text:
Az 1108 bizonyítékok – avagy „mini-per” a perben | Tartalomhoz
← Kiegészítések az Arvizo-ügyhöz
Lisa D. Campbell: The King of Pop’s darkest hour →
Az 1108 bizonyítékok – avagy „mini-per” a perben	Posted on 2011. február 26.	Szerző: jacksonaktak Miután Arvizók megtették tanúvallomásaikat Tom Sneddonék is érezték, hogy a súlyos ellentmondásokkal terhelt, következetlen állítások nem lesznek elegendőek ahhoz, hogy elítéljék Jacksont. Különösen miután a sztár védőügyvédje, Thomas Mesereau sikeresen bemutatta, hogy Arvizóék roppant gyakorlottak voltak a csalás, hazudozás, manipuláció és hamis vádaskodás „művészetében” és az ő állításaikon kívül semmiféle bizonyíték nincs arra, hogy a bűncselekmény valóban megtörtént. (Lásd:
Az Arvizo-féle koncepciós per – 4. rész: És akkor ismerkedjünk meg közelebbről is Arvizóékkal…)
Ezért aztán Sneddon kiharcolta a bírónál, hogy engedje meg az ún. „1108-as bizonyítékok” alkalmazását. A kaliforniai büntetőtörvénykönyv 1108 kódjelű passzusa arról szól, hogy szexuális bűncselekmény vádja esetén „korábbi rossz cselekedetekre” (prior bad acts) vonatkozó bizonyítékokat is be lehet nyújtani, nem csupán a tárgyalt konkrét ügyre vonatkozókat (http://law.onecle.com/california/evidence/1108.html). Ezt a törvényt éppen Jackson miatt vitte keresztül Tom Sneddon 1995-ben – az első vádat követően. (Ebből is látszik, hogy remélte, hogy egyszer még majd bíróság elé citálhatja az énekest.)
Az 1108-as kód értelmében tehát szexuális bűncselekményre vonatkozó vád esetén be lehet mutatni „korábbi rossz cselekedetekre” vonatkozó tanúvallomásokat és bizonyítékokat – olyanokat is, amelyekért a vádlottat sosem ítélték el! A törvény indoklása szerint azért, hogy ezáltal fel lehessen állítani egy viselkedésbeli „mintát”, ami állítólag jellemző a vádlottra.
Nos, ez a törvény gyakorlatilag szembeköpi az ártatlanság vélelmére vonatkozó alapelvet – amely minden demokratikus állam jogrendszerének az alapjai közé tartozik –, hiszen a gyakorlatban azt jelenti, hogy ha valakit megvádoltak egyszer valamivel, majd ismét megvádolják ugyanazzal, akkor a korábbi vádat bizonyítékként lehet ellene felhasználni – függetlenül attól, hogy azt bizonyították-e vagy sem!
Mi több, a törvény azt is lehetővé teszi, hogy ezekről az állítólagos „korábbi rossz cselekedetekről” harmadik felek számoljanak be – tehát nem feltétlenül kell az állítólagos áldozatokat beidézni, elegendő néhány olyan tanút találni, aki azt fogja vallani látta, amint a vádlott ezt vagy azt tett ezzel vagy azzal!
Csodálatos, demokratikus országba való jogszabályok, nemde? Márpedig Kaliforniában mindezek érvényben vannak és márpedig pontosan Tom Sneddon indítványozására fogadták el őket és Sneddon éppen Jacksont célozta meg velük…
A CNN jogi elemzője, Joanna Spilbor ebben a remek cikkben fejezi ki nemtetszését Rodney Melville bíró döntésével kapcsolatban, hogy megengedte a Vádnak, hogy éljen ezzel a meglehetősen vitatható 1108-as kóddal: http://edition.cnn.com/2005/LAW/03/31/spilbor.jackson/.
„Ebben a cikkben amellett fogok érvelni, hogy a döntés hibás és tisztességtelen Jacksonnal szemben. És amellett is fogok érvelni, hogy valószínű, hogy ezen korábbi, vádemelést maguk után nem vonó cselekedetek bizonyítékai végül a Vád ügyét fogják kétes színben feltűntetni, és ironikus módon segíteni fogják a már most is erős Védelmet.” – írja.
További részletek a cikkből:
„Melville bíró döntése nemcsak, hogy rossz alkalmazása a kaliforniai törvénynek, de veszélyezteti Jackson alkotmányos jogait is. Az Egyesült Államok alkotmányának hatodik kiegészítése minden vádlottnak megadja a jogot a tisztességes perre. Jackson itt nem azt kap. De még konkrétabban a hatodik kiegészítés azt is garantálja, hogy a vádlott szembenézhessen a vádlójával – tehát hallhassa a vallomását, láthassa az arcát és keresztkihallgatásnak vethesse alá. Itt ez a jog is sérül.” „Ami talán a legzavaróbb a bíró azon döntésében, amely lehetővé teszi ezeknek a harmadik feleknek a tanúvallomását, hogy ezt az állítólagos áldozatok helyében – és helyett – fogják tenni. Jackson alkotmányos joga az, hogy a vádlóival nézzen szembe – nem pedig a vádlók anyjával, barátaival, kutyasétáltatóikkal, alkalmi segítőikkel vagy házfelügyelőikkel.”
Spilbor szerint azonban ez az egész tisztességtelen eljárás végeredményben Jackson malmára fogja hajtani a vizet, mert mindez azt mutatja, hogy a Vád ügye gyenge (igaza is lett):
„A Védelem azzal fog érvelni – és ezt az esküdtek is látni fogják -, hogy az ok, amiért a Vád felkínálja ezt a másik bizonyítást az, hogy az ügyük gyenge. Talán a Védelem be fogja hívni magukat a vádlókat a tanúk padjára – beleértve (Macaulay) Culkint, aki állítólag tagadja, hogy molesztálták volna.” (A Védelem pontosan ezt is tette – és nemcsak Culkinre vonatkozóan -, de erről később.)
„Vagy talán a Védelem egyszerűen meg fogja kérdezni, hogy a Vád miért nem hívta a tanúk padjára magukat az áldozatokat és fel fogják tenni a kérdést az esküdteknek: ’Vajon a Vád miért nem a lehető legjobb forrásokat használja a ’korábbi rossz cselekedetek’ bizonyítására?’”
Akármennyire aggályos is az 1108-as kód, Melville bíró megengedte a Vádnak, hogy éljen vele. Ez pedig a peren belül teret engedett egy „mini-pernek”, amelyben immár nem az volt a kérdés, hogy molesztálta-e Michael Jackson Gavin Arvizót, hanem az, hogy molesztált-e valaha bárkit? Azaz Sneddonék zöld utat kaptak az 1993-as vádak felidézéséhez és azok bemutatásához is.
A Vád azt állította Jackson öt fiút molesztált a múltban és ezt igyekeztek bebizonyítani az 1108-as kód ürügye alatt. Az egyik állítólagos „áldozat” természetesen az 1993-as vádló, Jordan Chandler volt, akiről már számos cikkben szóltam (lásd a tartalomjegyzéket), így itt a vele kapcsolatos tényeket részleteiben itt most nem ismétlem meg. Jordant hiába igyekezett a Vád rávenni arra, hogy tegyen tanúvallomást Jackson ellen a 2005-ös perben – sőt, azt mondta jogi úton fog küzdeni ellene, ha megpróbálják rávenni. Szintén nem sikerült a tanúk padjára citálni Jordan nagybátyját, Ray Chandlert (részletek itt és itt), bipoláris zavarban szenvedő apjával, Evan Chandlerrel (lásd itt és itt) pedig nem is próbálkoztak.
June Chandler 2005-ben
Elment viszont vallomást tenni Jordan édesanyja, June Chandler. Azonban a Vád nem sok hasznát vette, ugyanis azt vallotta, hogy ő maga sosem volt tanúja annak, hogy Jackson molesztálta volna a fiát. Azt is kénytelen volt elismerni, hogy több, mint 10 éve nem találkozott Jordannel. A fiú a ’90-es évek közepén jogi úton függetlenítette magát szüleitől és igyekezett minél távolabb tartani magát tőlük…
June ezenkívül belekeveredett néhány nyilvánvaló hazugságba (pl. azt állította sosem perelte be Michael Jacksont, amikor dokumentumok igazolják, hogy igen; vagy, hogy nem ismer egy bizonyos ügyvédet, aki pedig korábban képviselte őt), de összességében érdektelen volt a vallomása.
Az öt állítólagos múltbeli áldozat közül szintén külön cikkben foglalkoztam Jason Franciával (lásd itt), s ezért itt bővebben rá sem térek ki. Ő volt az egyetlen a Vád által megnevezett múltbeli „áldozatok” közül, aki a Vád mellett tanúskodott, ám amint az a róla szóló cikkből kiderül, vallomása több, mint problematikus volt. Az esküdtek a per után azt nyilatkozták, hogy meglehetősen hiteltelennek találták a fiatalembert és ha elolvasod a róla szóló bejegyzésemet, remélhetőleg az is látszik miért. Egyébként édesanyja, Blanca Francia a ’90-es években pénzt fogadott el a bulvármédiától azért, hogy mondja azt Jackson gyermekmolesztáló….
A maradék három állítólagos múltbeli „áldozat” Macaulay Culkin, Wade Robson és Brett Barnes volt. Legalábbis a Vád szerint. Ugyanis magukat a fiúkat meg sem kérdezték erről… Ehelyett – hála az 1108-as kódnak – a tanúk padjára állíthatták Jackson néhány kétes hitelű korábbi alkalmazottját, akik azt vallották látták, amint a sztár nevezett fiúkat molesztálta.
Lássuk tehát akkor sorjában ezeket az embereket, akikre a Vád alapozta az állításait!
Adrian McManus, Kassim Abdool és Ralph Chacon
Adrian McManus 2005-ben
Adrian McManus szobalányként, Kassim Abdool és Ralph Chacon pedig testőrként dolgozott Michael Jacksonnál az 1990-es évek elején. A sztár elbocsátotta őket, mire pereltek „jogtalan elbocsátásért”. Erre Jackson ellenkeresetet nyújtott be ellenük mondván, hogy az elbocsátás oka az volt, hogy nevezettek loptak Neverlandról. Ezt bíróság előtt is sikerült bizonyítania, így a volt alkalmazottakat kártérítés megfizetésére kötelezték (együttesen összesen 1,4 millió dollárra).
1993 előtt McManus, Abdool és Chacon soha nem említette, hogy bármiféle gyermekmolesztálásnak a tanúi lettek volna. Miután azonban 1993-ban kitört a Chandler-botrány hirtelen elkezdtek ők is arra „emlékezni”, hogy látták, amint Jackson gyerekeket molesztált: ezeket a sztorikat aztán jó pénzért eladták a bulvársajtónak.
„Természetesen” az soha egyiküknek sem jutott eszébe, hogy jelezzék a molesztálást a hatóságok felé, ha már a tanúi voltak. És az sem, hogy megakadályozzák azt: nyilván a kb. 150 kilós Chaconnak esélye sem lett volna ezt megtenni a vasággyal együtt 50 kilós Jacksonnal szemben…
Jackson egy másik korábbi alkalmazottja, Francine Contreras vallomásában elmondta McManusról, hogy a nő otthona tele volt Neverlandról elemelt tárgyakkal, beleértve olyan játékokat is, amelyeket szegény gyerekeknek szánt volna az énekes. A sztár néhány személyes holmiját pedig a bulvármédiának árulta. De – amint már említettem – a bíróság a másik két alkalmazottról is megállapította, hogy loptak az énekestől.
McManus keresztkihallgatása során Jackson ügyvédje, Thomas Mesereau felhívta arra a figyelmet, hogy 1994-ben egy rendőrségi kihallgatás során elismerte, hogy sosem látta, hogy Jackson helytelen módon nyúlt volna bármelyik gyerekhez. Erre McManus azt mondta: „Nem mondtam igazat.”
Tehát azt állítja, hogy1994-ben a rendőrségnek nem mondott igazat, amikor azt mondta sosem látta Jacksont gyerekekkel helytelen módon viselkedni, de a bulvármédiának igazat mondott, amikor pénz fejében azt mondta nekik, hogy igen? Ja, persze, teljesen hihető….
A továbbiakban Ralph Chacon vallomásából fogok idézni:
Ralph Chacon 2005-ben
THOMAS MESEREAU: Ön beperelte Michael Jacksont azt állítva, hogy jogtalanul bocsátotta el önt, igaz?
RALPH CHACON: Így van, uram.
TM: Ő pedig beperelte önt azt állítva, hogy lopott tőle, igaz?
RC: Így van, uram.
TM: Az esküdtszék úgy találta, hogy Mr. Jackson nem jogtalanul bocsátotta el önt, igaz?
RC: De úgy bocsátott el, uram.
TM: A kérdésemre válaszoljon, kérem! A Santa Maria-i esküdtszék úgy találta, hogy nem jogtalanul bocsátotta el önt Mr. Jackson?
RC: Igen, uram.
TM: És úgy találta, hogy ön lopott Mr. Jacksontól, így van?
RC: De nem loptam, uram.
TM: A Santa Maria-i esküdtszék úgy találta, hogy ön lopott Mr. Jacksontól?
Egyébként érdekes kérdés, hogy ezek az emberek vajon miért ragaszkodtak ennyire az állásukhoz, ha alkalmazójuk valóban gyermekmolesztáló volt…
THOMAS MESEREAU: Az ön ellen hozott ítélet értelmében Mr. Chacon, önt 25 000 dollár megfizetésére kötelezték – az az érték, amit ön ellopott, így van?
RALPH CHACON: Cukorkákban, uram?
TM: Az ön ellen hozott ítélet szerint 25 000 dollárt kell megfizetnie – az az érték, amiben a Bíróság megállapította annak értékét, amit ön ellopott, így van?
RC: Nos, ha a cukorka ennyit ér, akkor igen, uram.
TM: Nem ennyivel tartozik jelenleg Mr. Jacksonnak?
RC: Nem, uram. Nem tartozom neki.
TM: Valójában Zel Canter bíró ítéletében önt és vádlott társait 1 473 117,61 dollár kártérítésre kötelezte, így van?
TM: Kifizette valaha ezt a kártérítést, Mr. Chacon?
RC: Nem, uram. Csődöt jelentettem.
Nyilván valóban pár cukorka ellopásáért ítél meg a Santa Maria-i bíróság ekkora kártérítést valakinek…
THOMAS MESEREAU: Egyetértene azzal, hogy minden egyes interjúval ön egyre több szörnyű állítást fogalmaz meg Mr. Jacksonról?
RC: Nem, uram.
TM: Egyetértene azzal, hogy az ön sztorija – amiről ön azt állítja, hogy (Jackson) tett – az évek során változott?
TM: Nem találkozott Mr. Snedonnal a minap?
RC: De igen, uram.
TM: Nem azt mondta Mr. Sneddonnak, hogy vannak új tényei, amelyeket 1993-ban elfelejtett?
THOMAS SNEDDON: Nos, várjunk egy percet. Tiltakozom ez ellen a kérdés ellen. Bíró úr, ez nem egy jóhiszemű kérdés, ami a… nem tehetem tiltakozás nélkül, de ha odamehetnénk a padhoz, mert ez így nem helyes.
BÍRÓ: Elutasítom. A kérdés az volt: ’ Nem azt mondta Mr. Sneddonnak, hogy vannak új tényei, amelyeket 1993-ban elfelejtett?’
RC: Igen, azt mondtam.
TM: Azt mondta Mr. Sneddonnak, hogy ön 1993-ban elfelejtett bizonyos tényeket arról, hogy Mr. Jackson állítólag fiatalembereket molesztált, igaz?
TM: De most, 2005-ben már emlékszik rájuk, igaz?
RC: Halványan igen, uram.
Tehát 1993-ban nem emlékezett a viszonylag friss élményekre, de 12 évvel később már igen. Aha! Chacon memóriája máskor is górcső alá került:
THOMAS MESEREAU: Nos, az esküdtszék nemcsak azt találta, hogy ön lopott Mr. Jacksontól, hanem azt is, hogy rosszhiszeműen járt el, így van?
RALPH CHACON: Nem, uram.
TM: Nem találta úgy egy bíró, hogy ön rosszhiszeműen járt el?
TM: Nincs ítélet ön ellen arról, hogy ön csalást követett el Mr. Jackson rovására?
RC: Amennyire én tudom nincs, uram.
TM: Felfrissítené az emlékeit, ha megnézné az ítéletet?
TM: Volt lehetősége arra, hogy megnézze az ön ellen hozott ítéletet, Mr. Chacon?
RC: Megnéztem, igen, uram. De nem emlékszem rá.
TM: Felfrissíti az ön emlékeit, hogy van egy ítélet ön ellen csalás és rosszhiszemű…
TM: …Mr. Jackson javára?
TM: Ön erről még sosem hallott?
RC: Nos, valószínűleg, de nem emlékszem.
TM: Egy hat hónapig tartó perre ön nem emlékszik?
RC: Nos, 12 évvel ezelőtt volt, uram, vagy valahogy úgy.
Tehát egy hat hónapig tartó perre és arra, hogy mit tartalmazott az ellene hozott ítélet nem emlékszik, de arra igen, hogy Jackson gyerekeket molesztált – és utóbbi részletei is 2005-ben jutnak eszébe. Aha!
Mesereau kihallgatásában utalt arra, hogy 1993 végén-1994 elején Chacon több embernek is azt mondta, hogy Jackson ártatlan. Ezt azonban most tagadta az egykori alkalmazott. Mesereau továbbá azt is felvetette, hogy Jackson beperlése után (mármint amikor az elbocsátásért perelte) Chacon főbérlőjének, Linda Allennek azt mondta, hogy hamarosan ki fogja tudni fizetni a bért, amivel tartozott neki, valamint, hogy két-három millió dollárt fog keresni a Jackson elleni perrel és venni fog egy 450-es Mercedest, ha nyer. Mindezeket most Chacon tagadta. Azt is tagadta, hogy pszichológusának Dr. Scott Gorsuch-nak egy alkalommal azt mondta, hogy inkább szerez egy millió dollárt Jacksontól, minthogy elmenjen dolgozni.
Chacon egy korábbi hatósági kihallgatásának dokumentumaiból kiderült, hogy eredetileg az ügyvédje 16 millió dollárra perelte be Jacksont (úgy szerény 3 milliárd forint körül), amit maga Chacon kevesellt! Persze most erre sem emlékezett.
THOMAS MESEREAU: Felfrissíti az emlékeit arról, hogy elismerte tudta, hogy az ügyvédje 16 millió dollárt kér?
TM: Tulajdonképpen ön azt mondta, hogy ön szerint 16 millió nem elég, így van?
TM: Felfrissítené az emlékeit, ha megmutatnám önnek a kihallgatása szövegét?
TM: Volt lehetősége megnézni azt az oldalt?
TM: Felfrissíti ez az emlékeit arról, hogy 16 millió dollár nem volt elég önnek?
RC: Nem, uram, nem.
TM: Nem ezt mondta?
RC: Nem, úgy értem, én nem… most látom, hogy le van oda írva, igen, uram.
TM: Nos, mennyi pénzt akart kapni a perrel, uram?
THOMAS SNEDDON: Tiltakozom. Argumentatív, bíró úr.
BÍRÓ: Helyt adok.
Egy másik alkalommal Mesereau arról kérdezte, hogy miután Jackson kirúgta ő megpróbálta leszázalékoltatni magát, noha semmi baja sem volt.
THOMAS MESEREAU: Emlékszik arra, hogy amikor azt mondták önre, hogy szimulál, ön azt mondta: ’Csak szeretnék egy milliót Mr. Jacksontól’?
RALPH CHACON: Ez nem igaz, uram.
TM: Sosem történt meg?
RC: Nem.
TM: Emlékszik rá, hogy olyan kijelentéseket tett, hogy soha többé nem akar dolgozni?
TM: Oké. Miután távozott Mr. Jacksontól, kérvényezte a leszázalékoltatását, nem igaz?
TM: Pedig nem is volt sérült, ugye?
RC: Azt hiszem csak munkanélküli volt, nem?
TM: Mr. Chacon, folyamodott leszázalékoltatásért miután távozott Mr. Jacksontól?
RC: Munkanélküliért, azt hiszem az volt.
Nem lepődnénk meg rajta persze, ha Mr. Chacon memóriája most sem lenne 100 százalékos. Mint ahogy azzal kapcsolatban sem volt, hogy amikor Jacksonnál dolgozott a bére egy részét hatóságilag zárolták, mivel nem fizetett gyerektartást. Valamint arra sem akart emlékezni, hogy még a Jackson ellen nyomozó a Santa Barbara-i sheriff helyettesétől is pénzt kunyerált!
THOMAS MESEREAU: Egy ponton ön pénzt kért egy Santa Barbara-i sherifftől, igaz?
RALPH CHACON: Nem emlékszem, uram.
TM: Emlékszik arra, hogy valaha pénzt kért Mr. Birchimtől?
TM: Azt mondja sosem történt meg?
RC: Nem emlékszem, uram.
TM: Oké. Mikor beszélt utoljára Russ Birchimmel?
RC: Ma reggel.
TM: Hol beszélt vele?
RC: Itt a bíróságon.
TM: Az ön vallomásáról beszélgettek?
TM: Oké. Tehát nem tagadja, hogy pénzt kért tőle és nem tagadja, hogy ő pénzt adott önnek, csak nem emlékszik, igaz?
THOMAS MESEREAU: Apropó, emlékszik arra, hogy ön azt vallotta, hogy Russ Birchim sheriff pénzt adott önnek?
TM: Felfrissítené az emlékeit, ha megmutatnám a kihallgatását?
RC: Ott van, de egyáltalán nem emlékszem rá, uram.
TM: Oké. Emlékszik, hogy ezt mondta?
TM: Nem emlékszik semmire sem ezzel kapcsolatban?
TM: Emlékszik rá, hogy ön eskü alatt azt vallotta, hogy pénzt kért Mr. Birchimtől?
Lehet, hogy csak nekem furcsa, hogy egy ügy tanúja miért kér és kap pénzt az ügyben eljáró egyik nyomozótól. Fogalmam sincs róla, hogy az amerikai törvények lehetővé teszik-e ezt vagy sem, mindenesetre nem tartom egészséges dolognak az ilyenfajta összefonódásokat hatóság és tanúk között.
Chacon azt is kénytelen volt elismerni, hogy ő, McManus és Abdool 1994-ben pénzt kértek és kaptak a bulvármédiától a sztorijukért.
THOMAS MESEREAU: Oké. Hallott valahol valamit arról, hogy Adrian McManus ezt tette?
RALPH CHACON: Nos, elmentünk egy bulvárlaphoz.
TM: Melyikhez?
RC: A Star-hoz.
TM: És ki volt az a „mi”?
RC: Én, Adrian McManus, Kassim Abdool – azt hiszem ennyi.
TM: És körülbelül mikor mentek el ehhez a bulvárlaphoz?
RC: Találkoztunk Mr. Ring irodájában Santa Barbarában. (Mr. Ring a Chacont, McManust és Abdoolt képviselő ügyvéd volt – a ford.)
TM: És miután találoztak az ügyvédjükkel, aki önöket képviselte a (Jackson elleni) perben, önök elmentek egy bulvárlaphoz, igaz?
RC: Igen. Igen, uram.
TM: És pénzt akartak a sztorijukért, igaz?
TM: Kivel találkoztak a bulvárlapnál, amikor pénzt kértek?
RC: Ezt újra tudná fogalmazni, uram?
TM: Igen, uram. Kivel találkoztak, amikor elmentek egy bulvárlaphoz, hogy pénzt kérjenek?
RC: Oh, én voltam ott, Kassim, Adrian és a riporter, és Mr. Ring.
Mesereau egy Splash nevű bulvárlapról és egy Peter Burt nevű újságíróról is kérdezte Chacont, de „természetesen” ismét nem emlékezett.
Aztán ott volt régi ismerősünk, Victor Gutierrez. Ne lepődjünk meg rajta, hogy McManus, Abdool és Chacon is kapcsolaban állt vele!
THOMAS MESEREAU: Rendben. Emlékszik arra, hogy beszélt egy könyv szerzőjével, akinek Gutierrez a neve?
RALPH CHACON: Igen, uram.
TM: És körülbelül mikor beszélt egy könyv szerzőjével, akinek Gutierrez a neve?
RC: Úgy hiszem mielőtt a Star-hoz mentünk, és… de nem emlékszem a… nem emlékszem a dátumra vagy az időre.
Később, az ügyész kérdéseire válaszolva Chacon azt mondta soha nem kaptak pénzt Gutierreztől, de én azért erre nem vennék mérget ismerve Gutierrez szerepét az egész ügyben (Gutierrez szerepének megértéséhez ennek a cikknek az elolvasását ajánlom). Mindenesetre érdekes, hogy újra és újra felbukkan a neve Michael Jackson körül, mint valami háttérből csendesen irányító karmesteré: a Vád számos tanújával személyes kapcsolatban állt Blanca Franciától Chaconig, McManusig és Abdoolig. Úgy tűnik ő az az ember, akinek a kezében összefutnak a szálak, és ha elolvasod ezt a bejegyzést, akkor azt is látni fogod honnan fúj a szél…
Mesereau arra is utalt, hogy Chaconék ügyvédje, Mr. Ring megpróbálta nyomás alá helyezni Jacksont azzal, hogy védenceivel a bulvárlapokhoz szaladgált gyermekmolesztálós sztorikkal. A cél az volt, hogy a sztárt rávegyék egy peren kívüli megállapodásra.
THOMAS MESEREAU: Tudja, hogy az ügyvédje vajon megpróbálta-e nyomás alá helyezni Mr. Jacksont azzal, hogy rossz PR-ral fenyegette meg?
TM: Hallott valaha valamit ilyesmiről?
TM: Oké. Szóval, ha ez lett volna a helyzet, akkor azon ön meglepődne?
RC: Valószínűleg nem, uram.
TM: Valószínűleg nem?
RC: Azt hiszem nem. Nem.
Én azért kétlem, hogy maga az ügyfél (azaz Chacon és társai) ne lett volna tisztában az ügyvédje stratégiájával, de legalább azt elismerte, hogy nem lenne meglepő, ha ez lett volna a helyzet. Saját vallomásában Kassim Abdool elismerte, hogy 15 000 dollárt (kb. 3 millió forint) kapott egy sztoriért az egyik bulvárlaptól.
Azt hiszem Chacont, Abdoolt és McManust már alaposan megismertük. Lássuk a Vád további tanúit!
Phillip Lemarque és Stella Marcroft
Phillip Lemarque 2005-ben
Phillip Lemarque és Stella Macroft egy házaspár, akik az 1990-es évek elején dolgoztak Neverlanden – a nő, mint szakács, a férfi, egy francia bevándorló, mint házfelügyelő. Azt állítják két éven át álltak Michael Jackson alkalmazásában 1991 végéig, azonban más források szerint mindössze 10 hónapig. Miután Jackson 1991-ben kirúgta őket, Lemarque nyitott egy éttermet Encinóban, amely azonban hamar tönkrement és felhalmozott 455 000 dollár adósságot. Lemarque-ék úgy igyekeztek pénzhez jutni, hogy elkezdtek „molesztálós” történeteket árulni a bulvármédiának Jacksonról. Egy egykori pornószínészhez, Paul Barresihez fordultak, hogy segítsen nekik eladni a sztorijukat egy londoni bulvárlapnak. Barresi elismerte nem érdekelte, hogy a sztori igaz-e vagy sem, ő csak segített nekik eladni azt százalék fejében.
Lemarque-ék 100 000 dollár fejében hajlandóak lettek volna azt állítani, hogy látták, amint Jackson szexuális értelemben simogatja a gyermekszínész Macaulay Culkint. 500 000 dollár fejében már azt is látni vélték volna, hogy Michael keze becsusszant Culkin nadrágjába… Hogy végül mennyiért adtak exkluzív interjút a Mirrornak az titkos maradt, de az nem, hogy ráadásként még a Globe-tól is kaptak 15 000 dollárt egy újabb interjúért.
1997 és 2004 között egyébként Lemarque pornó weboldalat működtetett az Interneten Virtual Sin címmel, amely heteroszexuális, homoszexuális, biszexuális és transzszexuális tartalmat egyaránt kínált.
Michael Jacksonnak valószínűleg Bob Jones viselkedése fájhatott a legjobban összes azon egykori alkalmazottja közül, akik ellene fordultak. Jones ugyanis régi családi barát volt, aki gyermekkorától, a Jackson 5 időszakától ismerte, és mint sajtóreferens dolgozott mellette, amíg 2004-ben ellene nem fordult. 2004 januárjában – tehát már Jackson letartóztatása és megvádolása után – könyvet kezdett írni a sztárról egy Stacy Brown nevű férfi ösztönzésére, akiről ebben a cikkben már olvashattatok az „Összefonódások a hatóságok és a (bulvár)média között” című részben. Stacy Brown, aki szintén vallomást tett a per során elmondta, hogy Jones azért fogadta el az ajánlatát, mert „le volt égve és szüksége volt némi pénzre”. És természetesen egy könyv Jacksonról csak akkor fizet jól, ha tele van szenzációs, botrányos állításokkal….
Bob Jones és Michael Jackson a régi szép időkben
Amikor Jackson hírét vette a készülő könyvnek, azonnal kirúgta Jones-t, aki így még vehemensebben vetette bele magát a könyvírásba Brownnal, amelynek végeredménye a „Michael Jackson: The Man Behind the Mask” („Michael Jackson: A férfi az álarc mögött”) című ponyvaregény lett – amint arra számítani lehetett, tele botrányos sztorikkal.
Ezzel a könyvvel aztán Jones körbeturnézta a médiát, TV-showkat, de felfigyelt rá a Vád is, hiszen olyan dolgokat állított benne, amelyek inkriminálóak voltak Jacksonra nézve. A leghírhedtebbé az a sztori vált, amely szerint Jones tanúja volt annak, hogy Jackson egy alkalommal megnyalta 1993-as vádlójának, Jordan Chandlernek a fejét. Ilyen történeteket persze bárki le tud írni. Van olyan is, aki egy hazugságot bíróság előtt, eskü alatt is lelkiismeret furdalás nélkül megismétel, de a vád pechjére Jones nem ilyen volt, így amikor beidézték a bíróság elé kiderült, hogy ő és/vagy Brown hazudott a könyvben.
Íme néhány részlet a vallomásából:
THOMAS MESEREAU: Oké. A vád hivatkozott egy interjúra, amelyet Steve Robel őrmester és egy másik rendőr készített önnel 2005. április 7-én.
BOB JONES: Aha.
TM: Emlékszik erre?
TM: És arra emlékszik, hogy a rendőr megkérdezte önt: ’Látta, hogy Mr. Jackson megnyalta [Jordan Chandler] fejét a [1993-as] World Music Awards-on? És az ön válasza az volt, hogy: ’Nem, nem, nem.’ Igaz?
TM: És aztán megkérdezték öntől, hogy ’Látta, hogy Mr. Jackson valaha is megnyalta volna bárkinek a fejét?’ És az ön válasza az volt: ’Soha.’ Emlékszik erre?
BJ: Emlékszem.
TM: Amikor ön a társszerzőjével és a kiadójával tárgyalt, akkor nem volt eskü alatt, igaz?
BJ: Nem voltam.
TM: De ma természetesen eskü alatt van, igaz?
TM: Nem emlékszik arra, hogy látta volna Michaelt megnyalni Jordie fejét a repülőn, igaz?
BJ: Amint már mondtam… de ez benne volt…. úgy látszik benne volt egy e-mailben. Mondtam, hogy nem emlékszem rá, hogy ilyet láttam volna, de ez… úgy tűnik benne volt egy e-mailben, ami az én számítógépemről származott.
[Arról az e-mailről beszél, amit Stacy Brownnak küldött erről a szenzációs állításról – a ford.]
TM: Nos, a vád kérdéseire válaszolva ön elmondta, hogy fenntartásai vannak ezzel a kijelentéssel kapcsolatban.
TM: Így van? És mik a fenntartásai ezzel a kijelentéssel kapcsolatban?
BJ: Hogy nem emlékszem, hogy ilyesmit láttam volna. Igazán nem.
TM: És azzal egyetért, hogy amikor együtt dolgozik egy társszerzővel és egy kiadó előkészít egy könyvet Michael Jacksonról, akkor olyan irányba nyomják az embert, hogy ha lehet, akkor legyenek szenzációsak a dolgok, igaz?
TM: És a kiadó és mások olyan könyvet akarnak, amit el lehet adni, igaz?
BJ: A társszerzőm. A kiadó nem vett részt ebben a dologban konkrétan.
TM: Oké. És miután annyi éven át együtt dolgozott Michaellel, bizonyára számtalan kísérletet látott arra számtalan embertől, hogy szenzációhajhászó módon közelítsék meg Michael életét, igaz?
BJ: Így van.
TM: És ön azt mondta a vád képviselőjének, hogy azokat a szavakat ön írta annak az oldalnak az aljára, amely a fejnyalásról szól, igaz?
TM: Az a vallomása, hogy ön nem hagyta jóvá ennek az állításnak a helyénvalóságát?
THOMAS MESEREAU: Oké. Emlékszik arra, hogy a 2005. április 7-i interjújában egy rendőr megkérdezte önt, hogy vajon Michael megnyalta-e [Jordan Chandler] fejét a repülőgépen és ön azt mondta: ’Nem emlékszem és hazudnék, ha azt mondanám igen.’
BOB JONES: Persze, hogy emlékszem, hogy ezt mondtam.
TM: És ez volt az igazság, igaz?
Azt hiszem, a fentiek már önmagukban is elegendőek ahhoz, hogy kétkedéssel fogadjuk a Vád által beidézett „tanúkat”, de a Védelem nem elégedett meg ennyivel. A kegyelemdöfést az jelentette, amikor a tanúk padjára szólították Macaulay Culkint, Wade Robsont és Brett Barnes-t – tehát azokat a fiúkat, akikről a fenti tanúk – sokszor kifejezetten szaftos, részletekbe menő történetek kíséretében (Victor Gutierrez biztos sokat segített) – azt állították látták, amint Jackson molesztálja őket. Ezek az állítólagos „molesztálások” az 1990-es évek elején történtek, így az említettek 2005-ben már a 20-as éveikben járó férfiak voltak.
Wade Robson feleségével
Wade Robsonnal már korábban foglalkoztam a Franciáékról szóló cikkben, illetve a „Csak fiúk?” című bejegyzésben is. Itt röviden felelevenítem, hogy Jackson egykori szobalánya, Blanca Francia (Victor Gutierrez egy újabb pártfogoltja…) állította azt, hogy tanúja volt annak, hogy Jackson meztelenül együtt zuhanyozott a gyermek Wade Robsonnal, valamint, hogy molesztálta őt. De lássuk mit mondott erről maga Wade Robson, amikor 2005-ben tanúvallomást tett.
MESEREAU: Zuhanyozott valaha Mr. Jacksonnal?
ROBSON: Nem.
MESEREAU: Történt valaha valami helytelen ön között és Mr. Jackson között zuhanyozás közben?
ROBSON: Nem. Soha nem zuhanyoztam vele.
MESEREAU: Mr. Robson, molesztálta önt valaha Michael Jackson?
ROBSON: Abszolút nem.
MESEREAU: Mr. Robson, megérintette önt valaha Michael Jackson szexuálisan?
ROBSON: Soha. Nem.
MESEREAU: Mr. Robson, megérintette Mr. Jackson valaha helytelen módon bármelyik testrészét?
MESEREAU: Látta valaha Mr. Jacksont ezek közül bármelyik helyen megérinteni bármelyik gyereket szexuális módon?
ROBSON: Soha.
MESEREAU: Az ügyész kérdezte arról, hogy Mr. Jackson megpuszilta az arcán.
ROBSON: Aha.
MESEREAU: És ön azt mondta néha történt ilyen.
ROBSON: Igen.
MESEREAU: Gondolt arra, hogy ebben valami rossz van?
MESEREAU: Megtette az ön édesanyja előtt is?
MESEREAU: Megtette az ön nővére előtt is?
MESEREAU: Megpuszilta őt az ön édesanyja is az arcán?
MESEREAU: Megpuszilta őt az ön nővére is az arcán?
MESEREAU: Ön megpuszilta Mr. Jacksont az arcán?
MESEREAU: Gondolt valaha arra, hogy valami rossz van abban, hogy Mr. Jackson megöleli az ön bármelyik családtagját?
Nemcsak Wade, de édesanyja, Joy és nővére Chantal Robson is Jackson mellett tett vallomást a perben. Joy érdekeseket mondott June Chandlerről, Jordan Chandler édesanyjáról:
THOMAS MESEREAU: Az ügyész tett fel önnek kérdéseket June Chandlerről Neverlanden. Emlékszik rá?
TM: Látta őt Neverlanden?
JR: Láttam.
TM: Beszélt vele Neverlanden?
JR: Igen.
TM: Barátok voltak?
JR: Nem.
TM: Ön nem kedvelte őt, igaz?
JR: Nem kedveltem.
TM: Miért?
JR: Az volt a benyomásom, hogy June Chandler Neverland úrnője akar lenni. Hogy úgy parancsolgatott a személyzetnek, mintha övé lenne Neverland. Hogy mindent magának akart, ami ezzel járt. Az volt a benyomásom June Chandlerről, hogy egy szerencsevadász.
TM: Látta őt Mr. Jacksonnal beszélgetni?
TM: Ön úgy érezte, hogy (June Chandler) megpróbálja kihasználni Mr. Jacksont?
JR: Abszolút.
TM: Beszélt ön erről valaha Mr. Jacksonnal?
JR: Nem, nem beszéltem.
Az ügyészség kétségbeesett kísérletet tett June Chandler imázsának a megmentésére és következő kérdéssorában Tom Sneddon arra utalt, hogy Joy Robson esetleg féltékeny lehetett June-ra, de a nő hárította ezt a gyanúsítást:
THOMAS SNEDDON: Miss Robson, ön nem féltékeny June Chandlerre, amiért ő felváltotta önt?
JOY ROBSON: Egyáltalán nem.
TS: Egyáltalán nem?
JR: Egyáltalán nem.
TS: Nem így érezte a birtokon, mert ő irányított?
JR: Abszolút nem.
TS: És a fia felváltotta az ön fiát?
JR: Az én fiam végig ott volt.
TS: Igen, de már nem volt többé Michael Jackson hálószobájában, igaz?
JR: Nem tudom, hogy ott akart-e lenni. Michael barátja volt. Együtt voltak, mint barátok. Nem akartam June Chandler lenni.
TS: Nos, nem azt kérdeztem, hogy June Chandler akart-e lenni, hanem azt, hogy nem volt-e féltékeny a pozíciójára?
JR: Persze, hogy nem. Mégis miféle pozíció lenne ez?
TS: Hogy közel volt Michael Jacksonhoz akkoriban.
JR: Nem hiszem, hogy közel volt Michael Jacksonhoz akkoriban.
TS: Nem?
JR: Nem. Ami azt illeti, Michael egy jó….
TS: Tudja…
THOMAS MESEREAU: Tiltakozom. Nem fejezte be a válaszát, bíró úr.
BÍRÓ: Elutasítom. Következő kérdés.
TS: Tudja hány útra mentek el együtt?
TS: Tudja mennyi időt töltöttek együtt?
TS: Fogalma sincs, igaz?
JR: Nincs.
TS: Tehát nincs fogalma arról, hogy milyen közel állt Mr. Jacksonhoz akkoriban, nincs erről személyes tudása?
JR: A személyes tudásom arról a hétvégéről az, hogy láttam, hogy Michael Jackson egész hétvégén megpróbálja elkerülni June Chandlert.
Joy Robson az ítélethirdetés után pedig ezt nyilatkozta egy ausztrál lapnak: „Sírtunk és üvöltöttünk, sírtunk és üvöltöttünk.(Jackson) mindig nagyon optimista volt. Sok hite van és nagyban a hitére hagyatkozik. Kérte, hogy imádkozzam érte. Hittünk abban, hogy az igazság napvilágra fog jönni.”
Joy Robson elmondta, hogy sosem volt egy szemernyi kétsége sem afelől, hogy Jackson ártatlan. „Sosem kérdőjeleztem meg Michaelt. Ez a lényeg. Soha nem volt egy másodpercnyi kétségem sem. Nem érdekel mit mondanak rólam az emberek. Ismerned kell Michaelt ahhoz, hogy megértsd. Mindig azt mondtam Michaelnek: ’Bárcsak a világ ismerné azt a Michaelt, akit mi ismerünk.’ Nem olyan, amilyennek a média ábrázolja.”
Maga Wade Jackson halála után a következő megemlékezést tett fel honlapjára (http://web.me.com/wajero/waderobson/HOME.html):
„Michael Jackson megváltoztatta a világot és személy szerint megváltoztatta az én életemet örökre. Ő az oka annak, hogy táncolok, annak, hogy zenélek és ő az egyik fő oka annak, hogy hiszek az emberi faj tiszta jóságában. 20 éven át közeli barátom volt. A zenéje, a mozgása, a személyes, inspiráló szavai, a bátorítása és a feltétel nélküli szeretete mindig bennem fog élni. Elmondhatatlanul hiányozni fog, de tudom, hogy most már békességbe van és melódiával és holdsétával bűvöli el a mennyet.
Szeretlek Michael.
Wade Robson”
Brett Barnes 2005-ben
Az ausztrál Brett Barnes és családja ott volt Neverlanden, amikor 1993-ban a rendőrség házkutatást tartott Jacksonnál Chandlerék feljelentése nyomán. Tom Sneddon minden eszközt megpróbált bevetni, hogy rávegye: vallja azt Jackson molesztálta őt – még néhányszor Ausztráliában is felkereste. Mivel azonban Barnes mindig azt mondta, hogy az énekes sosem tett ellene semmit, ezért Sneddonnak itt is meg kellett elégednie a fent már idézett hamis tanúk másodkézből származó állításaival.
A Védelem azonban beidézte magát Barnes-t, aki az állását is felmondta Ausztráliában, csak hogy tanúskodhasson Jackson mellett.
THOMAS MESEREAU: Aludt valaha Michael Jackson ágyában?
BRETT BARNES: Igen.
TM: Hány alkalommal?
BB: Számtalanszor.
TM: Molesztálta önt valaha Mr. Jackson?
BB: Abszolút nem. És itt azt is megmondom önnek, hogy ha megtette volna, akkor ma nem lennék itt.
TM: Valaha megérintette önt Mr. Jackson valamilyen szexuális módon?
BB: Soha. Erre én nem lennék vevő.
TM: Valaha megérintette Mr. Jackson valamelyik testrészét úgy, hogy ön azt gondolta az nem helyénvaló?
BB: Soha. Ez nem olyan dolog, amire vevő lennék.
TM: A családja barátjának tekinti Michael Jacksont?
BB: Abszolút.
TM: Még mindig kapcsolatban áll vele?
TM: És általában hogyan kommunikál Michael Jacksonnal?
BB: Mint egy családtaggal. Csak szívélyesen elbeszélgetünk, emlékezünk a régi időkre.
TM: Figyelemmel kísérte ezt az ügyet a médiában?
BB: Nem.
TM: Oké.
BB: Úgy döntöttem, hogy nem teszem.
TM: Tudatában van annak, hogy vannak olyan vádak, melyek szerint Mr. Jackson helytelen módon megérintette önt, amikor ön vele volt?
BB: Igen, tudom. És nagyon mérges vagyok miatta.
TM: Mérges miatta?
BB: Igen.
BB: Mert nem igaz és bemocskolják a nevemet. Nagyon, nagyon, nagyon nem örülök ennek.
TM: Nincs több kérdésem.
Barnes adott annak a Vád által sugallt elméletnek is miszerint Jackson azért tartott heteroszexuális pornót, hogy azzal gyerekeket csábítgasson:
RON ZONEN: Mutatott önnek valaha szexuális témájú anyagokat?
BRETT BARNES: Abszolút nem.
ZONEN: Tudta, hogy vannak szexuális témájú anyagai?
Egyébként erről a témáról ugyanezt mondta Wade Robson és Macaulay Culkin is: mindketten meglepődtek azon, hogy Jacksonnak egyáltalán vannak ilyen témájú anyagai. Ennyit a mutogatásról.
Macaluay Culkinról is volt már szó, de idézzük fel itt is, amit a CNN „Larry King Live” című műsorában mondott 2004-ben. Itt még bizonytalan abban, hogy tanúvallomást fog-e tenni, de ekkor még nem tudhatta, hogy a vád azt fogja állítani Jackson őt is molesztálta. A vonatkozó rész magyar felirattal 1:17-5:08 között található:
A per során tanúvallomásában pedig a következőket mondta:
THOMAS MESEREAU: Hallotta a vádakat arról, hogy Mr. Jackson valaha helytelenül megérintette-e önt, igaz?
MACALAY CULKIN: Igen.
TM: Molesztálta önt valaha Michael Jackson?
MC: Soha.
TM: Érintette meg önt Michael Jackson valaha helytelen módon?
MC: Abszolút nem.
TM: Valaha megérintette önt Michael Jackson bármiféle szexuális módon?
MC: Nem.
TM: Megérintette önt valaha bármilyen sértő módon?
TM: Mit gondol ezekről a vádakról?
MC: Azt, hogy abszolút nevetségesek.
TM: Mikor szerzett tudomást arról, hogy a vád azt állítja, hogy (Jackson) helytelen módon önhöz nyúlt?
MC: Mikor szereztem tudomást róla?
TM: Igen.
MC: Valaki felhívott és azt mondta: ’Kapcsold be a CNN-t, mert rólad mondanak valamit.’
TM: És ön bekapcsolta?
MC: Igen.
TM: És mit tudott meg?
MC: Megtudtam, hogy egy korábbi szakács azt állította, hogy (Jackson) valamit tett velem, és volt valami szobalány is, ilyesmi. Nem tudtam elhinni! Nem tudtam elhinni először is, hogy ezek az emberek ilyen dolgokat mondanak, vagy… és pláne, hogy az emberek ilyen dolgokat gondolnak rólam. Ugyanakkor elképesztő volt számomra, hogy engem senki sem keresett meg és senki sem kérdezett meg arról, hogy igazak-e ezek a vádak. Csak egyszerűen kidobták oda, mint… még csak nem is ellenőrizték az információt alapvetően. Úgy értem, még ha azt is feltételezték, hogy tudják a választ, ami igazán megdöbbentett, hogy engem nem is kérdeztek meg róla.
TM: Nos, azt mondja, hogy a vád képviselői soha nem próbálták meg elérni önt és megkérdezni, hogy mi az ön álláspontja ezzel kapcsolatban?
MC: Nem, soha.
TM: Tud arról, hogy bármely rendőr Santa Barbarából valaha is fel próbálta volna önt hívni, hogy megtudja mi az igazság?
Share this:MegosztásE-mailTwitterFacebookKedvelem ezt?Kedvelés Betöltés...
Kategória: A 2005-ös per, Az 1993-as ügyCímke: Adrian McManus, Blanca Francia, Bob Jones, Brett Barnes, Gavin Arvizo, Jason Francia, Jordan Chandler, Joy Robson, June Chandler, Kassim Abdool, Macaulay Culkin, Michael Jackson, Phillip Lemarque, Ralph Chacon, Stella Macroft, Thomas Mesereau, Tom Sneddon, Victor Gutierrez, Wade Robson Közvetlen link a könyvjelzőhöz.	← Kiegészítések az Arvizo-ügyhöz
7 hozzászólás a(z) Az 1108 bizonyítékok – avagy „mini-per” a perben bejegyzéshez
Visszajelzés: Pénz és bulvár |
jacksonaktak szerint:	2011. március 6. - 13:25	Köszönöm kedvességeteket! Terjesszétek azoknak, akiknek szükségét érzitek. Fontos, hogy az emberek megismerjék a tényeket.
Válasz	Reandy szerint:	2011. március 2. - 15:38	Nagyon köszönjük a munkád!!!
Mesereau szétszedi őket!!🙂
Nagyon remélem, hogy sokan olvassák ezeket a bejegyzéseket!!
Válasz	kermar szerint:	2011. február 27. - 16:06	Nagyon jo iras ,koszonom!!Egyetertek az elotem szolokkal is ,szelesebb korben kellene terjeszteni ezeket az irasokat,remelem ,hogy sikerulni fog.
Válasz	Susie szerint:	2011. február 26. - 16:06	Egyetértek Doodoo-val! Bár minél többen olvasnák!🙂
Válasz	doodoo szerint:	2011. február 26. - 14:23	Zsuzsi!
Minden megbecsülésem a tiéd és azoké, akik ezekért az anyagokért ennyit dolgoznak. Annyira jó lenne , ha az egész világ elé , a bulvárba ki lehetne tenni ezeket a tényeket. Nem tudom nem gondolkodtatok -e el egy könyv , vagy más kiadvány megjelentetésén. Akár támogatókat is lehetne keresni hozzá. Köszönöm neked és nektek!
Legutóbbi bejegyzések	Interjú “Jane Doe” ügyvédjével
Kategória	A 2005-ös per
Népszerű bejegyzések	Mitől lett fehér Michael Jackson?	A Petrocelli blog a hamis gyerekmolesztálási vádakról	Blogroll

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Folytatódik a tömeggyilkosságokkal vádolt szír migráns pere a Fővárosi Törvényszéken – Napi Migráns
A férfit 2018. december 30-án a budapesti Liszt Ferenc-repülőtéren ellenőrizték: hamis okirattal igazolta a saját és a vele lévő nő személyazonosságát, ezért a bíróság embercsempészés és más bűncselekmény miatt felfüggesztett börtönbüntetésre ítélte, valamint három évre kiutasította Magyarországról; a kitoloncolás során terrorizmus gyanújával a Fővárosi Nyomozó Ügyészség 2019 márciusában vette őrizetbe.
A tolmács közreműködésével meghallgatott Haszan F. a tavaly novemberi tárgyaláson tagadta bűnösségét. Mint mondta, soha nem bántott senkit, és a vádbeli cselekmények idején nem is volt Szíriában, még 2014-ben Törökországba menekült, onnan pedig Görögországba távozott öt gyerekével és két feleségével. A bíróság kedden ismertette: többször is megkeresték az ENSZ Menekültügyi Főbiztosságának magyarországi irodáját, hogy tájékoztatást kérjenek arról, Haszan F. mikor érkezett Törökországba, de nem kaptak választ megkeresésükre, és bár többször ígértek visszahívást, ennek egyszer sem tettek eleget. A bíróság érthetetlennek nevezte a menekültügyi főbiztosság magyarországi irodájának eljárását.
Mivel a bíróság nem jutott információhoz a főbiztosság magyarországi irodájától, az Igazságügyi Minisztériumtól kérte, hogy bűnügyi jogsegély keretében szerezzék be: a vádlott, a felesége és gyermekei mikor kaptak menekültstátuszt Törökországban. A bíróság ismertette a büntetés-végrehajtási szervezet véleményét is a fogvatartottról. Eszerint a férfi magatartása most kevésbé problémás, mint korábban, fegyelmi felelősségre vonására nem volt szükség.
A büntetés-végrehajtás szerint ugyanakkor a vádlottat gyakran kell figyelmeztetni zárkája tisztaságára, egyéni higiéniája átlagon aluli, a tisztálkodás alapvető szabályait sem ismeri. A kapott utasításokat megérti, de a végrehajtásukra nem nagyon törekszik, viselkedése sokszor flegmatikus. Magyar és angol szavakat használ, ha érdeke fűződik hozzá, zárkájában a Koránból mond imákat.
Hetente többször is részt vesz reintegrációs foglalkozáson, de ezek időtartama lerövidült, és amíg korábban érdekelte a kereszténység, sőt fontolgatta a keresztény vallás felvételét is, ez mostanra megváltozott. A büntetés-végrehajtás jellemzése szerint a novemberi tárgyalás óta megváltozott a vádlott kapcsolata családtagjaival, a családjához fűződő érzelmi szálak gyengültek, kevesebbet beszél velük, gyakran ingerült.
A vádlott ezekre reagálva azt mondta: nem felel meg a valóságnak a jellemzése, a zárkájában nincs Korán, de egyes részeit fejből tudja. Hozzátette, bántalmazzák a fogva tartása során, meg akarják mérgezni és nem emberi módon viselkednek vele. A bíróság ismertette a Katonai Nemzetbiztonsági Szolgálat szakértőjének a szíriai helyzetről és az Iszlám Állam terrorszervezetről készített elemzését is. A pszichológus-szakértő szerint a vádlott a cselekmény elkövetése idején és a vizsgálatkor is beszámítható volt.
A lefejezésről szóló videót elemző szakértő szerint rossz minőségű a lefejezésről készített felvétel, így nem támasztja alá sem azt, hogy a vádlott szerepel rajta, sem azt, hogy nem ő van azon. Az egyik orvosszakértő nem tudott szakértői véleményt adni a felvétel rossz minősége miatt, egy másik szerint azonban 53,3 százalék a valószínűsége, hogy a vádlott szerepel a felvételen. A tárgyaláson ismertették a nyírbátori befogadóállomáson a vádlott zárkájában rögzített beszélgetést, amelyben a vádlott tagadja, hogy az Iszlám Állam katonája lenne, és erősködik, hogy zárkatársa keressen rá az interneten, kikhez tartozik. A vádlott ezzel kapcsolatban megjegyezte, nem ismeri a betűket. A bíróság csütörtökön Belgiumban és Máltán tartózkodó tanúkat fog meghallgatni, távmeghallgatással.
A vádirat szerint Haszan F. Szíriában a polgárháború idején az Iszlám Állam terrorszervezet katonája volt, egy kisebb egységet irányított, és 2015-ben részt vett egy nyilvános lefejezésben és több kivégzésben; legalább 25 ember haláláért felelős.
A cselekmények célja más államok alkotmányos társadalmi, gazdasági rendjének megváltoztatása, a Koránon alapuló törvénykezés bevezetése és a terrorszervezet hatalmának megszilárdítása volt. A vádirat szerint a terrorszervezet tagjaként Haszan F. tevékenysége is arra irányult, hogy a helyi lakosságot a szervezet hatalmának elismerésére, az ahhoz való csatlakozásra kényszerítse, ezért készített „halállistákat” és vett részt szisztematikus kivégzésekben az ügyészség szerint.
« Az Iszlám Állam propagandistája bedöntötte a norvég kormányt
Szír embercsempészt tartóztattak le Tolnában »

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Megalapozhat-e bíróság eljárási szabálysértése alkotmányjogi panaszt? - Az Alkotmánybíróság döntést hozott | hírek | Jogi Fórum
2020.02.19. Jogi Fórum / Alkotmánybíróság
Önmagukban a rendes bíróságok által elkövetett vélt vagy valós jogszabálysértések nem adhatnak alapot alkotmányjogi panasz előterjesztésére, mert így az Alkotmánybíróság burkoltan negyedfokú bírósággá válna - szögezi le az Alkotmánybíróság IV/355/2019. számú, alkotmányjogi panaszt elutasító határozatában.
Az Alkotmánybíróság elutasította a Kúria végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt.
Az indítványozó a Kúriának benyújtott felülvizsgálati kérelmében azt állította, hogy az első- és másodfokon eljáró bíróságok magatartása a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogába ütközött, valamint az eljárás során sérült a védelemhez való joga. Az indítványozó a felülvizsgálati kérelemben tételesen megjelölte az állított eljárási szabálysértéseket, azok helytállóságát azonban a Kúria a támadott határozatában csak részben cáfolta, továbbá úgy foglalt állást, hogy a megjelölt eljárási szabályszegések még esetleges fennállásuk esetén is legfeljebb relatív eljárási szabálysértést valósítanak meg, melyek nem tartoznak a törvényben megjelölt és felülvizsgálati eljárás alapjául szolgáló eljárási szabálysértések körébe. Így a felülvizsgálati indítványt a Kúria törvényben kizártnak minősítette. Az indítványozó meggyőződése szerint ugyanakkor a részletezett eljárási szabálysértések együttesen (de legtöbbjük külön-külön is) a tisztességes eljáráshoz való joga megsértését eredményezték. Az indítványozó példaként említette, hogy a felülvizsgálati eljárás idején nem álltak rendelkezésre az eljárás iratai tanulmányozható módon, és a vádiratot számára nem kézbesítették. Ezen hiányosság és mulasztás következtében az indítványozó nem gyakorolhatta megfelelően a védelemhez való alapvető jogát. Szintén a védelemhez való jog, továbbá a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmére vezetett az indítványozó szerint, hogy az egyik tárgyaláson olyan védő járt el, akinek a meghatalmazását előzetesen visszavonta. Kifogásolta továbbá az indítványozó azt is, hogy a másodfokú tárgyaláson annak ellenére nem vehetett részt, hogy arra irányuló szándékát jelezte.
Figyelemmel fentiekre, továbbá az indítványozó egyéb kifogásait is megvizsgálva, az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy az indítványozóval szemben folytatott büntetőeljárásban nem kérdőjeleződött meg a pártatlanság értelmében az ügyben eljáró bíróval szemben támasztható elvárások érvényesülése. Nem lehetett megállapítani ugyanis sem azt, hogy a Kúria a megítélendő ügy tekintetében előítéletekkel rendelkezett volna, sem pedig azt, hogy az ügyben szereplő egyik fél, jelen esetben az indítványozó javára, avagy hátrányára elfogult döntést hozott. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint a tényállás megállapítása, a bizonyítékok értékelése, a cselekmény minősítése és a szankció kiszabása olyan törvényességi kérdések, amelyekről történő döntés az eljáró bíróságok hatáskörébe tartozik, így az Alkotmánybíróság nem mérlegelhette felül a bíróságok eljárását egy konkrét bizonyíték felhasználásával összefüggésben. Az Alkotmánybíróság hangsúlyozta azt is, hogy önmagukban a rendes bíróságok által elkövetett vélt vagy valós jogszabálysértések nem adhatnak alapot alkotmányjogi panasz előterjesztésére, mert így az Alkotmánybíróság burkoltan negyedfokú bírósággá válna.
Minderre figyelemmel az Alkotmánybíróság az indítvány vizsgálata alapján arra a megállapításra jutott, hogy a Kúria a támadott végzéssel sem az indítványozó tisztességes eljáráshoz való jogát, sem a védelemhez való jogát nem sértette meg, ezért az Alkotmánybíróság az indítványt elutasította.

matches: bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
5. K. 30. 983/2012/6.
A Fővárosi Törvényszék a Dr. Szabó & Mater Ügyvédi Iroda, ügyintéző: dr. Sz. Gy. ügyvéd által képviselt Group Saving Kft. (Budapest) felperesnek a dr. László Ildikó Katalin ügyvéd és dr. H. Á. bírósági képviseleti irodavezető által képviselt Gazdasági Versenyhivatal (1054 Budapest, Alkotmány u. 5.) alperes ellen versenyügyben hozott Vj/002-112/2011. számú közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indított perében meghozta az alábbi
Kötelezi a felperest, hogy tizenöt nap alatt fizessen meg az alperesnek 30.000 (azaz harmincezer) forint perköltséget, valamint az államnak - az illetékügyekben eljáró hatóság külön felhívására - 255.000 (azaz kettőszázötvenötezer) forint kereseti illetéket.
Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított tizenöt nap alatt van helye fellebbezésnek, amelyet a Fővárosi Ítélőtáblához címzetten, a jelen bíróságnál kell írásban, három példányban előterjeszteni.
A 2009-ben alapított felperesi társaság 2009. március l-jétől átvette a korábban az Euro Correct Consulting Kft. által fogyasztói csoportokban történő részvételre kötött szerződéseket, és működtette a fogyasztói csoportokat, valamint más vállalkozásokat bízott meg a fogyasztói csoportokhoz kapcsolódó szervezői tevékenység ellátásával. A felperes által működtetett fogyasztói csoportok főbb jellemzőit az alperes a jelen perben felülvizsgálni kért határozata IV. pontjában rögzítette.
A felperes által működtetett fogyasztói csoportok kapcsán 2009. szeptember 9. és 2011. január 24. között rendszeresen igen sok, több mint 1100 alkalommal, több tízmillió forint ellenében jelentek meg reklámok a nyomtatott sajtóban a határozat 34. és 35. pontjában írt szövegekkel.
Az alperes a 2011. január 24-én indított versenyfelügyeleti eljárása eredményeként 2012. január 27-én meghozott Vj/002-112/2011. számú határozatával - a felperesre vonatkozóan - megállapította, hogy 2009. szeptember 9. és 2011. január 24. között az általa működtetett fogyasztói csoportokkal kapcsolatos, a nyomtatott sajtóban megjelent reklámokkal a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot folytatott, amikor a fogyasztók számára valótlan képet nyújtott a kínált szolgáltatásról, megsértve ezáltal a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló 2008. évi XLVII. törvény (a továbbiakban: Fttv.) 3. § (1) bekezdésében írt tilalmat, figyelemmel a 6. § (1) bekezdésének a), bd), bg), bh) és c) pontjaiban foglaltakra. Megtiltotta a jogsértő magatartás további folytatását, és kötelezte a felperest 7.200.000 forint bírság megfizetésére.
Indokolásában - a bírságkiszabás körében - utalt a Gazdasági Versenyhivatal elnökének és a Versenytanács elnökének 1/2007. számú közleményére, és rögzítette, hogy az abban foglaltakra is figyelemmel a felperes esetében a jogsértő kommunikációs eszközök alkalmazása kapcsán felmerült, ismert költségek mértékéből indult ki.
Súlyosító körülményként vette figyelembe, hogy a jogsértő kereskedelmi kommunikáció közzététele időben elhúzódott; az elkövetési mód kapcsán nagyfokú intenzitás állt fenn, a jogsértő reklámok jelentős példányszámú, a fogyasztók igen széles körét elérő lapokban számos alkalommal jelentek meg; a jogsértő magatartással megcélzott, illetve elért fogyasztói kör részben az átlagosnál sérülékenyebb; az érintett szolgáltatás bizalmi jellegűnek minősül; a fogyasztók számára egy hosszútávú jogviszonyt eredményez, a fogyasztói csoportba történő belépés és így a kereskedelmi gyakorlat hatása időben elhúzódó; a vállalkozások magatartása nem éri el az adott helyzetben általában elvárható magatartási mércét, nem felel meg a társadalom értékítéletének, ezért felróhatónak minősül; illetve hogy az eljárás alá vont vállalkozások esetében korábban már megállapította, hogy a fogyasztók megtévesztésére alkalmas tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot tanúsítottak, mely körülmény súlyát növeli, hogy különös ismétlés áll fenn (a vállalkozás ugyanolyan, vagy hasonló jogsértést követ el).
Enyhítő-körülményként értékelte ugyanakkor, hogy a fogyasztók a szerződés megkötéséig további információkhoz juthattak a fogyasztói csoport működésével kapcsolatban.
Az így kalkulált bírságösszeget összevetette a törvényben rögzített maximum-értékkel, melyhez a felperes tekintetében a 2010. üzleti évre vonatkozó nettó árbevételi adatok álltak rendelkezésre. Tekintettel arra, hogy a kalkulált bírságösszeg magasabb volt, mint a törvényi maximum, a versenyfelügyeleti bírság összegét a törvényi maximumhoz közel eső összegben állapította meg.
A felperes a tárgyaláson pontosított keresetében az alperes határozatának megváltoztatását, a bírság 2.950.000 forintra történő mérséklését kérte.
A Tpvt. 78. § (1) bekezdésére hivatkozással kifejtette, hogy az alperes tévesen vette figyelembe a 2010. évi nettó árbevételét, tekintettel arra, hogy a versenyfelügyeleti eljárásban becsatolta, így a határozathozatal napjakor ismert volt a 2011. évi főkönyvi kivonata. Ezért az alperes csak az abban szereplő árbevételi adatnak megfelelő, lényegesen alacsonyabb összegű bírságot szabhatott volna ki vele szemben. Utalt arra, hogy a számviteli előírásoknak megfelelően igazolt adatokat a gazdasági ügyekkel foglalkozó alperes számára a főkönyvi kivonatból megállapíthatóak voltak, azokat jogszerűen nem lehetett volna figyelmen kívül hagyni. Ezen adatok később benyújtott beszámoló-adatoktól való eltérése nem tekinthető szignifikánsnak. Előadta, hogy az alperes máskor az eljárás alá vonti nyilatkozat alapján is elfogadja az előző évi nettó árbevételi adatok helyességét. Utalt a Fővárosi Törvényszék 16.K.33.365/2010/23. számú ítéletére azzal, hogy a bíróság abban a perben is a bírságkiszabás során a nyilatkozat szerinti összeget tekintette mérvadónak.
A Tpvt. 78. § (3) bekezdésére utalással hangsúlyozta, hogy az alperes a bírság összegét befolyásoló tényezőket esetében nem megfelelően mérlegelte.
A határozat több olyan súlyosító körülményt is tartalmaz, amely nem méltányos és nem valós, mint például a fogyasztói célcsoport sérülékeny jellege. Ilyen tényezőt a törvény nem határoz meg, ráadásul ez meglehetősen szubjektív. Hangoztatta, hogy az általa megszólítani kívánt fogyasztói célcsoport nagyon tág, az a teljes cselekvőképességgel rendelkező írni-olvasni tudó, nagykorú állampolgárok teljes egészére kiterjed.
Álláspontja szerint az alperes az enyhítő körülményeket nem vette figyelembe teljes körűen, ezzel összefüggésben hivatkozott arra, hogy a fogyasztók a szerződés megkötését megelőzően megismerkedhettek a fogyasztói csoportban történő részvétel összes feltételével, tekintettel arra, hogy egy többlépcsős folyamatról volt szó, nem csupán egy hirdetés alapján kötött szerződést az ügyfél. Hangsúlyozta, hogy az elállásra nyitva álló határidőt 30 napra emelte. Kifejtette, hogy a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyeletével hatósági szerződést kötött, amelyben vállalásokat tett a fogyasztók érdekében, a pénzügyi felügyeleti hatóság célvizsgálatát 2010. január 27-én intézkedés nélkül zárta le, megállapítva, hogy a hatósági szerződésben vállalt kötelezettségeket végrehajtotta. Hangoztatta, hogy a bírósági peres eljárások során megtévesztésre történő hivatkozások esetén folyamatosan megnyerte a pereket, tekintettel arra, hogy az ítéletek szerint a szerződéskötések előtti tájékoztatások teljes körűek voltak, a szerződéses feltételek teljes ismeretében, önállóan írták alá az ügyfelek a szerződéseket, így megtévesztésre történő hivatkozásuk alaptalan. Álláspontja szerint a fentiekből jól látszik azon igyekezete, hogy a hatóságokkal együttműködjön, és az ügyfeleket minél részletesebb tájékoztatással lássa el a hirdetésektől kezdődően végig a szerződéskötési folyamat során.
A határozat jogalapjával (a jogsértés megállapításával) kapcsolatosan a keresetlevélben kifejtett érveit nem tartotta fenn.
A bíróság a perbe avatkozás lehetőségéről értesítette a felülvizsgálni kért alperesi határozatban a felperessel együtt marasztalt vállalkozásokat.
A bíróság az alperesi közigazgatási határozatot a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény 83. § (1) bekezdése, valamint a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 324. § (2) bekezdésének a) pontja alapján, a Pp. XX. fejezete szerinti eljárásban, a Pp. 339/A. §-a értelmében a meghozatalakor fennálló tények és alkalmazandó jogszabályok figyelembevételével, a Pp. 213. § (1) bekezdése és 215. §-a szerint a kereset és az ellenkérelem keretei között vizsgálta felül. A tényállást a Pp. 206. § (1) bekezdésére figyelemmel a rendelkezésre álló közigazgatási iratok, valamint a felek előadása alapján állapította meg.
A perben eldöntendő kérdés az volt, hogy jogszerű-e az alperes döntése a felperessel szemben kiszabott bírság körében.
A Tpvt 78. § (1) bekezdése alapján az eljáró versenytanács bírságot szabhat ki azzal szemben, aki e törvény rendelkezéseit megsérti. A bírság összege legfeljebb a vállalkozás, illetve annak - a határozatban azonosított - vállalkozáscsoportnak a jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevételének tíz százaléka lehet, amelynek a bírsággal sújtott vállalkozás a tagja. A vállalkozások társulásával szemben kiszabott bírság összege legfeljebb a tagvállalkozások előző üzleti évben elért nettó árbevételének tíz százaléka lehet. A (2) bekezdés értelmében ha az (1) bekezdés szerinti vállalkozásoknak, illetve vállalkozáscsoportnak a jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevételéről nem áll rendelkezésre hitelesnek tekinthető információ, a bírság maximumának meghatározásakor az utolsó hitelesen lezárt üzleti év árbevétele az irányadó.
Tekintettel arra, hogy a felperes - nem vitatottan - tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatot folytatott, jogsértést követett el, melyre figyelemmel vele szemben a bírság kiszabására jogszerűen került sor.
A versenyfelügyeleti eljárásban kiszabható bírság ún. relatíve határozatlan szankció. A jogalkotó meghatározta a szankció nemét (bírság) és annak az egyik - felső - határát, miközben a másik - alsó - irányban a mérlegelés korlátozását mellőzte. A kiszabható bírság felső határát (maximumát) a jogalkotó a jogsértő magatartást tanúsító vállalkozásnak a jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevételéhez viszonyítva, legfeljebb ezen összeg tíz százalékában határozta meg.
Tekintettel arra, hogy ez az érték nem egy abszolút szám, a bírság felső határát esetről-esetre egyedileg, az adott eljárás alá vont vállalkozás jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevételi adatait feltárva kell kiszámolni. Ehhez pedig minden esetben hitelt érdemlően igazolható árbevételi adatokat kell alapul venni, amire vonatkozóan a törvény kifejezetten úgy rendelkezik, hogy ha a jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevételről nem áll rendelkezésre hitelesnek tekinthető információ, akkor az utolsó hitelesen lezárt üzleti év árbevétele az irányadó.
A számvitelről szóló 2000. évi C. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 4. § (1) bekezdése értelmében a gazdálkodó működéséről, vagyoni, pénzügyi és jövedelmi helyzetéről az üzleti év könyveinek zárását követően, e törvényben meghatározott könyvvezetéssel alátámasztott beszámolót köteles - magyar nyelven - készíteni. A (2) bekezdés alapján az (1) bekezdés szerinti beszámolónak kell megbízható és valós összképet adnia a gazdálkodó vagyonáról, annak összetételéről (eszközeiről és forrásairól), pénzügyi helyzetéről és tevékenysége eredményéről. Hasonló rendelkezést tartalmaz a Sztv. 18. §-a, mely szerint az éves beszámolónak a vállalkozó vagyoni, pénzügyi és jövedelmi helyzetéről és azok változásáról megbízható és valós képet kell mutatnia. Tartalmaznia kell minden eszközt, a saját tőkét, a céltartalékot és minden kötelezettséget (figyelembe véve az időbeli elhatárolások tételeit is), továbbá az időszak bevételeit és ráfordításait, az adózott és a mérleg szerinti eredményt, valamint azokat az adatokat, szöveges indokolásokat, amelyek a vállalkozó valós vagyoni, pénzügyi helyzetének, működése eredményének bemutatásához szükségesek.
A fentiekre figyelemmel a mérlegből, eredménykimutatásból és kiegészítő mellékletből álló éves beszámoló az a dokumentum, amelyből az eljárás alá vont vállalkozás vagyoni, pénzügyi és jövedelmi helyzetéről és azok változásáról hiteles, a kívülállók számára is ellenőrizhető, megbízható és valós összkép kapható; a beszámoló tekinthető ezért csak és kizárólag olyan dokumentumnak, amelyből az eljárás alá vont vállalkozás nettó árbevételi adata hitelt érdemlően kiolvasható. A bíróság megítélése szerint így helyesen járt el az alperes akkor, amikor nem fogadta el a felperes 2011. évi nettó árbevételi adatának hitelt érdemlő igazolásául a felperes által becsatolt főkönyvi kivonatot, és helyette a - közzétett beszámoló-adatokkal alátámasztott - 2010. évi nettó árbevételi adat alapján számolta ki a felperessel szemben kiszabható bírság felső határát.
A főkönyvi kivonatban írtakhoz képest a beszámoló adatai módosulhatnak, változhatnak, abban megjelennek a mérleg fordulónapja és a mérlegkészítés napja között végbement gazdasági események és a piaci körülmények változásából eredő korrekciós könyvelési tételek. Az adott esetben ilyen módosulásra, változásra ténylegesen is sor került, hiszen a főkönyvi kivonatban szereplő, és a közzétett beszámolóban szereplő nettó árbevétételi adat - a felek által nem vitatottan - eltért egymástól. Annak a bíróság az adott ügyben nem tulajdonított jelentőséget, hogy az eltérés milyen mértékű, mert a hangsúly pusztán az eltérés tényén van.
Nem fogadta el a bíróság a felperesnek a más perben hozott ítéletre vonatkozó érvelését, tekintettel arra, hogy a jelen perben csakis a felperes keresetében felülvizsgálni kért határozat jogszerűsége (jogszabályoknak való megfelelősége) ítélhető meg, melynek során egy más perben hozott döntés a bíróságot nem köti. Csak megjegyzi a bíróság, hogy azt a felperes sem állította, hogy az általa hivatkozott esetben az eljárás alá vonti nyilatkozatban foglaltak a beszámoló adataival ne lettek volna alátámaszthatók. A jelen perben csak főkönyvi kivonat adataira hivatkozott a felperes, azt pedig nyilatkozata alátámasztására az alperes - és vele egyetértve a bíróság - nem fogadta el.
A (büntetés-jellegű) bírság szankciót a ténylegesen elkövetett jogsértés súlyához, jellegéhez, valamint az adott ügyben feltárt enyhítő és súlyosító körülményekhez igazodóan, mérlegeléssel kell kiszabni, aminek főbb szempontjait - csak példálózó jelleggel - a Tpvt. 78. § (3) bekezdése határozza meg. Eszerint a bírság összegét az eset összes körülményeire - így különösen a jogsérelem súlyára, a jogsértő állapot időtartamára, a jogsértéssel elért előnyre, a jogsértő felek piaci helyzetére, a magatartás felróhatóságára, az eljárást segítő együttműködő magatartására, a törvénybe ütköző magatartás ismételt tanúsítására - tekintettel kell meghatározni. A jogsérelem súlyát különösen a gazdasági verseny veszélyeztetettségének foka, a fogyasztók, üzletfelek érdekei sérelmének köre, kiterjedtsége alapozhatja meg.
A perbeli esetben a versenyhatóság az ügyben releváns enyhítő és súlyosító körülményeket körültekintően feltárta, helyesen vette számba, azokat a súlyuknak, nyomatékuknak megfelelően értékelte, okszerűen mérlegelte, és ennek indokairól a határozatában a kellő részletességgel számot is adott. A bíróság utal a Pp. 339/B. §-ában írtakra, amely szerint a bíróság a közigazgatási szerv mérlegelését nem mérlegelheti felül. A mérlegeléssel megállapított bírság mértékének megváltoztatására csak akkor kerülhet sor, ha a hatóság a releváns tényeket, körülményeket kellő mértékben nem tárta fel, mérlegelésének szempontjai és annak okszerűsége nem állapítható meg. A bírság mértéke körében a felperes olyan további enyhítő körülményt, amit a javára még figyelembe lehetett volna venni, felhozni nem tudott.
Helyesen értékelte az alperes súlyosító körülményként a fogyasztói célcsoport részbeni sérülékeny jellegét. A bíróság álláspontja szerint is a felperesi kereskedelmi gyakorlattal érintett fogyasztói kör egy része (azok, akiket a bankok elutasítanak), kiszolgáltatott helyzetben van, mert nehezen kap hitelt. Nem vitatta ezzel az alperes, hogy a fogyasztói kör tágabb, de kétségtelenül az egyik fő célcsoportot az előbb nevesített, kiszolgáltatott helyzetű fogyasztók képezték.
Azt a tényezőt, hogy a fogyasztók a szerződés megkötését megelőzően további információkhoz juthattak a fogyasztói csoportban történő részvétel feltételeivel, az alperes a határozata 79. pontjában a felperes javára értékelte.
Az elállási jog időtartamának növelése és a pénzügyi felügyeleti hatósággal kötött hatósági szerződés vonatkozásában a bíróság egyetértett az alperes által a nyilatkozatában kifejtettekkel, e körülmények a valótlan tájékoztatásban álló versenyjogsértés súlyát semmiben nem érintik. Arra vonatkozó konkrét érvet, hogy álláspontja szerint e körülményeket mégis miért és hogyan kellett volna a javára értékelni, a felperes a keresetében nem adott elő.
A más polgári peres eljárásokra vonatkozó felperesi hivatkozást azért nem tudta elfogadni a bíróság, mert egy adott szerződés kapcsán indított polgári per során más jogszabályi előírásokat szem előtt tartva vizsgálódik a polgári bíróság, a közigazgatási perben vizsgálandó szempontokat ezzel szemben a Tpvt. és a Fttv. szabályai határozzák meg, ezekre figyelemmel pedig a felperesi magatartás mikénti megítélését a más polgári perekben kifejtettek nem befolyásolják.
A bíróság megítélése szerint a felperes a jogkövető magatartást előíró törvényi kötelezettségen túlmutató mértékű együttműködést - ez irányú hivatkozásával szemben - a versenyfelügyeleti eljárás során nem tanúsított, amelyet a bírságkiszabás körében enyhítő körülményként kellett volna értékelni. A teljes körű tájékoztatásra való törekvését pedig a fentebb hivatkozott 79. pont szerinti keretben figyelembe vette az alperes, további adat a tájékoztatás körében a perben nem merült fel, ilyet a felperes nem igazolt.
A fogyasztókat megtévesztő magatartás tilalmának törvényi szabályozásával a Fttv. azt kívánja megakadályozni, hogy a vállalkozó olyan szolgáltatás igénybevételére késztesse a fogyasztót, amelyet nem venne igénybe, ha annak valóságos tulajdonságait ismeri. Ezzel összefüggésben a Tpvt. 78. §-a alapján kiszabható bírság célja az, hogy a vállalkozásokat visszatartsa a tisztességtelen piaci magatartástól és egyúttal megteremtse a gazdasági verseny tisztességét. Az adott ügyben feltárt összes tényezőt szem előtt tartva a bíróság úgy ítélte meg, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság mértéke eltúlzottnak nem tekinthető, az előbb írt törvényes speciál- és generálpreventív célokkal arányban áll, azok eléréséhez szükséges és egyben elégséges is.
Újabb jogsértő reklámok miatt bírságolt a GVH
Versenyhivatali eljárás indult a Group Saving Kft-vel szemben

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Wlassics Gyula érdemei a közigazgatási bíráskodás megteremtésében | K Ú R I A
A 120 éves magyar közigazgatási bíráskodásról rendezett konferenciát a Nemzeti Közszolgálati Egyetem (NKE) 2017. október 26-án Budapesten. A felsőoktatási intézmény dísztermében dr. Darák Péter a Kúria elnöke Wlassics Gyula, a XX. század elején megalakult Közigazgatási Bíróság egyik legjelentősebb elnökének életművéről és munkásságáról tartott előadást.
Dr. Darák Péter ismertette a Közigazgatási Bíróság 1896-os felállításának előzményeit és megalakításának körülményeit. A Kúria elnöke szerint Wlassics Gyula több volt, mint a bíróság szervezeti irányítója, a működésnek tudományos irányt szabott, érvényesítette az ún. osztó jog uralmát és határozottan kiállt a bírói függetlenség mellett. A Kúria elnöke kiemelte Wlassics érdemeit a jogegység biztosítása érdekében. A legfőbb bírói fórum vezetője Wlassics Gyula közigazgatási bíráskodást és a jogrendszert érintő reformjavaslatait is méltatta. Példák, jogesetek és idézetek segítségével szemléltette, hogy a mai közigazgatási bíráskodás számára milyen tanulságokkal rendelkezik a közigazgatási főbíró szakmai életműve és munkája.
Dr. Kaiser Tamás, az NKE tudományos igazgatója, az ülés levezető elnöke nyitó beszédében kiemelte a közigazgatás feletti független bírói kontroll fontosságát és a döntések, határozatok mindennapi életre gyakorolt hatását.
Az igazságügyi miniszter a közigazgatási bíráskodás gyökereiről, jelenéről és a jövő évtől életbe lépő változásokról beszélt. Dr. Trócsányi László miniszteri munkájának egyik legértékesebb eredményének nevezte az önálló közigazgatási perrend megteremtését. A tárcavezető aláhúzta, bár a közigazgatási felsőbíróság létrehozása akadályba, ellenállásba ütközött, bízik abban, hogy a jövő évi választásokat követő kormányzati ciklusban megalakulhat ez a bírói fórum Magyarországon.
Dr. Darák Péter és dr. Trócsányi László előadásait itt tudja meghallgatni.
A témában megjelent tudósítás:
MTI-Trócsányi László: a közigazgatási bíráskodás szorosan összekapcsolódik a jogállammal

matches: Kúria Bíróság Bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
Letartóztatás az új büntetőeljárási törvényben | Dr. Bátki Pál ügyvéd
Letartóztatás – előzetes letartóztatás
Az új büntetőeljárási törvényben az “előzetes letartóztatás” „letartóztatás” elnevezéssel szerepel, szabályozása a régebbi törvényhez képest nem változott meg alapvetően.
A jogszabály rögzíti, hogy csak szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt folytatott eljárásban van helye a terhelttel szemben személyi szabadságot érintő kényszerintézkedésnek, akkor, ha a terheltet a bűncselekmény elkövetésével megalapozottan gyanúsítják, vagy vele szemben vádat emeltek, és a kényszerintézkedés céljának eléréséhez szükséges annak elrendelése, és ez a cél más módon nem biztosítható.
A letartóztatás céljai
A törvény felsorolja a célokat, amelyek biztosítása érdekében személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedés elrendelhető. Így:
a terhelt jelenlétének biztosítása érdekében, ha
megszökött, szökést kísérelt meg, vagy a hatóságok elől elrejtőzött
vagy ha megalapozottan feltehető, hogy a büntetőeljárásban elérhetetlenné válna, különösen tehát megszökne, elrejtőzne (elrejtőzésnek minősül az is, ha a terhelt elmulasztja a lakóhelyének megváltozását bejelenteni a hatóságoknak)
a bizonyítás megnehezítésének vagy meghiúsításának megakadályozása érdekében, ha
a terhelt a bizonyítás meghiúsítása érdekében a büntetőeljárásban részt vevő vagy más személyt megfélemlített, jogellenesen befolyásolt, tárgyi bizonyítási eszközt megsemmisített, meghamisított vagy elrejtett
megalapozottan feltehető, hogy a terhelt a fenti magatartásokkal a bizonyítást veszélyeztetné
végül pedig a bűnismétlés lehetőségének megakadályozása érdekében, ha
a gyanúsítotti kihallgatását követően az eljárás tárgyát képező bűncselekményt tovább folytatta, vagy ezután elkövetett újabb, szabadságvesztéssel büntetendő szándékos bűncselekmény miatt gyanúsítottként kihallgatták
megalapozottan feltehető, hogy a megkísérelt vagy előkészített – tehát be nem fejezett – bűncselekményt véghezvinné, vagy újabb bűncselekményt követne el
A törvény szerint csak legvégső esetben
A letartóztatás, mint a legsúlyosabb kényszerintézkedés, a többi mellett továbbra is a végső, legutolsó opció marad – akkor kerülhet sor az elrendelésére, ha a kényszerintézkedéssel elérni kívánt cél távoltartással, bűnügyi felügyelettel nem biztosítható.
Megjegyzést érdemel, hogy ennek az alapelvnek a törvényi rögzítése üdvözlendő, de hogy mennyire válik be a gyakorlatban, hogy a letartóztatás tényleg kivételes ‘ultima ratio’ vagy ‘last resort’, tehát végső opció maradjon. E célnak az elérésre a védőügyvédekre is nagy felelősséget telepít, de azt gondolom, hogy igazi szemléletváltás az ügyészségeken illetve a nyomozási bíróknál szükséges.
Elrendeléséről a bíróság határoz.
A letartóztatást az új Be. a régivel azonosan definiálja: ez a terhelt személyi szabadságának bírói elvonása a jogerős ügydöntő határozat meghozatala előtt.
Mennyi időre rendelik el a letartóztatást?
Amennyiben a vádemelés előtt rendelték el a letartóztatást, az alapesetben az elsőfokú bíróságnak a tárgyalás előkészítése során hozott határozatáig, de legfeljebb egy hónapig tart – itt kerül sor határozathozatalra arról, hogy a terhelt továbbra is előzetesben maradjon-e, vagy kiengedjék. A bíróság tehát az tárgyalás előkészítése során dönthet a meghosszabbításról: az elrendeléstől számított 1 év elteltéig alkalmanként max. 3 hónappal, ezt követően pedig alkalmanként max. 2 hónappal meghosszabbíthatja. Amennyiben az ügydöntő határozat meghozatala után került sor az elrendelésre vagy a fenntartásra, a letartóztatás legfeljebb a nem jogerős ítélettel kiszabott szabadságvesztés időtartamáig tart.
Letartóztatás maximuma
Rendelkezik a törvény a letartóztatás tartamának felső határáról is. Attól függően, hogy a bűncselekmény legfeljebb hány évnyi szabadságvesztés büntetéssel fenyegetett, más-más lesz a letartóztatás maximális tartama is. Így három évnél nem súlyosabb szabadságvesztéssel büntetendő cselekmény esetén például maximum 1 év lehet; de például ha tíz évnél súlyosabb a szóbanforgó büntetés, úgy 4 évig tarthat legfeljebb a letartóztatás. Nincs azonban felső határa a letartóztatásnak, ha például a terhelttel szemben életfogytig tartó szabadságvesztéssel is büntethető bűncselekmény miatt van folyamatban eljárás.
Hol hajtják végre a letartóztatást?
A letartóztatást az ügyészség rendelkezése alapján rendőrségi fogdában is végre lehet hajtani, itt azonban maximálisan 60 napot tölthet el a terhelt. Egyébként büntetés-végrehajtási intézetben kerül sor a végrehajtásra.
A bíróság a terhelt indítványára rendelkezik arról, hogy a terheltet és a gyermekét együtt helyezzék el egy megfelelő részlegen, ha a terhelt egyévesnél fiatalabb gyermekét gondozó nő és nem áll fenn törvényben meghatározott kizáró ok.
Egy példa a letartóztatás megszüntetésére védőügyvédi érvelés alapján
Egyik ügyfelemet, az külföldi állampolgárságú Q.-t budapesti kávézóban zsebtolvajlással gyanúsította. Mivel tetten érték, őrizetbe vették és az eltulajdonított összeg a helyszínen elvették tőle.
Tettenérés és őrizetbe vétel és előzetes letartóztatás
Ügyfelem a tettenérésre tekintettel beismerte a cselekményét, együttműködött a nyomozó hatósággal. A bíróság az őrizetbe vételt követően elrendelte az előzetes letartóztatását a következő indokokra alapozva:
a várható büntetés súlyosságára figyelemmel a szökés, elrejtőzés veszélye fennállt, másrészt
a gyanúsított nem rendelkezett magyarországi lakóhellyel, kapcsolatokkal, csupán átutazási célból tartózkodott az országban.
Nyomozás elhúzódása
Az ügyet bonyolította, hogy a nyomozóhatóság szerint további, korábban elkövetett zsebtolvajlások is ügyfelem számlájára voltak írhatók. Mivel ezeket az iratokat is be akarták szerezni, ezért az ügyészség indítványozta a letartóztatás 30 napon túli meghosszabbítását.
Védőügyvédi érvelés
Én ennek megalapozatlanságára hivatkozva kértem a bíróságot, hogy a letartóztatás meghosszabbítására irányuló indítványt utasítsa el. Szükség esetén rendelje el a terhelt csehországi házi őrizetét. Előzetes letartóztatásban levő gyanúsított esetén ugyanis az eljárást soron kívül kell lefolytatni, és a nyomozó hatóságnak arra kell törekednie, hogy az előzetes letartóztatás a lehető legrövidebb ideig tartson.
Márpedig ezzel a törvényi előírással ellentétes, hogy a nyomozó hatóság ezideáig nem tudta beszerezni két másik rendőrségi akta iratait, ami legfeljebb pár napos művelet lett volna. Emellett egyrészt sem a kiszabható büntetés súlyossága nem adott alapot a szökés és az elrejtőzés veszélyének megállapítására.
A védői érvelés hangsúlyos része volt, hogy az EU jog már régen lehetővé teszi, hogy a magyar bíróság által elrendelt a házi őrizetről akár külföldön kerüljön végrehajtásra.
Letartóztatás megszüntetése
A bíróság helyt adott az érvelésemnek. Megállapította, hogy a büntetőeljárás inaktív volt, ez pedig a letartóztatás meghosszabbításának akadályát képezte. A bíróság azt is megállapította, hogy, a bűncselekmény súlyára, mint a szökés veszélyét növelő tényezőre való hivatkozás komolytalan, hiszen a bűncselekmény két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
Más letartóztatással kapcsolatos cikkeim elérhetők itt és itt
Egy jó összefoglaló a BV honlapjáról
Kategória: BüntetőjogSzerző: Dr. Bátki Pál 2018. március 20. kedd
Tags: büntetőeljárásházi őrizetletartóztatásszabadságvesztés


text:
Visszavonható-e a menekült jogállás a társadalom védelmében? - Az Európai Bíróság ítéletet hozott | hírek | Jogi Fórum
A C-391/16. sz., C-77/17. sz. és C-78/17. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet - M kontra Ministerstvo vnitra, X és X kontra Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides
Belgiumban és a Cseh Köztársaságban egy elefántcsontparti és egy kongói állampolgártól, valamint egy csecsenföldi származású személytől – akik menekült jogállással rendelkeztek, illetve ilyen jogállás iránti kérelmet nyújtottak be – a menekültekről szóló irányelv1 azon rendelkezései2 alapján vonták vissza ezt a jogállást, illetve tagadták meg tőlük annak megadását, amely rendelkezések lehetővé teszik ilyen intézkedések azon személyekkel szembeni elfogadását, akik fenyegetést jelentenek a fogadó tagállam biztonságára vagy – különösen súlyos bűncselekményért való jogerős elítélésük miatt – annak társadalmára nézve. Az érintett személyek a Conseil du contentieux des étrangers (külföldiekkel kapcsolatos jogi ügyekben eljáró bíróság, Belgium), illetve a Nejvyšší správní soud (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Cseh Köztársaság) előtt kifogásolják a menekült jogállás visszavonását, illetve megadásának megtagadását, e bíróságokban pedig kétségek merültek fel a tekintetben, hogy az irányelv szóban forgó rendelkezései megfelelnek-e a Genfi Egyezménynek.3
Ezek a bíróságok hangsúlyozzák, hogy noha a Genfi Egyezmény lehetővé teszi, hogy egy külföldit vagy hontalan személyt a fent említett okok miatt kiutasítsanak vagy visszaküldjenek, nem írja elő a menekült jogállás elvesztését. E bíróságok ebben a kontextusban arra kívánnak választ kapni, hogy az irányelv azon rendelkezései, amelyek lehetővé teszik a tagállamok számára, hogy a szóban forgó okok miatt visszavonják a menekült jogállást vagy megtagadják annak megadását, nem tartalmaznak-e egy, a Genfi Egyezményben nem szereplő megszűnési vagy kizárási okot. E körülmények között arra kívánnak választ kapni a Bíróságtól, hogy az irányelv szóban forgó rendelkezései érvényesek-e, figyelemmel az Európai Unió Alapjogi Chartájában (Charta) és az EUMSZ-ban szereplő azon szabályokra, amelyek értelmében az EU menekültügyi politikájának összhangban kell lennie a Genfi Egyezménnyel.
Ítéletében a Bíróság mindenekelőtt rámutat, hogy noha az irányelv az EU sajátját képező menekültvédelmi rendszert hoz létre, a Genfi Egyezményen alapul, célja pedig az Egyezmény teljes körű tiszteletben tartása.
Ezzel összefüggésben a Bíróság pontosítja, hogy mindaddig, amíg a harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy megalapozottan fél attól, hogy származási országában vagy a tartózkodási helye szerinti országában üldöztetésnek lesz kitéve, e személynek ezen irányelv és a Genfi Egyezmény értelmében vett menekültnek kell minősülnie, mégpedig attól függetlenül, hogy a menekült jogállást hivatalosan biztosították-e számára. A Bíróság e tekintetben megállapítja, hogy a menekült jogállást az irányelv a menekültként történő, valamely tagállam általi elismerésként határozza meg, továbbá hogy az elismerés a menekültnek minősülést illetően deklaratív, nem pedig konstitutív aktus.
A Bíróság ezután megállapítja, hogy a visszavonással és a megtagadással kapcsolatban az irányelvben előírt okok megfelelnek azoknak az okoknak, amelyeket a Genfi Egyezmény a menekültek visszaküldését igazoló okokként elismer. A Bíróság e tekintetben hangsúlyozza, hogy míg – a fent említett okokra való hivatkozást lehetővé tevő feltételek teljesülése esetén – a Genfi Egyezmény megfoszthatja a menekültet attól, hogy alkalmazzák rá az olyan országba való visszaküldés tilalmának elvét, ahol élete vagy szabadsága veszélyeztetve van, az irányelvet a Chartában biztosított azon jogok tiszteletben tartásával kell értelmezni és alkalmazni, amelyek kizárják az ilyen országba való visszaküldés lehetőségét. A Charta ugyanis abszolút módon tiltja a kínzást és az embertelen vagy megalázó bánásmódot vagy büntetést, bármi legyen is az érintett személy magatartása, tiltja továbbá az olyan államba való kiutasítást is, ahol az érintett személyt komolyan fenyegeti az a veszély, hogy ilyen bánásmódnak lesz kitéve.
A Bíróság továbbá úgy véli, hogy a menekült jogállás visszavonása vagy megadásának megtagadása nem jár azzal a következménnyel, hogy már nem minősül menekültnek az a személy, aki megalapozottan fél attól, hogy származási országában üldöztetésnek lesz kitéve. Ily módon, jóllehet egy ilyen személyt nem vagy már nem illethetnek meg mindazon jogok és előnyök, amelyeket az irányelv a menekült jogállással rendelkező személyek számára fenntart, megilletik, illetve továbbra is megilletik bizonyos számú olyan jogok, amelyeket a Genfi Egyezmény ír elő. E tekintetben a Bíróság pontosítja, hogy a menekültként elismert személynek abszolút módon rendelkeznie kell a Genfi Egyezményben rögzített azon jogokkal, amelyekre az irányelv a menekült jogállás fent említett okokból történő visszavonásával vagy megtagadásával összefüggésben kifejezetten hivatkozik,4 továbbá az ezen Egyezményben előírt azon jogokkal, amelyek esetében nem követelmény a jogszerű tartózkodás, hanem elegendő az, ha a menekült a fogadó tagállam területén fizikailag jelen van.
1A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült- vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13-i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 337., 9. o.; helyesbítések: HL 2017. L 167., 58. o.; HL 2019. L 19., 20. o.)
214. cikk, (4) és (5) bekezdés.
3Az 1967. október 4-én hatályba lépő, a menekültek helyzetére vonatkozó 1967. január 31-i New York-i jegyzőkönyvvel (kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.) kiegészített, az 1954. április 22-én hatályba lépő, a menekültek helyzetére vonatkozó, 1951. július 28-án Genfben aláírt egyezmény [Recueil des traités des Nations unies [1954], 189. kötet, 137. o., 2545. sz.; kihirdette: az 1989. évi 15. tvr.]
414. cikk, (6) bekezdés

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
• Olaszország esete a Strasbourgi Bírósággal
Olaszország esete a Strasbourgi Bírósággal2012.09.04. 08:47szerző: Szeghalmi Veronika
1999-ben a műsorterjesztési jogosultságot elnyert Centro Europa 7 csatorna a „piac kapacitásának hiánya miatt" éveken át nem kapott frekvenciát. A Strasbourgi Bíróság ezért – többek között – megállapította, hogy Olaszország megsértette az Egyezmény 10. cikkében foglalt véleménynyilvánítás szabadságához fűződő jogot, és 10 millió eurós büntetést szabott ki. Olaszországban a Centro Europa 7 csatorna műsorszolgáltatási engedélyt kapott, de évekig nem közvetíthetett, ugyanis az a miniszteri rendelet, amely műsorszolgáltatási jogosultságot juttatott a pályázat nyertes szolgáltatójának, kikötötte, hogy a frekvenciák kiosztására csak a nemzeti frekvenciaelosztási terv hatályba lépését követően kerülhet majd sor.
Mivel az engedély megszerzését követően a frekvenciát a szolgáltató nem vehette birtokba, a műsorszolgáltató még az engedély megszerzésének évében az érintett minisztériumhoz fordult, hogy az biztosítsa számára az elnyert frekvenciák használatát. Ez utóbbi próbálkozás azonban eredménytelen volt, és a minisztérium visszautasította a szolgáltató kérését. Ezután a csatorna a regionális közigazgatási bírósághoz fordult, amely így határozott: az állami szervek vagy odaadják a szóban forgó frekvenciát, vagy visszavonják a szolgáltató engedélyét. A fellebbezést követően az államtanács elé került az ügy, melynek ítélete szintén a minisztérium döntését, illetve a frekvenciaelosztási terv átültetését irányozta elő. Ezzel egy időben az Európai Bíróság által hozott ítélet sem hozott változást, amely kimondta, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságával és az uniós hírközlési jog érintett rendelkezéseivel is ellentétes a szabályozás, “amelynek alkalmazása azt eredményezi, hogy a koncesszió-jogosult gazdasági szereplő az objektív, átlátható, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos kritériumok alapján meghatározott, műsorterjesztésre használt frekvenciák hiánya miatt nem képes szolgáltatást nyújtani.” Az Európai Bíróság azt is kimondta, hogy uniós jogot sért az a frekvenciapályázati rendszer, amelyben a frekvenciák elosztására “nem objektív, átlátható, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos kritériumok alapján került sor.” 2008 októberében a Centro Europa 7 újabb panasszal fordult az államtanácshoz, sérelmezve, hogy a korábbi ítéletet a minisztérium semmibe vette és nem hajtotta végre. A minisztérium azonban a digitális átállás megvalósulásáig kiterjesztette az 1999-ben kapott engedélyek hatályát és kiutalt a szolgáltatónak egy frekvenciát 2009 közepétől.
Az említett esetben a Strasbourgi Bíróság szerint az olasz állam egy üres jogosultságot adott a Centro Europa 7 csatornának, mert a műsorterjesztési jogosultság elnyerése mellett a frekvenciák használatát nem biztosította a csatornának és ezzel megsértette a szolgáltató információk, eszmék közléséhez fűződő szabadságát. Egy demokratikus társadalomban nem elegendő megteremteni a szolgáltatók számára a piachoz való hozzáférés lehetőségét. A szolgáltatók kezébe tényleges jogosultságot kell adni.
A Bíróság az előbbiekben említettek okán ítéletében kifejtette, hogy az olasz hatóságok nem tettek eleget az Emberi Jogok Európai Egyezményében foglaltaknak és nem biztosították a médiapluralizmus érvényesülését, ezáltal megsértették a véleménynyilvánítás szabadságához fűződő jogot (Egyezmény 10. cikke), és a tulajdonjog védelmét (Első kiegészítés 1. cikk). Ez utóbbi kapcsán a Bíróság megállapította, hogy az állam szándéka az engedély megadásával nyilvánvalóan a frekvenciák használatba-, valamint birtokbaadása volt, és ezzel a szolgáltatót a frekvenciahasználat törvényes várományosává tette. Jelen esetben az állam tulajdonjogi viszonyokba avatkozott, azonban jogszerűtlenül tette, mert az állami beavatkozás jogi alapja nem volt előre látható, amely a jogszerűség egyik alapvető követelménye. A Bíróság végül 10 millió eurós kártérítést ítélt meg a szolgáltatónak.
A strasbourgi ítélet nyilvánvalóan visszhangot keltett Olaszországban. Egyesek szerint az ítélet rendkívüli módon reprezentálta a Berlusconi által vezetett ország működésének visszáságait, és kifejezte a volt államfő saját érdekeit szem előtt tartó, demokráciaellenes magatartását.
Olaszország, televízió, bírság, büntetés

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság