény szerves részét képezik.
1. Bármely Részes Fél javasolhatja az Egyezmény módosítását.
2. Az Egyezmény javasolt módosításának szövegét írásban kell benyújtani az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkárának, aki azt közli valamennyi Féllel a Felek azon találkozóját megelőzően legalább 90 nappal, amelyen javasolják annak elfogadását.
3. A Felek minden erőfeszítést megtesznek annak érdekében, hogy konszenzusos megállapodás szülessen az Egyezmény bármely javasolt módosításáról. Amennyiben a konszenzusra irányuló minden erőfeszítés már kimerült és nem jutottak megállapodásra, a módosítás elfogadásához utolsó megoldásként a tanácskozáson jelen lévő és szavazó Felek háromnegyedének többségi szavazata szükséges.
4. Az Egyezménynek e cikk 3. bekezdésével összhangban elfogadott módosításait a Letéteményes eljuttatja valamennyi Félhez ratifikálásra, jóváhagyásra vagy elfogadásra. A módosítás az azt ratifikáló jóváhagyó és elfogadó Felek számára attól az időponttól számított 90. napon lép hatályba, amely napon a Letéteményes kézhez vette ezen Felek legalább kétharmadának ratifikálásról, jóváhagyásról vagy elfogadásról szóló értesítését. Bármely más Fél részére a módosítás a ratifikálási, jóváhagyási vagy elfogadási okirat letétbe helyezését követő 90. napon lép hatályba.
5. Bármely Fél, amely nem tud egy módosítást elfogadni a jelen Egyezmény egy mellékletével kapcsolatosan, erről írásban értesíti a Letéteményest tizenkét hónapon belül a módosítás elfogadásának vele történt közlését követően. A Letéteményes haladéktalanul értesíti az összes Felet, amennyiben ilyen értesítést kapott. A Fél ezt követően bármikor helyettesítheti a fenntartásról szóló értesítését a Letéteményeshez küldött elfogadó nyilatkozattal, ami által az adott mellékletre vonatkozó módosítás a szóban forgó Felet érintően is hatályba lép.
6. A 4. bekezdésben említett értesítésnek a Letéteményes általi kiküldésétől számított tizenkét hónap eltelte után a mellékletek módosítása hatályba lép azon Felek vonatkozásában is, amelyek nem küldtek a fenti 5. bekezdés szerint értesítést a Letéteményesnek, feltéve, hogy ilyen értesítést nem küldtek a Felek kétharmadánál többen.
7. Ezen cikk céljára a „Jelen lévő és szavazó Felek” jelentése: a jelen lévő és igennel vagy nemmel szavazó Felek.
A jogkövetés felülvizsgálata
A Felek találkozójuk alkalmával konszenzusos alapon megállapítják az Egyezmény rendelkezéseinek betartásával kapcsolatos nem konfrontációs, nem bírósági jellegű, konzultatív természetű választható eljárásokat. Ezeknek az eljárásoknak megfelelő közösségi részvételt kell engedniük, és tartalmazhatnak olyan választási lehetőségeket is, amelyekben megfontolják a nyilvánosság tagjaival való kommunikációt a jelen Egyezménnyel kapcsolatos ügyekben.
1. Amennyiben az Egyezmény értelmezésével vagy alkalmazásával kapcsolatosan két vagy több Fél között vita merül fel, akkor tárgyalás révén vagy bármely olyan módon keressék a megoldást, amit a vitában részt vevő Felek elfogadnak.
2. Ezen Egyezmény aláírásakor, ratifikálásakor, elfogadásakor, jóváhagyásakor vagy ahhoz való csatlakozáskor, illetve azt követően bármikor a Fél a Letéteményessel írásban közölheti, hogy az ezen cikk 1. bekezdésével összhangban meg nem oldott vitás kérdésre vonatkozóan elfogadja a vitás kérdések alábbi rendezési eszközeinek egyikét vagy mindkettőt kötelező jelleggel, az ugyanazon kötelezettséget elfogadó bármely más Fél vonatkozásában:
a) a vitás kérdés beterjesztése a Nemzetközi Bírósághoz;
b) döntőbíráskodás a II. mellékletben megállapított eljárással összhangban.
3. Amennyiben a vitában Részes Felek a vitás kérdés mindkét megoldási eszközét elfogadták ezen cikk 2. bekezdése szerint, a vitás kérdés csak a Nemzetközi Bírósághoz terjeszthető be, kivéve, ha a Felek másképpen állapodnak meg.
Jelen Egyezmény Aarhusban (Dánia), 1998. június 25-én, valamint ezt követően az Egyesült Nemzetek New York-i központjában, 1998. december 21-ig áll nyitva aláírásra az Európai Gazdasági Bizottság tagországai, továbbá a Gazdasági és Társadalmi Tanács 1947. március 28-i, 36/IV. számú határozatának 8. és 11. bekezdése alapján az Európai Gazdasági Bizottságban konzultatív státusszal rendelkező államok, valamint az Európai Gazdasági Bizottság szuverén tagországaiból álló olyan regionális gazdasági integrációs szervezetek számára, melyek illetékességgel rendelkeznek a jelen Egyezményben foglalt kérdésekben, beleértve az egyezménykötési kompetenciát is e kérdések vonatkozásában.
Ezen Egyezmény Letéteményese az Egyesült Nemzetek Főtitkára.
1. Ezen Egyezményt az aláíró államok és regionális gazdasági integrációs szervezetek ratifikálják, fogadják el vagy hagyják jóvá.
2. Jelen Egyezményhez a 17. Cikkben jelzett államok és regionális gazdasági integrációs szervezetek 1998. december 22-től csatlakozhatnak.
3. A 2. bekezdésben nem jelzett bármely más állam, amely tagja az Egyesült Nemzeteknek, szintén csatlakozhat az Egyezményhez a Felek találkozójának jóváhagyásával.
4. A 17. Cikkben jelzett azon szervezetre, amely ezen Egyezménynek úgy válik részesévé, hogy egyik tagállama sem részese az Egyezménynek, kötelező érvényű ezen Egyezmény értelmében fennálló valamennyi kötelezettség. Olyan szervezetek esetében, melyeknek egy vagy több tagállama Fél ezen Egyezményben, a Szervezet és annak tagállamai döntik el azt, hogy milyen felelősségük van ezen Egyezmény keretében fennálló kötelezettségeik teljesítésében. Ilyen esetekben a Szervezet és tagországai párhuzamosan nem gyakorolhatják az Egyezmény értelmében fennálló jogaikat.
5. A 17. Cikkben említett regionális gazdasági integrációs szervezetek ratifikációs, elfogadási, jóváhagyási vagy csatlakozási okiratukban nyilatkoznak afelől, hogy az Egyezmény hatáskörébe tartozó kérdésekben milyen mértékben rendelkeznek kompetenciával. E szervezetek a Letéteményest tájékoztatják kompetenciájuk mértékében bekövetkező bárminemű lényegi változásokról is.
1. Jelen Egyezmény a tizenhatodik ratifikációs elfogadási, jóváhagyási vagy csatlakozási okmány letétbe helyezése utáni 90. napon lép hatályba.
2. Ezen cikk első bekezdésének céljaira egy regionális gazdasági integrációs szervezet által letétbe helyezett okirat nem számítható hozzá e szervezet tagállamai által letétbe helyezett okiratok számához.
3. Minden olyan, a 17. Cikkben jelölt állam vagy szervezet számára, amely jelen Egyezményt a tizenhatodik ratifikációs, elfogadási, jóváhagyási vagy csatlakozási okmány letétbe helyezése után ratifikálja, elfogadja, jóváhagyja vagy ahhoz csatlakozik, jelen Egyezmény az illető állam vagy szervezet saját ratifikációs, elfogadási, jóváhagyási vagy csatlakozási okiratának letétbe helyezését követő 90. napon lép hatályba.
A Fél a rá vonatkozó hatálybalépést követő három év elteltével a Letéteményesnek eljuttatott írásbeli visszalépési nyilatkozattal a jelen Egyezménytől bármikor visszaléphet. Minden ilyen visszalépés a Letéteményeshez eljuttatott nyilatkozat kézhezvételétől számított 90. nappal lép hatályba.
Jelen Egyezmény eredeti példánya, melyből az angol, a francia és az orosz nyelvű szöveg egyaránt hiteles, az Egyesült Nemzetek Főtitkáránál kerül letétbe helyezésre.
Melynek hiteléül az alulírottak erre szabályszerűen felhatalmazva, jelen Egyezményt aláírták.
Készült Aarhusban (Dánia), az ezerkilencszázkilencvennyolcadik év június havának huszonötödik napján.
A 6. Cikk 1. bekezdés a) albekezdésben jelzett tevékenységek listája
1. Energiaipar:
- ásványolaj- és gázfinomítók;
- gázosító és cseppfolyósító berendezések;
- hőerőművek és egyéb 50 MW hőteljesítményt meghaladó égetőberendezések;
- kokszolóművek;
- atomerőművek és egyéb nukleáris reaktorok, tartalmazva ezen erőművek vagy reaktorok leszerelését vagy leállítását * (kivételt képeznek azon hasadó és aktív anyagok előállítására és átalakítására létesült kutatási létesítmények, melyek maximális energiája nem haladja meg az 1 kW-os folyamatos hőterhelést);
- sugárzó nukleáris fűtőanyag újrafeldolgozására használt berendezések;
- az alábbiakra tervezett berendezések:
= nukleáris fűtőanyag előállítása vagy dúsítása,
= sugárzó nukleáris fűtőanyag vagy erősen radioaktív hulladék,
= sugárzó nukleáris fűtőanyag végleges elhelyezése,
= kizárólag a radioaktív hulladék végleges elhelyezése,
= kizárólag a sugárzó nukleáris fűtőanyagoknak vagy radioaktív hulladéknak a termelés helyszínétől eltérő más helyszínen történő tárolása (több mint 10 éves időtartamra tervezve).
2. Fémek előállítása és feldolgozása:
- érckalcináló (beleértve a szulfid ércet is) vagy zsugorító berendezések;
- nyersvas vagy acél (elsődleges vagy másodlagos fúzió) előállítására használt berendezések, beleértve a folyamatos öntést is, 2,5 tonna/óra kapacitást meghaladóan;
- vastartalmú fémek feldolgozására használatos berendezések:
(i) az óránkénti 20 tonna nyersacél mennyiséget meghaladó kapacitású melegen hengerlő művek,
(ii) a kalapácsonkénti 50 kJ energiát meghaladó kalapácsokkal dolgozó kovácsoló üzemek, ahol a felhasznált hőérték meghaladja a 20 MW-ot,
(iii) olvasztott fém védőbevonatok alkalmazása, melynek során a felhasznált mennyiség meghaladja az óránkénti 2 tonna nyersacélt;
- napi 20 tonnát meghaladó termelési kapacitású nem-színesfém öntödék (vastartalmú-fém öntödék);
- berendezések:
(i) nem-vastartamú ércből, koncentrátumból vagy másodlagos nyersanyagból történő nem-vastartalmú fémek előállítására metallurgiai, vegyi vagy elektrolízises folyamattal;
(ii) színesfémek, köztük visszanyert termékek (finomítás, kohóbeli öntés stb.) olvasztása, ezen belül ötvözése, ólom és kadmium esetében napi 4 tonnát meghaladó olvasztási kapacitással és egyéb fémek esetében napi 20 tonnát meghaladó olvasztási kapacitással;
- olyan fémek és műanyagok felszíni kezelésére használt berendezések, melyek elektrolitos vagy vegyi folyamatokat alkalmaznak, ahol a kezelőkádak térfogata meghaladja a 30 köbmétert.
3. Ásványanyagipar:
- berendezések cement klinker előállítására rotációs kemencékben, napi 500 tonnát meghaladó termelési kapacitással, vagy mész előállítására rotációs kemencékben, napi 50 tonnát meghaladó termelési kapacitással, vagy bármely más kemencében napi 50 tonnát meghaladó termelési kapacitással;
- berendezések azbeszt vagy azbeszt alapú termékek előállítására;
- berendezések üveggyártásra, ezen belül üveggyapot gyártására napi 20 tonnát meghaladó olvasztókapacitással;
- berendezések ásványi anyagok olvasztására, ezen belül az ásványi gyapot előállítására napi 20 tonnát meghaladó olvasztási kapacitással;
- berendezések kerámiatermékek égetés útján való előállítására, különösen tetőcserép, tégla, kemencebélelő anyagok, csempék, kő- és porcelánáru előállítására, napi 75 tonnát meghaladó termelési kapacitással és/vagy 4 köbmétert meghaladó kemencekapacitással és kemencénként 300 kg/köbmétert meghaladó berakási sűrűséggel.
4. Vegyipar: az e bekezdésben ismertetett tevékenységi kategóriákba tartozó termelés ipari méretű termelést jelent azon anyagok, illetve anyagcsoportok vegyi úton történő feldolgozásával, melyeket az a)-g) albekezdésekben ismertetünk:
a) vegyipari berendezések, olyan alapvető szerves vegyi anyagok előállítására, mint például
(i) egyszerű szénhidrogének (lineáris vagy ciklikus, telített vagy telítetlen, alifás vagy aromás),
(ii) oxigéntartalmú szénhidrogének, pl. alkoholok, aldehidek, ketonok, karboxilsavak, észterek, acetátok, éterek, peroxidok, epoxigyanták,
(iii) kéntartalmú szénhidrogének,
(iv) nitrogéntartalmú szénhidrogének, mint pl. aminok, amidok, nitrátos vegyületek, nitrovegyületek vagy nitrátvegyületek, nitrilek, cianátok, izocianidek,
(v) foszfortartalmú szénhidrogének,
(vi) halogénezett szénhidrogének,
(vii) fémorganikus vegyületek,
(viii) műanyag alapanyagok (polimerek, szintetikus rostok és cellulóz alapú rostok),
(ix) szintetikus gumik,
(x) festékek és pigmentek,
(xi) felületaktív hatóanyagok és habzásgátlók;
b) vegyipari berendezések olyan alapvető szervetlen vegyi anyagok előállítására, mint például
(i) gázok, pl. ammónia, klór, vagy hidrogén-klorid, fluor, hidrogén-fluorid, szén-oxidok, kénvegyületek, nitrogén-oxidok, hidrogén, kén-dioxid, karbonil-klorid,
(ii) savak, mint pl. krómsav, fluorsav, foszforsav, salétromsav, sósav, kénsav, füstölgő kénsav, kéntartalmú savak,
(iii) bázisok, mint pl. ammónium-hidroxid, kálium-hidroxid, nátrium-hidroxid,
(iv) sók, mint pl. ammónium-klorid, kálium-klorát, kálium-karbonát, nátrium-karbonát, perborát, ezüst-nitrát,
(v) nemfémek, fémoxidok és egyéb szervetlen vegyületek, mint pl. kalcium-karbid, szilikon és szilikon-karbid;
c) vegyipari berendezések foszfor-, nitrogén- vagy káliumalapú műtrágyák (egyszerű vagy összetett műtrágyák) előállítására;
d) vegyipari berendezések alapvető növény-egészségügyi termékek és kártevőirtók előállítására;
e) vegyi vagy biológiai eljárással működő berendezések alapvető gyógyszeripari termékek előállítására;
f) vegyipari berendezések robbanóanyagok előállítására;
g) vegyipari berendezések, amelyekben kémiai és biológiai folyamatokat használnak fel fehérje tápanyagadalékok, erjesztőszerek és más fehérjék előállítására.
5. Hulladékkezelés:
- berendezések veszélyes hulladék égetésére, visszanyerésére, vegyi kezelésére vagy lerakására;
- berendezések kommunális hulladék égetésére, óránkénti 3 tonnát meghaladó kapacitással;
- berendezések nem veszélyes hulladék lerakására, napi 50 tonnát meghaladó kapacitással;
- napi 10 tonnánál nagyobb mennyiséget fogadó lerakó vagy 25 ezer tonna összkapacitást meghaladó hulladéklerakó, ide nem értve a semleges hulladékokat fogadó lerakókat.
6. Szennyvízkezelő telepek 150 ezer lakos-egyenértéket meghaladó kapacitással.
7. Ipari üzemek az alábbi célokra:
a) cellulózpép előállítása faanyagból és hasonló rostos anyagokból;
b) papír- és kartonpapír-gyártás, napi 20 tonnát meghaladó gyártási kapacitással.
8. a) Nagy távolságú vasúti pályák és a 2100 méter hosszúságú vagy annál hosszabb szilárd burkolatú fel-, leszállópályával rendelkező repülőterek * építése;
b) autópályák és gyorsforgalmi utak * építése;
c) négy- vagy annál több sávos új út építése, használatban lévő kétsávos vagy annál kevesebb sávos útvonal átalakítása négy- vagy annál több sávossá, amennyiben az új útvonalszakasz vagy az új sávelrendezés és/vagy az út kiszélesített szakasza 10 km vagy annál nagyobb folyamatos hosszúságú.
9. a) Belföldi vízi utak és belföldi vízi úti forgalomra használt kikötők, melyek 1350 tonna feletti vízi járművek áthaladását teszik lehetővé;
b) kereskedelmi kikötők, valamint a szárazföldhöz és a külső kikötőkhöz kapcsolódó ki- és berakómólók (a kompmólókat kivéve), melyek 1350 tonna feletti vízi járművek fogadására alkalmasak.
10. Talajvíz-kivételi, illetve mesterséges talajvíz dúsítási programok, ahol a kitermelt talajvíz vagy a visszatáplált víz éves mennyisége eléri vagy meghaladja a 10 millió köbmétert.
11. a) Folyómedrek közötti vízkészlet-átvezetésre szolgáló művek, ahol a transzfer célja a lehetséges vízhiány megelőzése, és ahol az így átvezetett vízmennyiség meghaladja az évi 100 millió köbmétert;
b) minden egyéb esetben folyami vízgyűjtő területek közötti vízkészlet-átvezetésre szolgáló művek, ahol a donor vízgyűjtő sokéves lefolyási átlaga meghaladja az évi 2000 millió köbmétert, és ahol az átvezetett víz mennyisége meghaladja ezen lefolyás 5%-át.
A csővezetékes ivóvízszállítás egyik esetbe sem értendő bele.
12. Nyersolaj- és földgázkivétel kereskedelmi célra, ahol nyersolaj esetében a felszínre hozott mennyiség meghaladja a napi 500 tonnát, földgáz esetében pedig a napi 500 000 köbmétert.
13. Gátak és egyéb olyan berendezések, melyeket a víz visszatartására vagy folyamatos tározására terveztek, ahol a visszatartott vagy tározott új vagy hozzáadott vízmennyiség meghaladja a 10 millió köbmétert.
14. A 800 mm átmérőt és a 40 km hosszúságot meghaladó gáz, olaj és vegyi anyagok szállítására használt csővezetékrendszer.
15. Baromfi és sertés intenzív tartására szolgáló berendezések, amelyek mérete meghaladja a
a) 40 ezer baromfi férőhelyet;
b) 2000 vágósertés (30 kg-ot meghaladó sertés) férőhelyet; vagy
c) 750 anyakoca férőhelyet.
16. Kőbányák vagy külszíni fejtésű bányák, ahol a felület meghaladja a 25 hektárt, vagy tőzegkitermelés, ahol a felület meghaladja a 150 hektárt.
17. 220 kV vagy annál nagyobb feszültségű és 15 km-es vagy annál nagyobb hosszúságú elektromos vezetékrendszer építése.
18. Olaj, petrolkémiai vagy vegyi termékek tárolására alkalmas létesítmények 200 ezer tonna vagy azt meghaladó kapacitással.
19. Egyéb tevékenységek:
- szövetek és textíliák előkezelő (pl. mosás, fehérítés, puhítás) vagy festőüzeme, ahol a festési kapacitás meghaladja a napi 10 tonnát;
- irha és bőr cserzésére szolgáló üzemek, ahol a kezelési kapacitás meghaladja a napi 12 ezer tonna készterméket;
a) vágóhidak napi 50 ezer tonnát meghaladó hasított féltest kapacitással;
b) kezelés és feldolgozás az alábbiakból készítendő élelmiszer-ipari termékek előállítása során:
(i) (a tejtől eltérő) egyéb állati eredetű nyersanyag napi 75 tonnát meghaladó késztermék-előállítási kapacitással,
(ii) növényi eredetű nyersanyagok napi 300 tonnát meghaladó késztermék-előállítási kapacitással (az átlagos érték negyedéves alapon számítandó);
c) tejkezelés és feldolgozás, ahol a fogadott tej mennyisége meghaladja a napi 200 tonnát (az átlagos érték éves alapon számítandó);
- állati tetem vagy állati hulladék elhelyezésére vagy újrahasznosítására alkalmas berendezések napi 10 tonnát meghaladó kezelési kapacitással;
- anyagok, tárgyak vagy termékek szerves oldószerek felhasználásával történő felületkezelésére alkalmas berendezések, különösen bevonatkészítésre, feliratkészítésre, védőréteggel való bevonásra, újrazsírozásra, vízhatlanításra, méretezésre, festésre, tisztításra és impregnálásra az óránkénti 150 kg-ot meghaladó felhasználási kapacitással, vagy az évi 200 tonnát meghaladó felhasználási kapacitással;
- szén (koksz) vagy elektrografit égetés vagy grafitosítás útján való előállításához szükséges berendezések.
20. Bármely, az 1-19. bekezdésekben nem említett tevékenység, ahol a nemzeti jog alapján a közösségi részvételre környezeti hatásvizsgálati eljárás keretein belül van lehetőség.
21. A 6. Cikk 1. a) bekezdése nem vonatkozik a fenti projektek közül azokra, amelyek kizárólag vagy főleg kutatást, új módszerek vagy termékek kifejlesztését vagy kipróbálását szolgálják, maximum 2 év időtartamra, hacsak nem feltételezhető, hogy jelentős káros hatással járnak a környezetre vagy az egészségre.
22. A fenti tevékenységek bármilyen változása vagy kiterjesztése a 6. Cikk 1. a) bekezdése alá esik, amennyiben a változás vagy kiterjesztés önmaga megfelel a jelen mellékletben foglalt feltételeknek/határértékeknek. Minden egyéb változtatás vagy kiterjesztés a 6. Cikk 1. b) bekezdése alá esik.
1. Döntőbíráskodásra benyújtott vitás kérdés esetén ezen Egyezmény 16. Cikk 2. bekezdése értelmében a vitában a Fél vagy Felek tájékoztatják a titkárságot a döntőbíráskodás tárgyköréről és különösen ezen Egyezmény azon cikkeiről, melynek értelmezése vagy alkalmazása a vita tárgya. A titkárság továbbítja az így kapott tájékoztatást ezen Egyezmény valamennyi Feléhez.
2. A döntőbíróság három tagból áll. Mind a vitában részes panaszos Fél vagy Felek, mind pedig a másik Fél vagy Felek kijelölnek egy-egy döntőbírót, és az így kijelölt két döntőbíró közös megegyezéssel jelöl ki egy harmadik döntőbírót, aki a döntőbíróság elnöki tisztjét látja el. Az utóbbi nem lehet a vitában részes egyik Fél nemzetiségéhez tartozó sem, lakóhelye nem lehet egyik Fél illetékességi területén sem, nem állhat egyik Fél alkalmazásában sem, és az adott üggyel korábban semmilyen más minőségben nem foglalkozhatott.
3. Amennyiben a döntőbíróság elnökét a második döntőbíró kijelölését követő két hónapon belül nem jelölik ki, az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkára bármely vitában Részes Fél kérésére, további két hónapon belül kijelöli az elnököt.
4. Amennyiben a vitában részes két Fél valamelyike nem jelöli ki a kérés kézhezvételétől számított két hónapon belül a döntőbírót, a másik Fél arról tájékoztathatja az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkárát, aki további két hónapon belül kijelöli a döntőbíróság elnökét. Kijelölését követően a döntőbíróság elnöke felkéri a döntőbírót addig ki nem jelölt Felet, hogy ezt tegye meg két hónapon belül. Amennyiben ez a megadott időszakon belül nem történik meg, az elnök arról tájékoztatja az Európai Gazdasági Bizottság Végrehajtó Titkárát, aki további két hónapon belül megteszi a kijelölést.
5. A döntőbíróság döntését a nemzetközi joggal és ezen Egyezmény rendelkezéseivel összhangban hozza meg.
6. Bármely döntőbíróság, amely ezen mellékletben megállapított rendelkezések értelmében létesült, eljárási szabályait saját maga állapítja meg.
7. A döntőbíróság döntéseit, mind eljárási, mind pedig lényegi kérdés vonatkozásában, a bíróság tagjai többségi szavazatával hozza.
8. A döntőbíróság a tények megállapítása céljából minden helyénvaló intézkedést megtehet.
9. A vitában Részes Felek segítik a döntőbíróság munkáját különösen, a rendelkezésükre álló valamennyi eszközzel:
a) biztosítják a bíróság számára az összes releváns dokumentumot, eszközt és tájékoztatást;
b) elősegítik, ahol szükséges, hogy tanúkat vagy szakértőket idézzenek meg és így gyűjtsenek bizonyítékokat.
10. A vitában Részes Felek és a döntőbírók megtartják a titoktartási kötelezettséget minden olyan tájékoztatással kapcsolatosan, amelyhez bizalmasan jutnak a döntőbírósági eljárás során.
11. A döntőbíróság, a Részes Felek bármelyikének kérésére, közbenső védelmi intézkedéseket javasolhat.
12. Amennyiben a vitában részes valamely Fél nem jelenik meg a döntőbíróság előtt vagy elmulasztja az ügy képviseletéről való gondoskodást, a másik fél kérheti a döntőbíróságtól, hogy folytassa le eljárását és hozza meg végleges döntését. Valamelyik Fél távolléte vagy a képviselet biztosításának elmulasztása nem akadályozza az eljárás lefolytatását.
13. A döntőbíróság a vitás kérdés tárgyköréből közvetlenül adódó ellenigényt is meghallgathat és arról dönthet.
14. Amennyiben a döntőbíróság nem dönt másképpen az eset különleges körülményeiből adódóan, a döntőbíróság költségeit, beleértve tagjai díjazását, a vitás Felek egyenlő arányban viselik. A döntőbíróság nyilvántartást vezet valamennyi költségéről, és arról végleges kimutatást nyújt át a Feleknek.
15. Ezen Egyezmény bármely Fele, amennyiben a vitás kérdés tárgyköréhez jogi természetű érdek fűzi, és amennyiben az ügyben hozott döntés rá kihatással lehet, a döntőbíróság jóváhagyásával részt vehet az eljárásban.
16. A döntőbíróság döntését a bíróság létesítésének időpontjától számított 5 hónapon belül hozza meg, kivéve, ha szükségesnek tartja ezen időszak legfeljebb további 5 hónappal történő meghosszabbítását.
17. A döntőbíróság döntéséhez indokolást köteles fűzni. A döntés végleges és kötelező érvényű a vitában részes valamennyi Fél számára. A döntőbíróság döntését továbbítja a vitában Részes Feleknek és a titkárságnak. A titkárság továbbítja a kapott tájékoztatást ezen Egyezmény valamennyi Felének.
18. Amennyiben a Felek között vitás kérdés támad a döntőbíróság döntésének értelmezését, végrehajtását illetően, a vitás kérdést bármely Fél benyújthatja a döntést hozó döntőbírósághoz, illetve amennyiben az utóbbi nem érhető el, egy másik döntőbírósághoz, amelyet az elsőhöz hasonló módon létesítenek.”
3. § (1) Ez a törvény a kihirdetése napján lép hatályba, de rendelkezéseit 2001. október 30-tól kell alkalmazni.
(2) * A törvény végrehajtásáról a környezetvédelemért felelős miniszter gondoskodik.
Kihirdetve: 2001. XII. 4.
Miután a nukleáris fűtőanyag és egyéb radioaktívan szennyezett elemek teljes mennyiségét tartósan eltávolították a berendezés helyszínéről, az atomerőművek és egyéb nukleáris reaktorok nem minősülnek ilyen berendezésnek.
Jelen Egyezmény céljára a „repülőtér” azon repülőtereket jelenti, amelyek a Nemzetközi Polgári Repülési Szervezetet létrehozó 1944-es Chicago-i Egyezmény definíciójának megfelelnek (14. Melléklet).
Jelen Egyezmény céljaira a „gyorsforgalmi út” jelentése azon út, amely az 1975. november 15-én elfogadott Európai Egyezmény a Fő Nemzetközi Közlekedési Útvonalakról definíciójának megfelel.
Módosította: 2006. évi CIX. törvény 170. § (8) f).

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Publikáció: A közösségi jogon alapuló igények érvényesítése a belső jogban | HVG-ORAC Könyvek
Publikáció: A közösségi jogon alapuló igények érvényesítése a belső jogban
Dr. Blutman László: A közösségi jogon alapuló igények érvényesítése a belső jogban
Köztudott, hogy egyes közvetlen hatályú közösségi jogi normák, magánszemélyeknek is biztosíthatnak jogokat. E jogok tagállamokkal, és más magánszeméllyel szemben is fennállhatnak, azonban a közösségi jog nem biztosít a jogosultaknak közvetlen, közösségi szintű jogorvoslatot. A magánfelek azonban e jogaikat védhetik tagállamok bíróságain, a tagállami eljárások szabályait figyelembe véve.
Ilyen sajátos igény lehet a közösségi jog megsértésével kirótt befizetések visszafizetésére irányuló igény érvényesítése. Sok olyan eset képzelhető el, amikor közösségi jogszabály alapján ró ki a tagállam valamilyen pénzügyi terhet (vám, adó, illeték, más díjak), azonban később kiderülhet, hogy ez jogalap nélkül történt. Az Európai Közösségek Bírósága szerint az ilyen díjak visszafizetésére irányuló igény, közösségi jogon alapuló igénynek minősül. A tagállam által, a közösségi jog megsértésével kivetett összegek visszatérítésére való jogosultság velejárója, a közösségi jog által magánszemélyekre ráruházott jogoknak, ezért a tagállam köteles a közösségi jog megsértésével kivetett közterhek visszafizetésére, és jogorvoslatot biztosítani az ilyen igények érvényesítésére.1
Az általános elv, hogy a belső jogban eljárási lehetőséget kell biztosítani a közösségi joggal ellentétesen beszedett összegek visszafizetésére irányuló, vagy bármely más közösségi jogból fakadó igény elbírálására. Az külön kérdés, hogy ezen belső eljárások milyen feltételeket szabnak az igényérvényesítés tekintetében (pl. elévülés, bizonyítási szabályok stb.), és e feltételek mennyiben jogszerűek a közösségi jogi rendelkezések tükrében.
Ilyen esetekben az egyén jogainak védelme, a tagállami bíróságoknak a közösségi jogból, közelebbről az EK-Szerződés 10. cikkéből következő kötelezettsége. Az Európai Bíróság szerint a közösségi jogon alapuló igények érvényesítése esetén a tagállamok jogának ki kell jelölni a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározni a pereket szabályozó eljárási feltételeket, de ezek a feltételek nem lehetnek kevésbé kedvezőek, mint azok, melyek a hasonló jellegű, hazai perekre vonatkoznak.2
Itt mutatkozik azonban egy komoly ellentmondás. Egyrészt az igény alapja valamely közvetlen hatályú közösségi szabály. Másrészt azonban az igény érvényesítésének feltételeit a tagállamok belső jogszabályai határozzák meg. Ezek különbözhetnek és különböznek is, nincs közöttük harmonizáció. Van tehát egy mindenkit megillető jog, de az igényérvényesítés feltételei eltérőek. Például lehetséges, hogy a magánszemély igénye az egyik tagállamban három év alatt, egy másik tagállamban öt év alatt évülne el. Az igényérvényesítés különbségei alááshatják a hatékony jogvédelmet, és eltérő helyzetbe hozhatják a hasonló jogot érvényesíteni kívánó magánszemélyeket.
A tagállamok belső eljárásait közelítő közösségi jogszabály hiányában, az Európai Bíróság évtizedeken keresztül, hol óvatosan, hol bátran alakítgatta ki azokat a minimális követelményeket, melyeknek a tagállami eljárásoknak meg kell felelniük akkor, amikor közösségi jogi igény érvényesítésének adnak teret. E követelmények alapját az általános közösségi jogi elvek, valamint az EK-Szerződés 10. cikke képezik. Így kialakult az egyéni jogvédelem közösségi jogból fakadó rendszere, melynek részét képező eljárási követelményeket a tagállami bíróságoknak érvényesíteniük kell az előttük folyó eljárásokban.3
A közösségi egyéni jogvédelem – kiindulópont
A Bíróság kiindulópontja – a későbbi fejleményekhez képest – igen szerény volt. A 158/80 számú Rewe döntés híres 44. pontjában kijelentette, hogy a közösségi jog a meglévő belső jogorvoslati lehetőségekhez képest nem szándékozott újakat létrehozni a tagállami bíróságok vonatkozásában, a közösségi jogon alapuló igények érvényesítésénél.4
A Bíróság ezt az álláspontját hamar módosította, először éppen a jogalap nélküli befizetések visszakövetelésére vonatkozó igényeknél. Számos alkalommal megtörtént ugyanis, hogy a tagállam olyan fizetési kötelezettségeket érvényesített a közösségi jog alapján, melyek utóbb jogalap nélkülinek bizonyultak. Ez nemcsak a közösségi jog téves értelmezéséből adódhat, hanem abból is, hogy az Európai Bíróság a fizetés alapjául szolgáló közösségi jogszabályt érvénytelennek találta. A jogalap nélkül fizetett összegek fő szabályként visszajárnak. A visszafizetés azonban komoly akadályokba ütközhet a belső jogszabályok alkalmazása során: így bekövetkezhet elévülés; akadálya lehet a jogalap nélküli gazdagodás konstrukciója, amennyiben a befizető a befizetett összegeket költségként üzleti partnereire vagy a fogyasztókra áthárította; nem világos, hogy jár-e kamat utána, milyen mértékű és mely időszaktól stb. Ilyen kérdésekben ráadásul a tagállami szabályok igen különbözőek, egységes elbírálás a tagállamok összességét tekintve aligha várható.
A Bíróság nem tehetett ugyan mást, mint továbbra is a tagállamok belső eljárási szabályaira hagyatkozott, azonban az elékerülő ügyekben, e szabályokkal szemben, két alapvető elvet kívánt eredendően érvényesíteni. E két elv az eljárások egyenértékűségének és a közösségi jog hatékony érvényesülésének elve.5 Ez egyrészt azt jelenti, hogy a közösségi jogon alapuló igények érvényesítése nem történhet hátrányosabb feltételek mellett, mint a hasonló, belső jogon alapuló igényeké (egyenértékűség). Ugyanakkor a belső szabályok nem tehetik „a gyakorlatban lehetetlenné” a közösségi igények érvényesítését, ami később átfogalmazódik a közösségi jog hatékony érvényesülésének biztosítását előíró követelménnyé (hatékony érvényesülés elve).6 E két általános elv az, amely általános mérce a közösségi jogon alapuló igény érvényesítését szabályozó belső jogszabályokkal szemben.7
Az eljárások egyenértékűségének elve
Az eljárások egyenértékűségének elve alapján, csak a hasonló igényeknél kell hasonló igényérvényesítési lehetőségeket biztosítani. Hasonlónak azon igények minősülnek, melyeknek célja és jogalapja is hasonló.8
Itt két tipikus helyzetet kell megkülönböztetni. Az elsőnél a belső jogon, másrészt a közösségi jogon alapuló, hasonló igények érvényesítését ugyanazon eljárás, ugyanazon eljárási szabályok is szolgálhatják. Ekkor nem merül fel különösebb probléma, mindössze az igényérvényesítés feltételeit meghatározó szabályoknak egyenlően alkalmazandóaknak kell lenniük, a különböző alapon fennálló igények érvényesítése során.
Az Edis ügyben 9 a probléma abból adódott, hogy az olasz jogszabályok jelentős, évente fizetendő cégnyilvántartási díjat róttak ki az Olaszországban bejegyzett és nyilvántartott cégekre. Ezt a gyakorlatot az Európai Bíróság egy korábbi ügyben nem látta összeegyeztethetőnek a közösségi joggal. A Bíróság döntése nyomán a felperes hat évre visszamenőleg kívánta visszaigényelni a befizetett nyilvántartási díjat. Egy belső, speciális elévülési szabályt alkalmazó olasz bíróságok álláspontja szerint, ezeket a díjakat visszamenőlegesen csak három évre lehetett visszaigényelni. Ez kedvezőtlenebb volt az általános, tíz éves elévülést előíró olasz polgári jogi jogszabályoknál. A Bíróság úgy találta nincs jogsértés, mert a hároméves elévülési idő nem csak a cégnyilvántartási díjakra terjedt ki, hanem minden, jogellenesen beszedett adó, adójellegű díj visszafizetésére is (mely igények nagyrészt belső jogon alapultak). Így az egyenértékűség elve nem sérült.
A másik tipikus esetben a belső jogon, illetve a közösségi jogon alapuló, hasonló igények érvényesítését más eljárások, eljárási szabályok is szolgálják. A tagállamok gyakorlata igen vegyes, különösen az igényérvényesítési határidők hosszánál. Sokszor egy államon belül is igen különböző szabályok találhatók pénzbeli igények érvényesítésére, attól függően, hogy milyen jellegű igényről van szó, milyen típusú eljárásról. Egyes esetekben az igényérvényesítés feltételei, a határidők sajátosak egyes adók, illetékek, egyéb pénzügyi terhek tekintetében. Ekkor vetődik fel különös élességgel azon követelmény teljesülésének mérlegelése, hogy nem lehet terhesebb a közösségi jogon alapuló igények érvényesítése. Ehhez azonban a Bíróságnak össze kell vetni a kétféle (vagy többféle) eljárást, beleértve annak funkcióit, a jogorvoslati rendszerben elfoglalt helyüket.
A belső jogon, illetve a közösségi jogon alapuló, hasonló igények érvényesítésére szolgáló eljárások összevetését elsősorban a tagállami bíróságnak kell megtennie. Az Európai Bíróság csak kivételesen érez indíttatást arra, hogy összehasonlítsa a belső jogorvoslati eszközöket.10
Ennek ellenére az Európai Bíróság több ügyben rugaszkodott neki és tett részletes összehasonlítást az előtte fekvő ügyben felhozott különböző tagállami eljárások között, mérlegelvén, hogy az egyenértékűség elve csorbát szenvedett-e. Ennek során lényeges szempont volt, hogy amikor a közösségi jogon alapuló igények érvényesítésénél csak egy-egy eljárási szabály hátrányosabb (pl. határidő), akkor a mérlegelés során a bíróságnak figyelembe kell venni ezen szabálynak az egész eljárásban betöltött helyét, viszonyát a többi eljárási szabályhoz, alkalmazásának körülményeit, és az egész eljárás jellegét. Ugyanakkor kétféle eljárás összevetésénél az igényérvényesítés terhesebbnek minősülhet akkor, ha az igényérvényesítési eljárás hosszabb, bonyolultabb és költségesebb.11
A közösségi jog hatékony érvényesülésének elve
A hatékony érvényesülés elve általánosabb elv a közösségi jogban, de a jelen téma szűkebb területén is alkalmazandó. Az nem elég, ha a tagállami eljárási szabályok egyenlően kezelik a közösségi és a belső jogon alapuló igényeket. Ezen felül – és ettől eltekintve – nem akadályozhatják a közösségi jogok hatékony érvényesítését sem. Korábbi ügyekben (pl. az Express Dairy Foods ítéletben – hivatkozva előzőleg) szószerint az volt a követelmény, hogy a belső eljárási feltételek nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné a közösségi igények érvényesítését. Későbbi, újabb megfogalmazásban, ez úgy jelent meg, hogy nem tehetik lehetetlenné vagy különösen nehézzé az igényérvényesítést.12
Ez az elv és feltétel tartalmilag igen meghatározatlan, értelmezésre és pontosításra szorul, figyelembe véve a konkuráló közösségi elveket is (pl. jogbiztonság elve). A hatékonyság vizsgálata e meghatározatlanság miatt sokkal összetettebb mérlegelést kíván meg, mint az összehasonlításon alapuló, egyenértékűség elve. A mérlegelést bonyolítja, hogy ez az ügyekben előforduló konkrét körülményekhez kötött, a Bíróság könnyedén elhatárolhatja az egyik ügyet a másiktól, és döntései esetenként nehezen magyarázhatók egymással. Ugyanakkor a közösségi jog hatékony érvényesülésének követelménye – az értelmezéstől függően – messze vezethet, és akár új igényérvényesítési eljárások bevezetését is megkívánhatja a tagállamoktól.
A közösségi jog hatékony érvényesülése különös súllyal vetődött és vetődik fel azon ügyek kapcsán, ahol a tagállam hatóságának a közösségi jogszabályok alkalmazásával összefüggően valamilyen hátralékos összeget ki kell fizetnie, vagy vissza kell fizetnie. A térítést azonban akadályozhatják vagy kizárhatják olyan belső szabályok, mint például az elévülés, maximált kártérítési összeg, jogorvoslati lehetőség hiánya. Mikor és milyen feltételek mellett jelentheti ez a közösségi jog hatékony érvényesülését vagy éppen ennek hiányát? E tekintetben igen tanulságos a Marshall (II) ítélet.13
A Bíróság korábban a Marshall (I) döntésben megállapította, hogy a 76/207/EGK irányelv értelmezése alapján nemi alapon történő megkülönböztetést jelent, amennyiben a munkavállaló nőnek a nyugdíjkorhatár elérése miatt felmondanak, de a nyugdíjkorhatár alacsonyabb, mint a férfiaké.14 Az ügy visszakerült az elsőfokú angol bírósághoz. Az angol belső jogszabályok szerint, a bíróság jogellenes, nemi alapon történő megkülönböztetés miatt, legfeljebb 6250 font kártérítést állapíthat meg, és kamat kizárt. Itt jóval nagyobb kárösszeg megtérítése iránti igény merült fel, kamatfizetéssel egyetemben. A Bíróság szerint a maximált kártérítés nem jelentheti az irányelv 6. cikkének megfelelő végrehajtását, és a kamatot is a kártérítés lényeges részének kell tekinteni. A Bíróság ezen döntése két ponton is átírta a brit belső eljárásjogot, a per tárgyát képező ügyben: a maximált kártérítés és a kamat kizárása egyaránt akadálya lehet a közösségi jog (jelen esetben a 76/207/EGK irányelv) hatékony érvényesülésének.
Ugyanakkor a Sutton ügyben a Bíróság érdekesen határolta el a Marshall (II) döntést más esetektől. Itt a jogellenesen ki nem fizetett rokkantgondozási támogatás utáni kamatok megítélhetősége volt a kérdés, melyet az angol jogszabályok az adott esetben ugyancsak kizártak.15 A Bíróság szerint itt a közösségi jog nem követeli meg a kamat érvényesíthetőségét. A Marshall (II) ügy, ugyanis a hátrányos megkülönböztetésen alapuló elbocsátás eredményeként elszenvedett kár utáni kamatra vonatkozott. A Sutton-féle igény a társadalombiztosítási juttatások elmaradása miatt járó kamathoz való jogra vonatkozik. Ez nem jelent jóvátételt konkrétan elszenvedett kárért, így a másik ügyben felhozott érvek nem alkalmazhatóak, a közösségi jog hatákony érvényesülésének elve nem szenved csorbát.
A Marshall (II) folytatása annak a korábbi esetjogi vonalnak, mely szerint a közösségi jog hatékony érvényesülésének feltétele az is, hogy jogsértés esetén hatékony, és jogkövetésre ösztönző hátrányos jogkövetkezményeket biztosítson a tagállam a belső jogrendszerében. A von Colson ügyben a Bíróság kimondta, hogy a tagállami bíróságnak olyan szankciót kell alkalmazni, amely tényleges és hatékony bírói jogvédelmet biztosít a közösségi jog érvényesítése során.16
A Marshall (II) és a Sutton ügyek csak szerény bevezetést jelentenek abba a problémakörbe, ahol az Európai Bíróság előtt mutatkozó nehézségek esetenként áthidalhatatlanoknak tűnnek.
Sok esetben a tagállami jogszabályok által támasztott igényérvényesítési határidő (elévülési idő) lejárta miatt, a magánfél nem tudja érvényesíteni közösségi jogon alapuló igényét (jogtalan befizetés visszafizetésére, vagy jogsértő módon visszatartott juttatásra menő visszamenőleges igény, mint a Sutton ügyben). A Bíróság azért van nehéz helyzetben, mert minden igényérvényesítési határidő részben vagy egészben lehetetlenné teszi a közösségi jogon alapuló igény érvényesítését. Azonban ezeknek a határidőknek meghatározott szerepük van a jogbiztonság fenntartásában, tehát elvileg minden ilyen ügyben ütköztetni kellene a közösségi jog hatékony érvényesülésének követelményét a jogbiztonság követelményével. Igen nehéz lenne azonban érveket találni arra, hogy jogbiztonság követelményével miért nem lehet alátámasztani egy bizonyos hosszúságú igényérvényesítési határidőt. A Bíróság láthatóan nem nagy kedvvel lát neki effajta mérlegelésnek. Ennek az a következménye, hogy legfeljebb kivételesen kívánja e határidők jogszerűségét megkérdőjelezni. Ennek ellenére a Bíróság egy-két vonatkozásban tett általános megállapításokat.
Az elévülés vonatkozásában a bírósági joggyakorlatban mutatkozik egy olyan pótlólagos, korrekciós szabály, mely szerint az elévülés akkor kezdődik, amikor a tagállam az igény forrását képező irányelvet megfelelően átülteti belső jogába. Az Emmott ügyben a Bíróság úgy döntött, hogy a tagállam a visszamenőleges társadalombiztosítási kifizetés tekintetében nem alkalmazhatja a belső jogszabályokban előírt elévülési időt mindaddig, amíg az irányelvet át nem ültette a belső jogába. Ekkor válnak ugyanis a magánfél számára az irányelvből fakadó jogai, ettől kezdve számítható az elévülés. Ugyanakkor például a Steenhorst–Neerings ügyben a 79/7. sz. társadalombiztosítási irányelv hasonló alkalmazásától a Bíróság már elzárkózott, és érzékelhetően eltért a korábbi döntéstől.17
A közösségi jog hatékony érvényesülésének kívánalma nemcsak az igényérvényesítési határidőket érinthetik, hanem az igényérvényesítés más feltételeit is, mint az látható volt a Marshall (II) ügyben. A Dekker ügyben a felperes kártérítésért perelte azt a munkáltatót, amely nem alkalmazta őt amiatt, mert a felperes várandós volt. A holland kártérítési szabályok előírták, hogy a felelősség feltétele a vétkesség fennállása a munkáltató részéről. A Bíróság szerint az ilyen feltétel, ahol a felperesnek kellene vétkességet bizonyítani, jelentősen gyengíti az 76/207/EGK irányelv érvényesülését, így a felelősség alól mentesülést szolgáló kimentési okokat lehetővé tevő tagállami szabályokat félre kell tenni.18 Itt a közösségi jog hatékony érvényesülése, mint általános elv, azonban némiképp háttérbe szorult, hiszen maga az irányelv objektív felelősséget ír elő, tehát a belső szabály egyszerűen ellentétes az irányelvvel.
A Fantask ügyben a 69/335/EGK irányelv megsértésével megállapított illetékről volt szó, melyet a cégekben történő tőkeemelés után kellett befizetni. A Bíróság a visszamenőleges visszafizetést szabályozó, ötéves igényérvényesítési határidő ellen nem emelt kifogást. A dán szabályok tartalmaztak azonban olyan további korlátot is, hogy a visszafizetés még ezen időn belül is kizárt, ha a hatóságok menthető hibája vezetett ezen összegek beszedéséhez, azaz hosszú időn át sem a hatóságok, sem a kötelezett magánfél nem volt tudatában annak, hogy jogalap nélküli a befizetés. A Bíróság megállapította, hogy a jogalap nélkül befizetett összegek visszaigénylését gátló ezen szabály, a közösségi jog érvényesülését rendkívül elnehezíti, így nem alkalmazható közösségi jogon alapuló igényeknél.19
A két elv alkalmazásának következménye: új bírósági hatáskörök biztosítása
Az eljárások egyenértékűségének és a közösségi jog hatékony érvényesülésének elve nemcsak egy-egy belső anyagi vagy eljárási szabály alkalmazását zárja ki, vagy módosítja azok alkalmazását a közösségi igényt érvényesítő eljárásokban, hanem esetenként az eljárások jellegét is alakíthatja, új bírósági hatáskörök kialakítását, sőt új jogorvoslati lehetőségek megteremtését is követelheti.
A közösségi jogszabályok közvetlen hatályából fakad az a követelmény, hogy a tagállamnak biztosítania kell eljárási lehetőséget a magánszemély közösségi jogon alapuló igényének érvényesítésére, sőt egyenesen ez a közvetlen hatály eljárásjogi oldala. A közösségi jog hatékony érvényesülése ugyanis természetszerűleg megkívánja, hogy közösségi jogon alapuló igények érvényesíthetők legyenek a belső eljárásokban. Ennek általános vonatkozásai nyilvánvalóak és aligha vitathatóak, azonban egyes szűkebb területeken mutatkoznak megválaszolandó kérdések.
Ilyen terület az, hogy a tagállami bíróságoknak milyen hatáskörrel kell rendelkezniük a közösségi jogon alapuló egyéni jogok ideiglenes intézkedések útján történő védelmére. A kérdéskör a tagállami bíróságok ideiglenes intézkedések meghozatalára vonatkozó hatáskörét érinti. A közösségi jog hatékony érvényesülése végett, ilyen hatáskört esetenként a tagállami jogszabályoknak biztosítaniuk kell. E vonatkozásban a közismert Factortame (I) ügy lényeges kiindulópont. Itt a közösségi joggal állítólagosan szembenálló belső törvényi rendelkezés kérelmezőkkel szembeni alkalmazásának, a per kezdetén, ideiglenes intézkedéssel történő felfüggesztése – és így a kérelmezők jogainak megvédése – volt a kérdés, angol bíróság előtt. Ennek két belső jogi akadálya volt. Egyrészt ideiglenes intézkedést nem lehet hozni az állammal szemben. Másrészt – ellenkező bírósági ítéletig – vélelem áll fenn arra, hogy a parlament aktusait a közösségi joggal összhangban hozza meg, így a belső jogszabály jogellenességére nem lehet alapozni ideiglenes intézkedést. Az Európai Bíróság kimondta, hogy a közösségi jog hatékony érvényesülése megkívánja az ilyen korlátozó belső jogszabályok félretételét.20 A Bíróság előzetes döntésben kifejtett véleménye nem jelentett mást, mint hogy a korlátozó jogszabályok eltörlésével, a tagállamnak az angol bíróságok hatáskörét ki kell bővítenie.
Némileg más volt a kiindulópont a Zuckerfabrik Süderdithmarschen ügyben, amely így önálló jelentőséget kapott. Itt egy érvénytelennek vélt közösségi jogi normán (a Tanácsnak a cukoripar területén kivetett kiegyenlítő különadóról szóló rendeletén) alapuló belső jogi aktus alkalmazásának ideiglenes intézkedéssel történő felfüggesztése volt a kérdés. Itt a belső jogszabály illetve határozat megfelelt ugyan a közösségi jognak, azonban magának a közösségi jogszabálynak a vélt érvénytelensége keltett kétséget. A kérdés az volt, hogy a tagállami (német) bíróság ideiglenes jogvédelmet nyújtva felfüggesztheti-e az ügyben a közösségi jogszabály és az azt végrehajtó belső határozatok alkalmazását.
A fél évvel korábban eldöntött Factortame (I) ügyből a Bíróság álláspontja egyenesen következett. A Bíróság szerint az ideiglenes jogvédelem közösségi rendszerének egységessége megköveteli, hogy a tagállami bíróságoknak – akárcsak az Európai Bíróságnak az érvénytelenségi alapon támadott közösségi jogi normák vonatkozásában – szintén legyen lehetőségük egy jogszerűségében vitatott tagállami közigazgatási intézkedés végrehajtásának felfüggesztését elrendelni. Ezen ideiglenes jogvédelem lehetősége, amelyet közvetlenül a közösségi jog biztosít a tagállami bíróságok előtt közösségi igényeket érvényesítő magánszemélyeknek, egyaránt fennáll, tekintet nélkül arra, hogy a nemzeti jogi rendelkezések közösségi joggal való összeegyeztethetőségét, vagy magát a másodlagos közösségi jogi norma érvényességét vitatják.21
Természetesen külön kérdés, hogy az ideiglenes intézkedés útján hozott felfüggesztő döntésnek milyen feltételei vannak, a Bíróság ezt is részletesen vizsgálta. Ez azonban szorosan ezt a témakört már nem érinti.
A két elv alkalmazásának következménye: új jogorvoslatok biztosítása
Van, amikor nem csak a tagállami bíróság hatáskörének bővítéséről van szó, hanem egyenesen új eljárás kialakításának, a bírósági jogorvoslat megteremtésének kötelezettsége következik a közösségi jogi normákból. Ez a helyzet áll fenn az Európai Bíróság szerint, amikor a tagállamoknak biztosítani kell minden olyan igény érvényesíthetőségét, mely a közösségi jog megsértéséből fakadó állami kártérítési felelősségből ered.
Ennek a kérdésnek két oldala van. Az egyik, hogy ilyen igény egyáltalán létezik-e a közösségi jogrendből fakadóan, és konkrétan az EK-Szerződés 10. cikke alapján. A közismert és sokszor elemzett Francovich ügyben a Bíróság igennel válaszolt erre.22 A kérdés másik oldala, hogy az erre vonatkozó igényeket hol és milyen feltételekkel lehet érvényesíteni. Az állami kártérítési felelősség eljárási oldala tekintetében a tagállamoknak vannak kötelezettségei, hiszen belső jogukban biztosítani kell ezen igények bírósági elbírálását, és erre eljárási lehetőséget kell biztosítaniuk a közösségi jogban meghatározott feltételek mellett.
Az bírósági igényérvényesítés biztosításának egyik alesete, amikor a magánszemély számára, közösségi jogból fakadó jogát sértő állami intézkedésekkel szemben, biztosítani kell a bírósági felülvizsgálatot. A bírói felülvizsgálat nélkül a közösségi jog nem érvényesülhet hatékonyan. Amennyiben a belső jog ezt kizárja, vagy egyébként lehetetlenné teszi, az szemben áll ezen általános követelményekkel. E tekintetben alapügy a Johnston ügy volt,23 amely megelőzte a Francovich ügyet, és amelyre később más ügyek is épültek.
A Johnston ügy annak a példája, hogy a bírósági felülvizsgálatnak nem a teljes hiánya, de gyakorlásának korlátozása is szembenállhat a közösségi joggal. A felperes rendőrnő szerződését 1980-ban nem hosszabbította meg a rendőrség vezetője. Ennek oka az volt, hogy Észak-Írországban, ahol szolgált, elrendelték a rendőröknek tűzfegyver hordását, azonban a nőket nem fegyverezték fel. Ez azzal járt, hogy számos rendőrnőnek nem hosszabbították meg a szerződését. A munkaügyi perben a közösségi jog által is biztosított egyenlő elbánás elvének alkalmazása is terítékre került. Az alperes azonban miniszteri tanúsítványt nyújtott be, mely a belső jog alapján önmagában bizonyítja, hogy az egyenlő elbánástól való eltérés nemzetbiztonsági illetve közbizonsági okokból történik. Ezt a bíróságnak bizonyítékként kellett figyelembe venni, és a benne foglaltak nem voltak felülvizsgálhatóak bírói úton. Az Európai Bíróság szerint, ez a bizonyítás körében mutatkozó belső jogi megoldás megfoszthatja a magánszemélyt a közösségi jogból fakadó jogainak érvényesítésétől, akadályozván a hatékony bírói felülvizsgálatot.24
A Bíróság megállapításai messze mutatnak, ugyanis a közösségi jog általános elvének tekinti a bírósági eljáráshoz való jogot a közösségi jogon alapuló igények érvényesítésénél. Ez világosan megmutatkozott például nem sokkal később a Heylens ügyben is, ahol a lille-i (Franciaország) futballcsapat edzőjének belga edzői oklevelét egy bizottság bírálta el a francia oklevelekkel való egyenértékűség vonatkozásában, és amelynek elutasító határozata ellen nem volt bírói jogorvoslat.25
A két elv alkalmazásának következménye: a bírói jogalkalmazás korlátai
A két elvből, különösen a közösségi jog hatékony érvényesülésének elvéből következnek olyan további jogtételek, melyek a tagállami bíróságok gyakorlatát behatárolják az egyes, közösségi jogot érintő igények elbírálásánál. Ezen korlátok sok szállal kötődnek más közösségi jogi elvekhez vagy jogtételekhez is. Ehelyütt, a bírói jogalkalmazás ezen korlátainak puszta jelzésére szorítkozom. A részletesebb elemzésük itt nem lehetséges, erre máshol tettem kísérletet.26
(1) Kötelezettség a közösségi joggal ellentétes belső jogszabály mellőzésére. A közösségi jogon alapuló igény érvényesítését a belső jogban nem akadályozhatja a közösségi joggal ellentétes belső jogszabály. A belső jogalkalmazó szervek ezen kötelezettsége közvetlenül a közösségi jog elsőbbségének elvéből, illetve – részben – a közvetlen hatály elvéből ered, de mögöttük a közösségi jog hatékony érvényesülésének követelménye húzódik.
(2) Az igények elbírálása a közösségi bíróságok döntéseivel összhangban. Nem egyértelmű a válasz arra a kérdésre, hogy a közösségi bíróságok, különösen az Európai Bíróság döntéseit kell-e követniük a tagállami jogalkalmazó szerveknek. A közösségi bíróságok döntéseinek nem azonos a hatályuk, illetve általában a joghatásuk. A közösségi bíróságok különböző típusú eljárásokban járnak el, és különböző típusú illetve jellegű határozatokat hoznak. Ez nagyban érintheti a határozatok joghatását is.
Úgy tűnik, egyre szilárdabb alapon nyugszik azon tétel, mely szerint a tagállami bíróságok kötelesek elkerülni minden olyan döntést, amely ellentétben áll a közösségi bíróságok döntéseivel.27 Az Európai Bíróság döntéseinek „precedensjellegét” és irányadó mivoltát alátámasztó érvek kiindulópontja az EK-Szerződés 10. cikke és a közösségi jog hatékony érvényesítésének kötelezettsége a tagállami belső jogrendszerekben. Mivel az Európai Bíróság kizárólagos hatásköre a közösségi jog értelmezéséről a végső döntés, a Bíróság ítéleteiben mutatkozik meg és konkretizálódik a közösségi jog. A Bíróság ítéleteiben megmutatkozó közösségi jog érvényesítése, pedig egyben az ítéletek követését is jelenti. Megállapítható, hogy a közösségi bíróságok döntéseinek követését előíró általános kötelezettség ma már létezik a közösségi jog alapján.28
(3) A tagállami jog közösségi joggal összhangban való értelmezésének kötelezettsége (a közvetett hatály elve). A közvetlen hatályú normák alkalmazása, illetve a belső jog ezen közösségi normák rendelkezéseinek megfelelő értelmezése a közvetlen hatály elvéből következik. Kérdés, hogy a tagállami bíróságok előtt lévő igények elbírálásánál a nem közvetlen hatályú, ezért az ügyben közvetlenül nem alkalmazható közösségi normákat valamilyen módon figyelembe kell-e venni, például a belső szabályok értelmezésénél. (Elsősorban az irányelveknek van e tekintetben jelentőségük).
A közösségi joggal összhangban álló értelmezés kötelezettségét a Bíróság kifejezetten először a von Colson ügyben mondta ki.29 A von Colson elv alkalmazásának lehetősége elsősorban azon belső jogi normák értelmezésénél merül fel, melyek az értelmezésnek iránytszabó közösségi irányelv végrehajtásáról rendelkeznek. Egy ideig kérdéses volt, hogy az elv kiterjed-e azokra az esetekre is, amikor a tagállami jog más (nem egy közösségi jogi normát végrehajtó) rendelkezését értelmezi a tagállam bírósága egyes közösségi jogi normák szövegének és céljának tükrében. Bár az ezt megerősítő válasz már a von Colson döntés szövegéből is levezethető, a Bíróság néhány későbbi ügyben nem hagyott kétséget efelől.
Általában a Marleasing ítéletnek30 tudják be azt, hogy a közösségi jogi normák értelmezésben betöltött szerepét kiterjesztette a közösségi normát végrehajtó tagállami szabályokon kívüli körre (Marleasing elv). Emiatt én is hivatkozom erre, de látni kell azt, hogy ez végül is helytelen. Egyrészt a von Colson ügyben foglalt megállapításokból ez már következik, másrészt a Bíróság már egy megelőző ügyben, a Grimaldi ügyben kimondta kifejezetten ezt, igaz nem irányelv, hanem kötelező erő nélküli ajánlás kapcsán, aminek még nagyobb a hordereje.31 (A Marleasing ügyben van Gerven főtanácsnok hivatkozik is erre az ügyre, a Bíróság azonban mellőzi a hivatkozást.)
(4) A közösségi jog hivatalból történő felhívása – az igények látens alapja. A tagállami bíróságok előtti ügyekben támasztott igény közösségi jogi alapja nem mindig mutatkozik meg. Az igénynek ez a vonatkozása esetenként látens maradhat, mert az érdekelt fél nem hívja fel a tagállami bíróság előtt a közösségi jogszabályt igényének alátámasztására. Kérdés, hogy a közösségi jog hatékony érvényesülésének elve magában foglalja-e azt a kötelezettséget, miszerint a közösségi jogot akkor is kell alkalmazni a tagállami bíróságnak, ha a felek egyike sem hívta azt fel.
A Bíróság álláspontja az, hogy bizonyos körülmények között a tagállami bíróságokkal szemben fennállhat ilyen kötelezettség, de ez nem feltétlen, számos kivétel létezhet. A Bíróság kezdetben a közösségi jognak az eljáró bíróság által történő felhívását korlátozó belső eljárási jogszabályokat vizsgálta. A Peterbroeck ügyben a Bíróság a közösségi jog hatékony érvényesülésének elvére helyezte a hangsúlyt, és álláspontja szerint a tagállam köteles biztosítani ennek lehetőségét. A van Schijndel ügyben ugyanakkor rámutatott ennek határaira, és az egyenértékűség elve alapján ezt nem mindig látta szükségesnek.32 A teljes áttörés észrevételem szerint az Océano Groupo ügyben történt meg, ahol a Bíróság lényegében kimondta, miszerint a tagállami bíróság saját kezdeményezésére köteles figyelembe venni a felek által fel nem hívott közösségi jogszabályt (az adott esetben a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló 93/13/EGK irányelvet) az ügy eldöntése során.33
1 C-188/95 Fantask A/S e.a. v Industriministeriet (Erhverv ministeriet) [1997] ECR I-6783, par. 38.
2 33/76 Rewe-Zentralfinanz eG et Rewe-Zentral AG v Landwirt schaftskammer für das Saarland [1976] ECR 1989, par. 5.
3 L. pl. 175/84 Krohn & Co. Import – Export GmbH & Co. KG v Bizottság [1986] ECR 0753, par. 27.
4 158/80 Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH et Rewe-Markt Steffen v Hauptzollamt Kiel [1981] ECR 1805, par. 44.
5 Ez már viszonylag korai döntésekből is kiszűrhető, l. pl. 130/79 Express Dairy Foods Limited v Intervention Board for Agricultural Produce [1980] ECR 1887, par. 12.
6 Pl. C-261/95 Rosalba Palmisani v Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) [1997] ECR I-4025, par. 27.
7 A két elvet érinti a következő tanulmány, Osztovits A.: Az Európai Közösségek Bírósága előzetes döntéshozatali eljárásának hatása a magyar polgári eljárásjogra. Európai Jog. 2003/2. 34. o.
8 C-326/96 B. S. Levez v T.H. Jennings (Harlow Pools) Ltd. [1998] ECR I-7835, par. 41.
9 C-231/96 Edilizia Industriale Siderurgica Srl (Edis) v Ministero delle Finanze [1998] ECR I-4951.
10 C-228/98 Charalampos Dounias v Ypourgio Oikonomikon [2000] ECR 0577.
11 C-430/93 és C-431/93 Jeroen van Schijndel és Johannes Nicolaas Cornelis van Veen v Stichting Pensioenfonds voor Fysio thera peuten [1995] ECR I-4705, par. 19., C-326/96 B. S. Levez v T. H. Jennings (Harlow Pools) Ltd. [1998] ECR I-7835, par. 51. Igen érdekes eset volt e tekintetben a Clean Car Autoservice ügy, C-472/99 Clean Car Autoservice GmbH v Stadt Wien és Ausztria [2001] ECR I-9687.
12 Először ilyen értelemben a San Giorgio döntésben szólt a Bíróság, 199/82 Amministrazione delle Finanze dello Stato v Spa San Giorgio [1983] ECR 3595, par. 14.
13 C-271/91 M. Helen Marshall v Southampton and South-West Hampshire Area Health Authority (II) [1993] ECR I-4367.
14 152/84 M. Helen Marshall v Southampton and South West Area Health Authority (I) [1986] ECR 0723., l. még Szalayné Sándor E.: Az Európai Unió közjogi alapjai I. Budapest – Pécs, 2003., 297. o.
15 C-66/95 The Queen v Secretary of State for Social Security, ex parte Eunice Sutton [1997] ECR I-2163., a két ügy összeegyeztethetőségéről hosszan értekezik Craig, P. – De Búrca, G.: EU Law. Oxford 2003. 246. o.
16 14/83 Sabine von Colson és Elisabeth Kamann v Land Nordrhein-Westfalen [1984] ECR 0189, par. 23.
17 C-208/90 Emmott v Minister for Social Welfare and Attorney General [1991] ECR I-4269, C-338/91 Steenhorst-Neerings v Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor Detailhandel, Ambach ten en Huisvrouwen [1993] ECR I-5475.
18 C-177/88 Elisabeth Johanna Pacifica Dekker v Stichting Vormingscentrum voor Jong Volwassenen (VJV-Centrum) Plus [1990] ECR I-3941.
19 C-188/95 Fantask A/S e.a. v Industriministeriet (Erhvervmi nisteriet) [1997] ECR I-6783.
20 C-213/89 The Queen v Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Ltd és társai [1990] ECR I-2433, paras. 20–22.
21 C-143/88 és C-92/89 Zuckerfabrik Süderdithmarschen AG v Hauptzollamt Itzehoe és Zuckerfabrik Soest GmbH v Haupt zollamt Paderborn [1991] ECR I-0415, paras. 18–20.
22 L. pl. Kecskés L.: EU-jog és jogharmonizáció. Budapest 2003, 455. o., Várnay E. – Papp M.: Az Európai Unió joga. Budapest 2001., 227. o.
23 222/84 Marguerite Johnston v Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary [1986] ECR 1651., l. Várnay E. – Papp M.: Az Európai Unió joga. Budapest 2001., 180. o.
24 L. még Szalayné Sándor E.: Az Európai Unió közjogi alapjai I. Budapest – Pécs, 2003., 298. o.
25 222/86 Union nationale des entraineurs et cadres techniques professionnels du football (Unectef) v Georges Heylens és mások [1987] ECR 4097, paras. 14–15., hasonlóan l. újabban pl. C-226/99 Siples Srl, in liquidation v Ministero delle Finanze és Servizio della Riscossione dei Tributi – Concessione Provincia di Genova – San Paolo Riscossioni Genova SpA [2001] ECR I-0277, par. 17., C-467/01 Ministero delle Finanze v Eribrand SpA. [2003] ECR 0000, par. 61.
26 Blutman L.: A tagállami bíróságok általános kötelezettségei a közösségi jog alapján. Bírák Lapja 2003/2.
27 Lang, J. T.: The Duties of National Courts under Community Constitutional Law. 22 (1997) European Law Review 3. o.
28 Erre a fontos kérdésre vonatkozóan l. még Blutman L.: European Court of Justice: a shamefaced system of precedent? Acta Jur. et Pol. Szeged (2004) Tomus LXIV. Fasc. 1–28. 77. o.
29 14/83 Sabine von Colson és Elisabeth Kamann v Land Nordrhein-Westfalen [1984] ECR 0189, par. 26.
30 C-106/89 Marleasing SA v La Comercial Internacional de Alimentacion SA [1990] ECR I-4135, par. 8.
31 C-322/88 Salvatore Grimaldi v Fonds des maladies profes sionnelles [1989] ECR 4407, par. 19.
32 C-312/93 Peterbroeck, Van Campenhout & Cie SCS v Belgium [1995] ECR I-4599, paras. 20–21., C-430/93 és C-431/93 Jeroen van Schijndel és Johannes Nicolaas Cornelis van Veen v Stichting Pensioenfonds voor Fysiotherapeuten [1995] ECR I-4705, paras. 13–15.
33 C-240-244/98 Océano Grupo Editorial SA v Roció Murciano Quintero és Salvat Editores SA v José M. Sánchez Alcón Prades, José Luis Copano Badillo, Mohammed Berroane és Emilio Vińas Feliú [2000] ECR I-4941, paras. 30–31.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság