text:
A Bíróság (harmadik tanács) 2009. június 4-i ítélete.
T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV és Vodafone Libertel NV kontra Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Hollandia.
Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az EK 81. cikk (1) bekezdése – Az »összehangolt magatartás« fogalma – Okozati összefüggés az összehangolás és a vállalkozások piaci magatartása között – A nemzeti jog szerinti értékelés – Egyszeri összehangolás elégséges volta vagy tartós és rendszeres összehangolás szükségessége.
C-8/08. sz. ügy.
2009. június 4. ( *1 )
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Az EK 81. cikk (1) bekezdése — Az »összehangolt magatartás« fogalma — Okozati összefüggés az összehangolás és a vállalkozások piaci magatartása között — A nemzeti jog szerinti értékelés — Egyszeri összehangolás elégséges volta vagy tartós és rendszeres összehangolás szükségessége”
A C-8/08. sz. ügyben,
az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het bedrijfsleven (Hollandia) a Bírósághoz 2007. december 31-én érkezett, 2008. január 9-i határozatával terjesztett elő az előtte
a T-Mobile Netherlands BV,
a KPN Mobile NV,
az Orange Nederland NV,
a Vodafone Libertel NV
a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
tagjai: A. Rosas tanácselnök, A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (előadó) és U. Lõhmus bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. január 15-i tárgyalásra,
a T-Mobile Netherlands BV képviseletében I. VerLoren van Themaat és V. H. Affourtit advocaten,
a KPN Mobile NV képviseletében B. J. H. Braeken és P. Glazener advocaten,
a Vodafone Libertel BV képviseletében G. van der Klis advocaat,
a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit képviseletében A. Prompers, meghatalmazotti minőségben,
a holland kormány képviseletében C. Wissels, valamint Y. de Vries és M. de Grave, meghatalmazotti minőségben,
az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében A. Bouquet és S. Noë, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2009. február 19-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a T-Mobile Netherlands BV (a továbbiakban: T-Mobile), a KPN Mobile NV (a továbbiakban: KPN), az Orange Nederland NV (a továbbiakban: Orange) és a Vodafone Libertel NV (a továbbiakban: Vodafone), valamint a Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (a hollandiai versenyhatóság, a továbbiakban: NMa) között azon bírságok tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amelyeket az NMa az említett vállalkozásokkal szemben azért szabott ki, mert azok megsértették az EK 81. cikket, valamint a versenyről szóló törvény (Mededingingswet) (a továbbiakban: Mw) – a versenyről szóló törvény módosításáról szóló, 2004. december 9-i törvénnyel (Wet houdende wijziging van de Mededingingswet) módosított – 6. cikkének (1) bekezdését.
A Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16-i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) (5) preambulumbekezdése így rendelkezik:
„A közösségi versenyszabályok hatékony érvényesítésének biztosítása, valamint egyidejűleg a védelem alapvető jogának tiszteletben tartása érdekében e rendelet szabályozza a[z EK-]Szerződés 81. és 82. cikke szerinti bizonyítási terhet. […] Ez a rendelet nem érinti sem a bizonyítási eljárásokra vonatkozó nemzeti szabályokat, sem a tagállamok versenyhatóságainak és bíróságainak azon kötelezettségét, hogy az adott ügy megfelelő tényállásáról meggyőződjenek, feltéve hogy e szabályok és kötelezettségek a közösségi jog általános elveivel összeegyeztethetőek.”
A fenti rendelet „Bizonyítási teher” című 2. cikke így rendelkezik:
„A Szerződés 81. és 82. cikkének alkalmazásával járó bármely nemzeti vagy közösségi eljárás során a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdése vagy 82. cikke megsértésével kapcsolatos bizonyítási terhet a jogsértést állító fél vagy hatóság viseli. […]”
Ugyanezen rendelet 3. cikkének (1) és (2) bekezdése így rendelkezik:
„(1) Ha a tagállamok versenyhatóságai vagy a nemzeti bíróságok a Szerződés 81. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokra, vállalkozások társulásainak döntéseire vagy összehangolt magatartásokra, amelyek e rendelkezés értelmében befolyásolhatják a tagállamok közötti kereskedelmet, a nemzeti versenyjogot alkalmazzák, akkor az ilyen megállapodásokra, döntésekre vagy összehangolt magatartásokra a Szerződés 81. cikkét is alkalmazniuk kell. […]
(2) A nemzeti versenyjog alkalmazása nem vezethet az olyan megállapodásoknak, vállalkozások társulásai döntéseinek vagy összehangolt magatartásoknak a tilalmához, amelyek ugyan befolyásolhatják a tagállamok közötti kereskedelmet, viszont a Szerződés 81. cikke (1) bekezdésének értelmében nem korlátozzák a versenyt […].”
Az Mw 1. cikkének h) pontja szerint „összehangolt magatartás” alatt az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartást kell érteni.
Az Mw 6. cikkének (1) bekezdése értelmében tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amelynek célja vagy hatása a hollandiai piacon vagy annak egy részén belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.
Az Mw 88. cikke értelmében az NMa hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az EK 81. cikket alkalmazza.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, hogy a hollandiai piacon mobil távközlési szolgáltatásokat kínáló szolgáltatók képviselői 2001. június 13-án egyeztetést tartottak.
Ebben az időpontban Hollandiában öt szolgáltató rendelkezett saját mobil távközlési hálózattal, nevezetesen a Ben Nederland BV (a továbbiakban: Ben, jelenleg T-Mobile), a KPN, a Dutchtone NV (jelenleg Orange), a Libertel-Vodafone NV (a továbbiakban: Libertel-Vodafone, jelenleg Vodafone), valamint a Telfort Mobiel BV (később O2 (Netherlands) BV, majd „O2 (Netherlands)”, jelenleg pedig Telfort). Ezen öt szolgáltató piaci részesedése 2001-ben a következőképpen alakult: 10,6%, 42,1%, 9,7%, 26,1%, valamint 11,4%. Hatodik mobil távközlési hálózat kiépítésére nem volt mód, mivel már nem adtak ki több engedélyt. A mobil távközlési szolgáltatások piacára történő belépés tehát csak az öt szolgáltató valamelyikével vagy közülük többel kötött megállapodás útján volt lehetséges.
A mobil távközlési szolgáltatások kínálatában különbséget tehetünk prepaid-csomagok és postpaid-szerződések között. A prepaid-csomagok jellemzője, hogy az előfizető előre megfizeti a távközlési szolgáltatás díját. A prepaid kártya vagy feltöltés megvásárlásával ugyanis lebeszélhető időhöz jut, amelyen belül telefonálhat. Ezzel szemben a postpaid-szerződések esetében a felhasznált perceket utólag számlázzák ki az előfizetőnek, aki emellett meghatározott összegű alapdíjat fizet, amely maga is tartalmazhat lebeszélhető perceket.
A hollandiai piacon mobil távközlési szolgáltatásokat kínáló szolgáltatók képviselői között 2001. június 13-án egyeztetésre került sor. Ezen az egyeztetésen többek között a postpaid-szerződések után fizetett szerződéses kereskedői alapjutalékok 2001. szeptember 1-jei vagy ezen időpont körüli csökkentéséről volt szó. Mint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül, ezen egyeztetés résztvevői egyes bizalmas információkat is megosztottak egymással.
Az NMa a 2002. december 30-i határozatával megállapította, hogy a Ben, a Dutchtone, a KPN, az O2 (Netherlands) és a Libertel-Vodafone megállapodást kötöttek egymással, illetve összehangolták magatartásukat. Az NMa – mivel úgy ítélte meg, hogy e magatartások jelentős mértékben hatással vannak a versenyre, következésképpen pedig az Mw 6. cikkének (1) bekezdése tiltja azokat – bírságot szabott ki e vállalkozásokkal szemben.
Az említett vállalkozások panaszt nyújtottak be az NMa e határozata ellen.
Az NMa a 2004. szeptember 27-i határozatával a T-Mobile, a KPN, az Orange, a Libertel-Vodafone és az O2 (Netherlands) által előterjesztett jogalapokat részben megalapozottnak nyilvánította, és megállapította, hogy a 2002. december 30-i határozatban leírt magatartások nem csupán az Mw 6. cikkét, hanem az EK 81. cikk (1) bekezdését is megsértették. Következésképpen az NMa az említett társaságokkal szemben kiszabott valamennyi bírságot hatályában fenntartotta, ugyanakkor mérsékelte azok összegét.
A T-Mobile, a KPN, az Orange, a Vodafone és a Telfort a 2004. szeptember 27-i határozatot keresettel támadták meg a Rechtbank te Rotterdam előtt. E bíróság a 2006. július 13-i ítéletével hatályon kívül helyezte e határozatot, az NMa-t pedig új határozat hozatalára utasította.
A T-Mobile, a KPN, az Orange és a Vodafone (a továbbiakban együtt: érintett szolgáltatók), valamint az NMa az említett ítélet ellen fellebbezéssel éltek a College van Beroep voor het bedrijfsleven előtt, amelynek azt kell eldöntenie, hogy az összehangolt magatartás fogalmát a Bíróság e tárgyra vonatkozó ítélkezési gyakorlatára tekintettel helyesen értelmezték-e.
A kérdéseket előterjesztő bíróság álláspontja
A College van Beroep voor het bedrijfsleven úgy ítéli meg, hogy egyrészt azt kell eldöntenie, hogy a postpaid-szerződésekre vonatkozó információknak a 2001. június 13-i egyeztetés alkalmával történő közlése a verseny korlátozására irányult-e, illetve az NMa helyesen járt-e el, amikor mellőzte az összehangolt magatartás hatásainak vizsgálatát, másrészt pedig azt, hogy fennáll-e okozati összefüggés az összehangolás és az érintett szolgáltatók piaci magatartása között.
A kérdéseket előterjesztő bíróság mindenekelőtt kiemeli, hogy az összehangolt magatartás, amelyről az alapeljárásban szó van, nem érinti sem az érintett szolgáltatók által alkalmazott fogyasztói árakat, sem pedig a végső fogyasztóknak kiszámlázott postpaid-szerződéses díjakat. E magatartás valójában arra a jutalékra vonatkozik, amelyet e szolgáltatók a kereskedőknek fizetni kívánnak a kereskedők által nekik nyújtott szolgáltatásokért. Következésképpen e bíróság hangsúlyozza, hogy az összehangolt magatartás nem tekinthető úgy, hogy annak közvetlen célja a postpaid-szerződések árának meghatározása lett volna a kiskereskedelmi piacon.
A College van Beroep voor het bedrijfsleven ezt követően megjegyzi, hogy kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az érintett szolgáltatók által tanúsított, a postpaid-szerződések megkötéséért a kereskedők részére fizetett jutalékokra vonatkozó összehangolt magatartást olyannak lehet-e tekinteni, amely a versenynek az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megakadályozására, korlátozására vagy torzítására irányul. E bíróság ugyanis arra hivatkozik, hogy a Bíróság versenyjogi tárgyú ítélkezési gyakorlatát akként lehet értelmezni, hogy valamely megállapodás vagy összehangolás akkor irányul a verseny korlátozására, ha a tapasztalat azt mutatja, hogy az ilyen megállapodás vagy összehangolás a gazdasági környezettől függetlenül mindig vagy majdnem mindig megakadályozza, korlátozza vagy torzítja a versenyt. A kérdéseket előterjesztő bíróság szerint ez a helyzet akkor áll fenn, ha a tényleges káros következmények kétségbevonhatatlanok, valamint az érintett piac jellemzőitől függetlenül be fognak állni. E bíróság szerint tehát mindig vizsgálni kell az összehangolt magatartás hatásait annak elkerülése érdekében, hogy olyan magatartásnak tulajdonítsanak versenykorlátozó célt, amely láthatóan nem jár korlátozó hatásokkal.
Végül az összehangolás és az említett szolgáltatók piaci magatartása közötti okozati összefüggéssel kapcsolatban a kérdéseket előterjesztő bíróság kétségbe vonja a C-49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8-án hozott hozott ítéletben (EBHT 1999., I-4125. o.), valamint a C-199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8-án hozott ítéletben (EBHT 1999., I-4287. o.) kialakított azon vélelem relevanciáját, mely szerint az ellenkező bizonyításáig – amely az érintett szolgáltatók feladata – feltételezni kell, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat a piaci magatartásuk meghatározása érdekében. Ez még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor. A kérdéseket előterjesztő bíróság azt a kérdést teszi fel, hogy a közösségi jog alapján köteles-e alkalmazni e vélelmet akkor is, ha a bizonyításra vonatkozóan eltérő nemzeti jogszabályok vannak hatályban, valamint, hogy e vélelem alkalmazandó-e az olyan helyzetekre is, amelyekben az összehangolás alapjául csupán egyetlen egyeztetés szolgál.
A College van Beroep voor het bedrijfsleven e körülmények között határozott úgy, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
Milyen szempontokat kell vizsgálni az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során annak megállapítása érdekében, hogy egy összehangolt magatartás célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása-e?
Úgy kell-e értelmezni az EK 81. cikket, hogy e rendelkezés nemzeti bíróság általi alkalmazása során az összehangolás és a piaci magatartás közötti okozati összefüggést a nemzeti jog rendelkezései szerint kell bizonyítani és a bizonyítékokat értékelni, ha e rendelkezések nem kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti eljárásokra vonatkoznak, és nem teszik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását?
Érvényesül-e az EK 81. cikkben foglalt összehangolt magatartás fogalmának alkalmazása során az összehangolás és a piaci magatartás közötti okozati összefüggés vélelme akkor is, ha az összehangolásra pusztán egy esetben került sor, és az összehangolt magatartásban részt vevő vállalkozás a piacon továbbra is aktívan működik, vagy csak olyan esetekben, amikor az összehangolt magatartásra hosszú időn keresztül és bizonyos rendszerességgel kerül sor?”
Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a „megállapodás”, a „vállalkozások társulásai által hozott döntés” és az „összehangolt magatartás” fogalmai szubjektív szempontból az összejátszás azonos jellegű formáit jelenítik meg, és csak intenzitásuk, valamint megjelenési formájuk vonatkozásában különböztethetők meg egymástól (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 131. pontját).
Ezért, mint azt a főtanácsnok az indítványának 38. pontjában megállapította, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából annak mérlegelése kapcsán levezethető szempontok, hogy valamely magatartás célja vagy hatása a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása-e, attól függetlenül alkalmazandók, hogy megállapodásról, határozatról vagy összehangolt magatartásról van-e szó.
Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság már meghatározott egyes olyan szempontokat, amelyek lehetővé teszik annak mérlegelését, hogy valamely megállapodás, határozat vagy összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegű-e.
Az összehangolt magatartás fogalmával kapcsolatban a Bíróság megállapította, hogy az ilyen magatartás egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám azt tudatosan helyettesítik olyan egymás közötti gyakorlati együttműködéssel, amely veszélyezteti a versenyt (lásd a 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16-án hozott ítélet [EBHT 1975., 1663. o.] 26. pontját, valamint a C-89/85., C-104/85., C-114/85., C-116/85., C-117/85. és C-125/85–C-129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31-én hozott ítélet [EBHT 1993., I-1307. o.] 63. pontját).
Az összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegének mérlegelése során figyelembe kell venni többek között az e magatartással elérni kívánt célt, valamint azon gazdasági és jogi összefüggéseket, amelyekbe e magatartás illeszkedik (lásd ebben az értelemben a 96/82–102/82., 104/82., 105/82., 108/82. és 110/82. sz., IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. november 8-án hozott ítélet [EBHT 1983., 3369. o.] 35. pontját, valamint a C-209/07. sz., Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben 2008. november 20-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-8637. o.] 16. és 21. pontját). Ezenkívül, jóllehet a felek szándéka nem szükséges elem az összehangolt magatartás versenykorlátozó jellegének meghatározásában, a Bizottságot vagy a közösségi bíróságot semmi nem akadályozza abban, hogy tekintetbe vegye e szándékot (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott IAZ International Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 23–25. pontját).
A versenykorlátozó célú és a versenykorlátozó hatású összehangolt magatartások elhatárolása kapcsán emlékeztetni kell arra, hogy a versenykorlátozó cél és hatás feltételeinek nem egyszerre, hanem vagylagosan kell fennállniuk annak mérlegelése során, hogy valamely összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozik-e. Az 56/65. sz. LTM-ügyben 1966. június 30-án hozott ítélet (EBHT 1966., 337., 359. o.) óta érvényes állandó ítélkezési gyakorlat szerint e feltételnek a „vagy” kötőszó által jelzett vagylagos jellege miatt először is meg kell vizsgálni a megállapodás tulajdonképpeni célját, figyelembe véve azt a gazdasági környezetet, amelyben alkalmazásra kerül. Amennyiben azonban e megállapodás rendelkezéseinek elemzése nem tár fel a verseny tekintetében elegendő károssági fokot, meg kell vizsgálni a megállapodás hatásait, és a megállapodás megtiltásához olyan tényezők együttes megléte szükséges, amelyek azt bizonyítják, hogy a verseny működése érezhetően akadályozva, korlátozva volt, vagy torzult (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 15. pontját).
Ezenkívül hangsúlyozni kell, hogy annak értékeléséhez, hogy valamely összehangolt magatartást az EK 81. cikk (1) bekezdése tilt-e, felesleges a magatartás tényleges hatásának figyelembevétele, amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása (lásd ebben az értelemben az 56/64. és 58/64. sz., Consten és Grundig kontra Bizottság egyesített ügyekben 1966. július 13-án hozott ítéletet [EBHT 1966., 429., 496. o.]; a C-105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-8725. o.] 125. pontját, valamint a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 16. pontját). A „cél általi jogsértések” és a „hatás általi jogsértések” közötti megkülönböztetés azon körülménnyel függ össze, hogy a vállalkozások közötti összejátszás bizonyos formái már természetüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére (lásd a fent hivatkozott Beef Industry Development Society és Barry Brothers ügyben hozott ítélet 17. pontját).
E feltételek mellett – a kérdéseket előterjesztő bíróság álláspontjával ellentétben – nem szükséges vizsgálni az összehangolt magatartás hatásait, ha e magatartás versenykorlátozó célja már megállapítást nyert.
Az alapeljárás tárgyát képező összehangolt magatartáshoz hasonló magatartás versenykorlátozó céljának mérlegelésével kapcsolatban először is emlékeztetni kell arra, hogy – mint azt a főtanácsnok az indítványának 46. pontjában megállapította – a versenykorlátozó cél fennállásához elegendő, ha az összehangolt magatartás alkalmas arra, hogy kedvezőtlen hatással legyen a versenyre. Más szavakkal, e magatartásnak a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve csupán ténylegesen képesnek kell lennie arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Annak kérdésnek, hogy e hatás ténylegesen bekövetkezik-e, illetve milyen mértékben következik be, csak a bírság összegének számítása, valamint a kártérítéshez való jogok mérlegelése szempontjából van jelentősége.
Másodszor, a versenytársak közötti információcserével kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az egyeztetés és az együttműködés összehangolt magatartásnak minősülő kritériumait a Szerződés versenyjogi rendelkezéseinek azon alapvető kiindulópontjára tekintettel kell értelmezni, amely szerint minden gazdasági szereplőnek önállóan kell meghatároznia a közös piacon folytatni kívánt politikáját (lásd a fent hivatkozott Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 173. pontját; a 172/80. sz. Züchner-ügyben 1981. július 14-én hozott ítélet [EBHT 1981., 2021. o.] 13. pontját; a fent hivatkozott Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. pontját, valamint a C-7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28-án hozott ítélet [EBHT 1998., I-3111. o.] 86. pontját).
Bár ez az önállósági követelmény nem zárja ki azt, hogy a piaci szereplők racionálisan alkalmazkodjanak a versenytársaik megfigyelt vagy várható magatartásához, azt szigorúan tiltja, hogy ezek a szereplők közvetlenül vagy közvetve felvegyék egymással a kapcsolatot annak érdekében, hogy egy tényleges vagy lehetséges versenytárs piaci magatartását befolyásolják, vagy hogy az ilyen versenytársnak felfedjék az általuk elhatározott vagy tanúsítani kívánt piaci magatartást, amennyiben e kapcsolat célja vagy hatása olyan versenyfeltételek teremtése, amelyek – figyelembe véve a felkínált termékek vagy szolgáltatások jellegét, a vállalkozások jelentőségét és számát, továbbá az érintett piac volumenét – nem felelnek meg a szóban forgó piacon szokásos feltételeknek (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Suiker Unie és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 174. pontját, a fent hivatkozott Züchner-ügyben hozott ítélet 14. pontját, valamint a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 87. pontját).
A Bíróság a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 88. és azt követő pontjaiban tehát úgy ítélte meg, hogy az olyan erősen koncentrált oligopol piacon, mint amilyen az alapeljárásban is adott, a piacra vonatkozó információcsere lehetővé teszi a vállalkozások számára versenytársaik piaci pozíciójának, valamint kereskedelmi stratégiájának megismerését, és ezáltal a gazdasági szereplők között fennálló verseny jelentős mértékű megváltozatását.
Ebből következik, hogy az információcsere ellentétesnek bizonyulhat a versenyjoggal, amennyiben az érintett piacon a bizonytalanság fokát csökkenti vagy megszünteti, amelynek következménye a vállalkozások közötti verseny korlátozása (lásd a fent hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontját, valamint a C-194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2-án hozott ítélet [EBHT 2003., I-10821. o.] 81. pontját).
Harmadszor, azzal kapcsolatban, hogy az összehangolt magatartást akkor is versenykorlátozó célúnak lehet tekinteni, ha nem áll közvetlen kapcsolatban a fogyasztói árakkal, hangsúlyozni kell, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy csak azok az összehangolt magatartások lennének tilosak, amelyek közvetlen kapcsolatban állnak a végső fogyasztók által fizetett árakkal.
Épp ellenkezőleg, az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) pontjából az következik, hogy az összehangolt magatartás versenykorlátozó célú lehet, ha „a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítéséből” áll. Az alapeljárásban – mint azt a holland kormány az írásbeli észrevételeiben megjegyzi – nyilvánvaló, hogy az előfizetések esetében a végső fogyasztó által fizetendő ár rögzítése szempontjából meghatározó jelentősége van a kereskedők részére fizetett jutaléknak.
Mindenesetre, mint azt a főtanácsnok az indítványának 58. pontjában megjegyezte, az EK 81. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók közvetlen érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányul.
Ezért – ellentétben azzal, amit a kérdéseket előterjesztő bíróság állítani látszik – az összehangolt magatartás versenykorlátozó célja fennállásának megállapítása nem tehető függővé annak megállapításától, hogy e magatartás közvetlen kapcsolatban áll a fogyasztói árakkal.
Negyedszer, a Vodafone azon érvével kapcsolatban, mely szerint az alapeljárás tárgyát képező összehangolt magatartás nem irányulhat a verseny korlátozására, mivel a kereskedők részére fizetett alapjutalékokat a piaci feltételek miatt mindenképpen csökkenteni kellett volna, a jelen ítélet 33. pontjából kétségkívül az következik, hogy a piaci szereplők önállóságának követelménye nem zárja ki azt, hogy a piaci szereplők racionálisan alkalmazkodjanak a versenytársaik megfigyelt vagy várható magatartásához.
Ugyanakkor, mint azt a főtanácsnok az indítványának 66–68. pontjában megjegyezte, jóllehet igaz, hogy a versenytárs vállalkozások párhuzamos magatartása mögött nem feltétlenül a versennyel ellentétes összejátszás áll, versenykorlátozó célúnak kell tekinteni az olyan információcserét, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse az érdekelt felek bizonytalanságát az érintett vállalkozás által megvalósítandó alkalmazkodás időpontját, mértékét és módszereit illetően, ideértve azt is, ha – az alapeljáráshoz hasonlóan – az alkalmazkodás a kereskedők részére fizetett alapjutalék csökkentésére vonatkozik.
A kérdéseket előterjesztő bíróság feladata megvizsgálni, hogy az alapeljárás kapcsán a 2001. június 13-i egyeztetés alkalmával kicserélt információk alkalmasak-e az ilyen bizonytalanságok megszüntetésére.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében versenykorlátozó célra irányul, amennyiben a tartalma és célja folytán, valamint a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve ténylegesen képes arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Nem szükséges, hogy a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása ténylegesen bekövetkezzék, sem pedig az, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn az összehangolt magatartás és a fogyasztói árak között. Versenykorlátozó célúnak minősül a versenytársak közötti olyan információcsere, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse a bizonytalanságot az érintett vállalkozások tervezett magatartását illetően.
A kérdéseket előterjesztő bíróság a második kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság köteles-e alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat, vagy pedig e bíróság alkalmazhatja a bizonyítási teherre vonatkozó nemzeti jogszabályokat.
Mint azt a főtanácsnok az indítványának 76. pontjában megállapította, e kérdés annak eldöntésére irányul, hogy a közösségi bíróságok által alkalmazott vélelem a nemzeti hatóságokat és bíróságokat is kötelezi-e az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása során.
A kérdéseket előterjesztő bíróság szerint, ha az összehangolt magatartásnak az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalma felöleli az említett vélelmet, a nemzeti bíróság köteles alkalmazni azt. Ezzel szemben úgy véli, hogy ha e vélelmet eljárási szabálynak kell tekinteni, akkor helyénvaló, hogy a nemzeti bíróság a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján nem alkalmazza azt.
A T-Mobile, a KPN és a Vodafone megjegyzik, hogy az EK 81. cikkre vagy a Bíróság ítélkezési gyakorlatára alapított egyetlen megfontolás sem támaszthatja alá azt a következtetést, mely szerint az okozati összefüggés vélelme az összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalmának szerves részét képezi. Úgy vélik, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint vonatkozó közösségi szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendjének feladata, hogy kijelölje a hatáskörrel rendelkező bíróságokat, és meghatározza az azon jogok védelmének biztosítását szolgáló keresetek eljárási szabályait, amelyek a közösségi jogból erednek a jogalanyok számára, azzal, hogy e szabályok egyfelől nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak (az egyenértékűség elve), és másfelől nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé a közösségi jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve).
Ezzel szemben a holland kormány és a Bizottság úgy véli, hogy az okozati összefüggés vélelmét az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartás fogalmának elemeként, nem pedig az e fogalomtól független eljárási szabályként alakították ki, vagyis e vélelem kötelező a nemzeti bíróságokra.
Ezzel kapcsolatban már az elején emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt az EK 81. cikk (1) bekezdésének közvetlen hatálya van a magánszemélyek közötti jogviszonyokban, és olyan jogokat keletkeztet az érintett személyekre vonatkozóan, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük, másrészt pedig e cikk az Európai Közösségre bízott feladatok megvalósításához elengedhetetlen imperatív rendelkezést képez, amelyet a nemzeti bíróságoknak hivatalból alkalmazniuk kell (lásd ebben az értelemben a C-126/97. sz. Eco Swiss-ügyben 1999. június 1-jén hozott ítélet [EBHT 1999., I-3055. o.] 36. és 39. pontját, valamint a C-295/04–C-298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-6619. o.] 31. és 39. pontját).
A fentiekből következik, hogy az EK 81. cikk alkalmazása során a Bíróság által e cikk tárgyában kialakított értelmezés a tagállamok valamennyi nemzeti bírósága számára kötelező.
Az okozati összefüggés vélelmével kapcsolatban, amelyet a Bíróság az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmezése keretében alakított ki, mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy – mint e rendelkezésnek magából a megfogalmazásából is következik – az összehangolt magatartás fogalma a vállalkozások közötti egyeztetésen kívül az ilyen egyeztetést követően folytatott magatartást, valamint az e két tényező közötti okozati összefüggést is magában foglalja. A Bíróság ezt követően megállapította, hogy mindamellett az ellenkező bizonyításáig – amely az érintett szolgáltatók feladata – feltételezni kell, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat a piaci magatartásuk meghatározása érdekében. Ez még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor. Végül, a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az ilyen összehangolt magatartás akkor is az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, ha nincs versenykorlátozó hatása a piacon (lásd a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 161–163. pontját).
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy az okozati összefüggés vélelme az EK 81. cikk (1) bekezdésének a Bíróság általi értelmezéséből ered, következésképpen pedig szerves részét képezi az alkalmazandó közösségi jognak.
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság az ellenkező bizonyításáig, amely e vállalkozások feladata, köteles alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat.
A kérdéseket előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében azt kérdezi, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti összehangolt magatartás fogalmának alkalmazása során az összehangolás és az érintett vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme minden esetben érvényesül-e, még akkor is, ha az összehangolás csupán egyetlen egyeztetésen alapul.
A T-Mobile, a KPN és a Vodafone lényegében úgy vélik, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben, valamint a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből nem vezethető le, hogy az okozati összefüggés vélelme minden esetben alkalmazandó lenne. Álláspontjuk szerint ezen elv alkalmazásának azokra az esetekre kell korlátozódnia, amelyekben a tényállás és a körülmények megegyeznek az említett ítéletek alapjául szolgáló tényállással és körülményekkel. Lényegében azt állítják, hogy kizárólag abban az esetben lehet vélelmezni, hogy a vállalkozások az összehangolás alapján alakították ki piaci magatartásukat, ha e vállalkozások rendszeresen egyeztetnek, mindezt pedig annak tudatában teszik, hogy a korábbi egyeztetések alkalmával bizalmas információk cseréjére került sor. Ezenkívül úgy vélik, hogy ésszerűtlen lenne azt állítani, hogy valamely vállalkozás képes lenne a piaci magatartását olyan információkra alapítani, amelyeket egyetlen egyeztetés alkalmával osztottak meg egymással, és ez még inkább így van abban az esetben, ha az egyeztetés jogszerű célra irányul, mint ahogy az alapeljárásban is ez a helyzet.
Ezzel szemben a holland kormány és a Bizottság azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlatból – különösen a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni és a fent hivatkozott Hüls kontra Biztottság ügyben hozott ítéletből – világosan következik, hogy az okozati összefüggés vélelme nem attól függ, hogy hány egyeztetés képezte az összehangolás alapját. Észrevételeikben megjegyzik, hogy az említett vélelem megalapozottnak bizonyul, ha a kapcsolatfelvételek – figyelembe véve az összefüggéseiket, tartalmukat és gyakoriságukat – elegendőek ahhoz, hogy az olyan piaci magatartások egyeztetéséhez vezessenek, amelyek alkalmasak a versenynek az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megakadályozására, korlátozására vagy torzítására, továbbá, ha az érintett vállalkozások továbbra is tevékenyek maradtak a piacon.
A holland kormány szerint az alapeljárás tökéletesen szemlélteti azt a tényt, hogy az összehangolás fennállásához egyetlen egyeztetés is elegendő. Egyrészt, a 2001. június 13-i egyeztetés lehetővé tette az érintett szolgáltatók számára, hogy a kereskedők részére fizetett jutalékok csökkentésének kérdésében összehangoltan járjanak el. Másrészt, ez az egyeztetés azt is lehetővé tette, hogy megszűnjön a bizonytalanság azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy melyik szolgáltató fogja csökkenteni ügyfélszerzési jutalékait, továbbá mikor és milyen mértékben fogja ezt megtenni, valamint, hogy a többi szolgáltató mennyi időn belül fog ugyanígy eljárni.
Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a fent hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 121. pontjából, valamint a fent hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 162. pontjából következik, hogy a Bíróság az említett vélelem alkalmazását kizárólag az összehangolás megvalósulásához, valamint ahhoz a tényhez kötötte, hogy a vállalkozás továbbra is tevékeny maradt a piacon. Az ehhez fűzött azon megállapítást, mely szerint „[e]z még inkább így van abban az esetben, ha az összehangolásra rendszeresen és hosszú időn keresztül került sor” – amely megállapítás korántsem támasztja alá azt az állítást, hogy az okozati összefüggés vélelme kizárólag akkor alkalmazható, ha a vállalkozások rendszeresen egyeztetnek –, szükségszerűen akként kell értelmezni, hogy e vélelmet csak megerősíti, ha a vállalkozások rendszeresen és hosszú időn keresztül összehangolták magatartásukat.
Minden más értelmezés lényegében annak megállapításához vezetne, hogy a versenytársak közötti olyan információcsere, amelyre egyetlen alkalommal került sor, soha nem eredményezhet a Szerződés versenyjogi rendelkezéseivel ellentétes összehangolást. Márpedig nem kizárt, hogy a piaci szerkezet alapján egyetlen, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló kapcsolatfelvétel is elvileg elegendőnek bizonyuljon ahhoz, hogy az érintett vállalkozások összehangolják piaci magatartásukat, ezáltal pedig olyan gyakorlati együttműködést alakítsanak ki, amely a verseny és az azzal járó kockázatok helyébe lép.
Mint azt a holland kormány, valamint indítványának 104. és 105. pontjában a főtanácsnok helyesen megjegyezte, egyrészt az összehangolás célja, másrészt pedig a piac sajátos körülményei határozzák meg, hogy a versenytársaknak milyen gyakran, milyen időközönként és milyen módon kell kapcsolatba lépniük egymással ahhoz, hogy piaci magatartásukat összehangolják. Ha ugyanis az érintett vállalkozások a piaci magatartásuk nagyszámú jellemzőjére kiterjedő, bonyolult összehangolási rendszer létrehozásával kötnek megállapodást, akkor hosszú időn keresztül rendszeres kapcsolatfelvételre lehet szükségük. Ezzel szemben, ha az összehangolás – mint az alapeljárásban – pontosan körülírt, és a verseny valamely elkülönült jellemzője vonatkozásában a piaci magatartás egyszeri összeegyeztetésére irányul, akkor egyetlen kapcsolatfelvétel is elegendő lehet ahhoz, hogy megvalósuljon az érintett vállalkozások által elérni kívánt versenyellenes cél.
E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy nem az számít, hogy az érintett vállalkozások között hány egyeztetésre került sor, hanem sokkal inkább az a tény, hogy a megvalósult kapcsolatfelvétel vagy kapcsolatfelvételek lehetővé tették-e a vállalkozások számára, hogy a vizsgált piacon tanúsított magatartásuk meghatározása érdekében figyelembe vegyék a versenytársaiktól kapott információkat, és az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel szándékosan kiiktassák a verseny kockázatait. Mivel megállapítható, hogy e vállalkozások összehangolták magatartásukat és továbbra is tevékenyek maradtak a piacon, megalapozottan elvárható tőlük, hogy ők bizonyítsák, hogy ez az összehangolás nem befolyásolta a piacon tanúsított magatartásukat.
A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben az összehangolásban részt vevő vállalkozás tevékeny marad a vizsgált piacon, az összehangolás és az e vállalkozás piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme akkor is alkalmazandó, ha az összehangolás az érintett vállalkozásoknak csupán egyetlen egyeztetésén alapul.
Az összehangolt magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében versenykorlátozó célra irányul, amennyiben a tartalma és célja folytán, valamint a hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseket figyelembe véve ténylegesen képes arra, hogy a közös piac keretében megakadályozza, korlátozza vagy torzítsa a versenyt. Nem szükséges, hogy a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása ténylegesen bekövetkezzék, sem pedig az, hogy közvetlen kapcsolat álljon fenn az összehangolt magatartás és a fogyasztói árak között. Versenykorlátozó célúnak minősül a versenytársak közötti olyan információcsere, amely alkalmas arra, hogy megszüntesse a bizonytalanságot az érintett vállalkozások tervezett magatartását illetően.
Az összehangolás és az abban részt vevő vállalkozások piaci magatartása közötti okozati összefüggés – amely feltételét képezi annak, hogy meg lehessen állapítani az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett összehangolt magatartás fennállását – vizsgálata során a nemzeti bíróság az ellenkező bizonyításáig, amely e vállalkozások feladata, köteles alkalmazni az okozati összefüggéssel kapcsolatos azon vélelmet, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata alakított ki, és amely szerint e vállalkozások, amennyiben tevékenyek maradnak a piacon, figyelembe veszik a versenytársaikkal kicserélt információkat.
Amennyiben az összehangolásban részt vevő vállalkozás tevékeny marad a vizsgált piacon, az összehangolás és az e vállalkozás piaci magatartása közötti okozati összefüggés vélelme akkor is alkalmazandó, ha az összehangolás az érintett vállalkozásoknak csupán egyetlen egyeztetésén alapul.

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
Szerzői jog a XXI. században: Kitekintés a 2014-es év hazai joggyakorlatára II. rész
Történt ugyanis, hogy egy francia zenész, nevezzük C. F.-nek 1977. évben magyarországi népdalgyűjtő körútja során R. K. által felénekelt dalokat rögzített, amelyek egyes részleteit - hozzájárulás nélkül - később megjelentette az 1993. évben kiadott „R.S.A." című albumán. Az 1994. december 21-én C. F. és a X kiadó között létrejött megállapodás alapján a kiadó által forgalomba hozott, a D. F. együttesnek az 1995. évben megjelent „B" albuma „F. C." című számában 1,19 perc terjedelemben a R. K. által felénekelt dalrészletek is felhasználásra kerültek. C. F. a 2000. évben, megállapodás alapján 1842,68 USD jogdíjat fizetett R. K. egyik gyermeke, R. Z. részére. Első fok
R. Z. a Fővárosi Bíróság előtt 2000. május 23. napján jogi képviselő nélkül, kézzel írott keresetlevelet terjesztett elő, amelyben előadta, hogy 1984-ben elhunyt édesapja hangfelvételének hozzájárulás nélküli felhasználása miatt a X cégtől 1 000 000 USA dollárt kér annak világpiaci kamatával együtt 1995-től visszamenőleg, továbbá C. F.-től 500 000 USA dollárt kér annak világpiaci kamatával együtt 1993-tól visszamenőleg. A Fővárosi Bíróság a számos hiánypótlást követően az első tárgyalási határnapot 2001. szeptember 28. napjára tűzte ki. A peranyag francia nyelvű fordítása 2001. december 7-én érkezett a bíróságra, ezt követően a Fővárosi Bíróság megkereste az Igazságügyi Minisztériumot a keresetlevél és egyéb peres iratok az alperesek részére történő kézbesítése végett, azonban a Magyar Hanglemezkiadók Szövetsége közvetítése alapján mindkét alperes jogi képviselője a perben már az iratok kézbesítése előtt fellépett: a per II. rendű alperese 2001. szeptember 27. napján, a per I. rendű alperese 2002. április 2-án terjesztette elő érdemi ellenkérelmét. A 2002. május 29-i napi tárgyaláson valamennyi peres fél jogi képviselője megjelent, az érdemi bizonyítás megkezdődött. A per folyamatban léte alatt R. K. másik gyermeke, N. G-né a 2003. május 28. napi tárgyaláson II. rendű felperesként perbe lépett.
A Fővárosi Bíróság a 2004. november 19. napján kelt ítéletével a felperesek keresetét elutasította. Az ítélet indokolása szerint a daloknak nem R. K. a szerzője, azok folklór művek, amelyek nem állnak szerzői jogi védelem alatt, felhasználásukhoz a törvény a szerzőnek vagy jogutódainak hozzájárulását nem kívánja meg. Nincs szükség az előadóművész hozzájárulására azokban az esetekben, amelyekben a törvény a szerzői jogi védelem alatt álló alkotás felhasználásához sem kívánja meg a szerző hozzájárulását, így R. K.t sérelem csak annyiban érte, hogy a D. F. együttes B című albumán a nevét előadóművészként nem jelölték meg, de a névfeltüntetés elmaradása miatt a per felpereseit hátrány nem érte. Másodfok
A Fővárosi Bíróság a 2008. április 16. napján kelt ítéletével kötelezte a per II. rendű alperesét, hogy 15 nap alatt fizessen meg a per IV. rendű felperesének, a későbbi kártérítési per felperesének 5 000 USA dollárt és az összeg után 1995. január 1. napjától a kifizetésig terjedő időre járó évenkénti pénzpiaci kamatot, ezt meghaladóan a keresetét elutasította; míg a per I., II. és III. rendű felpereseinek a keresetét egészében elutasította. Az ítélet indokolása szerint a per II. rendű alperese részéről megvalósított többszörözéshez szükséges lett volna az előadóművész hozzájárulása, mivel az 1995. évi felhasználás R. K. 1977-es hozzájárulásától eltérő célra irányult, és nem állt fenn a szabad felhasználás esete. Ezért, mint haszonélvezeti örökös, a per II. rendű alperesével szemben a túlélő házastárs előadóművészi díjra tarthat igényt. A Fővárosi Bíróság a Legfelsőbb Bíróság BH 1972/7096. szám alatt közzétett eseti döntésére hivatkozva megállapította, hogy R. K. leszármazói állagörökösként a néhai hangfelvételének felhasználása után járó díjra nem jogosultak. A per I. rendű alperesével szemben pedig a kereset egészében azért alaptalan, mert a 2000. évben létrejött megállapodással a jogvita véglegesen lezárásra került. Az elsőfokú bíróság ítélete ellen a per II. és IV. rendű felperesei fellebbezést, a per II. rendű alperese csatlakozó fellebbezést terjesztett elő, utóbbi kérte az ítélet részbeni megváltoztatását és a kereset vele szembeni teljes elutasítását, hivatkozva arra is, hogy a követelés vele szemben elévült, mivel a jelen per felperese a követelés esedékessé válásától számított több mint 5 év után érvényesítette a felhasználás után járó felhasználói díj vagy a jogosulatlan felhasználás után igényelhető kártérítés iránti követelését. Megismételt első fok másodfoka
A Fővárosi Ítélőtábla a 2008. december 2. napján kelt ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett rendelkezéseit részben megváltoztatta, és a per IV. rendű felperesének a keresetét is teljes egészében elutasította, egyebekben az ítéletet helybenhagyta. A másodfokú ítélet indokolása szerint a fellebbezési eljárásban az elévülésre való hivatkozás nem kizárt. Az előadóművészi hozzájáruláshoz kötött felhasználási cselekmény 1995-ben történt, amelynek időpontja pontosan nem határozható meg, ezért az elévülés kezdő napját a legkedvezőbbnek minősülő 1995. december 31-ében határozta meg. Ehhez képest a jelen per felperese csak 2007. április 25-én terjesztette elő kereseti követelését, a követelések pedig a Ptk. 324. §-ának (1) bekezdése értelmében 5 év alatt elévülnek, az elévülés nyugvására vagy megszakadására vonatkozó peradat nem merült fel, így az elévülés legkésőbb 2000. december 31-én bekövetkezetett.
A későbbi kártérítési per felperese által előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán eljáró Legfelsőbb Bíróság a 2009. október 7. napján kelt ítéletével a jogerős ítélet felülvizsgálattal támadott rendelkezéseit hatályában fenntartotta. A felülvizsgálati ítélet indokolása szerint az előadóművészt megillető felhasználási díj illetve a jogosulatlan felhasználás esetén járó díj vagy kártérítés érvényesítésére nem az állagörökös, hanem a túlélő házastárs, mint a haszonélvezeti jog örököse jogosult. A követelés joga tehát a későbbi, kártérítési per felperesét illette meg. R. Z. a díjkövetelés érvényesítésére nem volt jogosult, ezért keresetlevelének benyújtása az elévülést nem szakította meg. A Legfelsőbb Bíróság szerint a kereset alapján alkalmazandó régi Szjt. az előadóművész hozzájárulását a rögzítéshez kívánta meg, a rögzített hangfelvétel terjesztése ehhez képest már nem függött az előadóművész kifejezett hozzájárulásától, ezért a per II. rendű alperese azáltal sértette meg a néhai előadóművész jogait, hogy hozzájárulása nélkül rögzített hangfelvételét más célra használta fel a hangfelvétel többszörözése során. A jogsértés ezzel befejeződött, azaz a jogerős ítélet által megállapított 1995. december 31-től kezdődően a jogsértés miatti pénzkövetelés érvényesítése esedékessé vált, amely időpontban megkezdődött a követelés elévülése. Kártérítési per első foka
Mivel a kártérítési per nem kapcsolódik szorosan a szerzői joghoz ezért csak egy-két érdekes meglátást emelnék ki a jogerőssé vált ítéletből. A felperes a túlélő házastárs, az alperes a Fővárosi Törvényszék. Felperes a keresetében bírósági jogkörben okozott kártérítés jogcímén kérte az alperes kötelezését 1 682 865 USA dollár megfizetésére. Előadta, hogy az alperes jogelődje, a Fővárosi Bíróság ésszerű határidőben nem észlelte, hogy a jogosulatlan hangfelvétel-rögzítés következtében keletkezett igények érvényesítésére kizárólag a túlélő házastárs jogosult, az állagörökös keresetét ésszerű határidőn belül nem utasította el, mulasztása következtében a felperes csak az elévülési idő elteltét követően került abba a helyzetbe, hogy a bírói gyakorlat ismeretében, mint az igény jogosultja keresetét előterjeszthesse. Az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárás lefolytatását követően a felperes keresetét elutasította. Indokolása szerint a felperes által érvényesíthető igény 2000. december 31. napján elévült. R. Z. 2000. májusában terjesztette elő a keresetlevelet a Fővárosi Bíróságon, ezért a perbeli igény alapjával összefüggésben csak a keresetlevél benyújtása és az elévülés bekövetkezése közötti időszakot kellett vizsgálni. A Fővárosi Törvényszék álláspontja szerint a keresetlevél benyújtását követően a Fővárosi Bíróság az eljárási szabályoknak megfelelően hívta fel a keresetlevél hiányainak a pótlására a per felperesét, ezért 2000. december 31. napját megelőzően tartott tárgyaláson a kereshetőségi jog hiányára alapítottan néhai R. K. állagörökösének a keresetét elutasítani objektíve nem is volt lehetőség, így a kártérítési felelősség törvényes feltételei nem állnak fenn. Az a körülmény pedig, hogy a Fővárosi Bíróság terhére 2001. január 1. napját követően állapítható-e meg olyan mulasztás, amellyel okozati összefüggésben a felperest kár érte volna, jogi relevanciával a követelés 2000. december 31-i napi elévülése miatt már nem bír. Az első fokú ítélettel szemben a felperes terjesztett elő fellebbezést. Hangsúlyozta, hogy a bíróság segítséget nyújt ahhoz, hogy a fél jogai illetve törvényes érdekei védelmében bírósághoz fordulhasson; köteles a felet, ha nincs jogi képviselője, a perbeli eljárási jogairól és kötelezettségeiről, valamint a pártfogó képviselet engedélyezésének lehetőségéről a szükséges tájékoztatással ellátni. Álláspontja szerint a bíróságnak már a legelső, 2000. május 30. napi felhívás alkalmával észlelnie kellett volna, hogy tévesen jelen per felperese helyett a néhai egyenesági örökösei indították az eljárást, holott a jogrendszerben nincs olyan törvényi rendelkezés, amely lehetővé tenné, hogy egyenesági örökös szerzői jogi igényt érvényesítsen polgári perben. A bíróságnak a tőle elvárható gondossággal és alapossággal történő eljárása esetén a keresetlevél benyújtásától számítottan egészen az elévülés időpontjáig teljes hét hónapja lett volna felhívni R. Z.t, hogy mint a haszonélvezeti jog örököse, a túlélő házastárs kezdeményezheti a pert. Ezzel szemben az elsőfokú bíróság még a 2005. évben a megismételt eljárás során is ugyanúgy folytatta a pert, hogy R. Z.t tekintette az igény érvényesítésére jogosultnak, hét éven keresztül nem tűnt fel, hogy a jogdíj jogosultja a jelen per felperese. A Fővárosi Bíróság súlyos, feltűnően kirívó jogértelmezési hibát követett el, mindez a kereset jogalapját egyértelműen alátámasztja. Kártérítési per másodfoka
Az ítélőtábla a fellebbezést a következők szerint nem találta alaposnak: Az első fokú ítéletben megállapított tényállás mindössze annyiban - a per érdemét semmilyen részében nem érintően - helytelen, hogy (2. oldal kilencedik bekezdés) néhai R. K.nak ténylegesen hét gyermeke volt; továbbá (3. oldal negyedik bekezdés) a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét a 8.Pf.20.062/2005/9. sorszámú végzéssel helyezte hatályon kívül.
Annak a meghatározása, hogy a keresetet az arra jogosult indította-e, a perbeli legitimációra tartozó kérdés. Mint azt a Civilisztikai Kollégiumvezetők 2004. március 22-23-i tanácskozása is kifejtette, a perbeli legitimáció (kereshetőségi jog) hiánya miatt a Pp. 130.§-a (1) bekezdésének g) pontja szerint csak akkor utasítható el idézés kibocsátása nélkül a keresetlevél (szüntethető meg a per), ha jogszabály kifejezetten a perbeli pozíciók szempontjából nevezi meg illetve sorolja fel azt, hogy ki jogosult az adott per megindítására, illetve hogy mely személy ellen kell azt megindítani. A bíróságnak ugyanis a tájékoztatási kötelezettsége teljesítésekor az anyagi jogszabályok tartalmának ismertetése nélkül, a jogvitában jelentős tények megjelölésével kell biztosítani a fél jogérvényesítését, különösen akkor, ha a fél hangsúlyozza a jogban való járatlanságát. Annak a meghatározása viszont, hogy az adott magánjogi jogviszonyban a követelést melyik fél illetve kivel szemben érvényesítheti, már az anyagi jogvita elbírálására tartozó érdemi kérdés, az anyagi jogszabályok ismeretét feltételezi, amelyre vonatkozó tájékoztatási kötelezettsége a bíróságnak nincs, sőt az ilyen jellegű tájékoztatással kifejezetten sérülne a peres felek úgynevezett fegyveregyenlőségének az elve.
(...) A jogalkalmazó szerv felelősségét csak a kirívóan súlyos jogalkalmazási és jogértelmezési tévedés alapozza meg (BDT 2008/1817). Önmagában a jogszabály eltérő vagy téves értelmezése (BH 1996/311., BH 2000/55.) nem vezethet a bíróság kártérítési felelősségének a megállapításához.
Állandósult az ítélkezési gyakorlat abban, hogy csak a kirívóan súlyos jogalkalmazási és jogértelmezési tévedés alapozza meg a jogalkalmazó szerv kárfelelősségét. A Fővárosi Bíróság azonban a fenti perben sem a jogszabályi mérce, sem a gondossági mérce követelményét nem sértette meg. "Annak a feltételezésével, hogy a 2. sorszámú végzésben írt felhívásoknak a per felperese a 2000. június 23. napi beadványaival teljes körűen eleget tett, és további hiánypótlásra már nem volt szükség, ehhez viszonyítva a nem magyarországi lakó- illetve székhelyű alperesekre, a periratok hiteles fordításai elkészítésének, valamint az Igazságügyi Minisztériumon keresztül történő kézbesítésnek az időszükségletére figyelemmel már nem lett volna elvárható a Fővárosi Bíróságtól még a 2000. évben az első tárgyalási határnap kitűzése."
"(Az első fokon eljáró Fővárosi Bíróság) ítéletével a per felpereseinek keresetét nem azzal az indokolással utasította el, hogy az előadóművészt megillető díj vagy kártérítés érvényesítésére a túlélő házastárs mint a haszonélvezeti jog örököse jogosult, hanem azzal, hogy a dal olyan folklór mű, amelyek felhasználásához a szerző hozzájárulása nem szükséges, és az előadóművész hozzájárulására sincs szükség, amennyiben az alkotás szerzői jogi védelem alatt nem áll."
"A Fővárosi Bíróság fentiekben elfoglalt álláspontja pedig nem tekinthető a jogszabályok kirívóan súlyos, téves értelmezésének, a jogosulatlan felhasználás haszonélvezeti örökös általi érvényesíthetőségét egyértelmű jogszabályi rendelkezés nem határozta meg." Debreceni Ítélőtábla (Pf.I.20.047/2014/11. szám)
Címkék: 2014, bírói gyakorlat, kártérítés, szerzői jog

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
„Előzetes döntéshozatal – 528/2012/EU rendelet – A 3. cikk (1) bekezdésének a) és c) pontja – A »biocid termék« fogalma – A »hatóanyag« fogalma – Bacillus ferment baktériumfajtát tartalmazó baktériumtartalmú termék – Nem tisztán fizikai vagy mechanikai ráhatás – Közvetett ráhatás – A ráhatás időtartama”
A C‑592/18. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia) a Bírósághoz 2018. szeptember 21‑én érkezett, 2018. szeptember 18‑i határozatával terjesztett elő
a Darie BV
a Minister van Infrastructuur en Milieu
tagjai: S. Rodin tanácselnök, K. Jürimäe és N. Piçarra (előadó) bírák,
– a Darie BV képviseletében H. Lamon, és J. A. M. Jonkhout advocaten,
– az osztrák kormány képviseletében kezdetben G. Hesse, később J. Schmoll, meghatalmazotti minőségben,
– a norvég kormány képviseletében J. T. Kaasin és T. Skjeie, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében L. Haasbeek és R. Lindenthal, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2019. október 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a biocid termékek forgalmazásáról és felhasználásáról szóló, 2012. május 22‑i 528/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 167., 1. o.) 3. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2 Ezt a kérelmet a Darie BV, a karbantartó‑, tisztító‑ és mosószerek nagykereskedelmi piacán működő kereskedelmi társaság, és a Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu (az infrastruktúráért és a környezetvédelemért felelős államtitkár, Hollandia, a továbbiakban: államtitkár) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely egy olyan határozat jogszerűségére vonatkozott, amely az előbbi társaságot egy, az államtitkár által „biocid terméknek” minősített, és nem engedélyezett termék forgalmazásának megszüntetésére kötelezte.
Az 528/2012 rendelet
3 Az 528/2012 rendelet (5) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A biocid termékek Közösségen belüli forgalmazására vonatkozó szabályokat a [biocid termékek forgalomba hozataláról szóló, 1998. február 16‑i] 98/8/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [HL 1998. L 123., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 23. kötet, 3. o.] állapította meg. E szabályokat a tapasztalatokra tekintettel és különösen a Bizottság által az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak benyújtott, az irányelv végrehajtásának első hét évéről készült és az irányelv által felvetett problémákat, illetve annak hiányosságait elemző jelentés alapján ki kell igazítani.”
4 E rendelet „Cél és tárgy” címet viselő 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) E rendelet célja a biocid termékek forgalmazására és felhasználására vonatkozó szabályok harmonizálásán keresztül a belső piac működésének javítása, biztosítva eközben mind az emberi és állati egészség, mind pedig a környezet magas szintű védelmét. E rendelet rendelkezései az elővigyázatosság elvére épülnek, az emberek és az állatok egészségének védelme, valamint a környezet megóvása érdekében. […]
(2) Ez a rendelet szabályokat állapít meg az alábbiak vonatkozásában:
a) a biocid termékekben használható hatóanyagok uniós szintű jegyzékének létrehozása;
b) a biocid termékek engedélyezése;
5 Az említett rendelet „Hatály” címet viselő 2. cikke az (1) bekezdésében így rendelkezik:
„Ezt a rendeletet a biocid termékekre és a kezelt árucikkekre kell alkalmazni. A biocid termékek e rendelet hatálya alá tartozó típusainak jegyzékét és azok leírását az V. melléklet tartalmazza.”
6 Ugyanezen rendelet „Fogalommeghatározások” című 3. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen szól:
a) »biocid termék«:
– bármely olyan, egy vagy több hatóanyagból álló, egy vagy több hatóanyagot tartalmazó vagy egy vagy több hatóanyagot keletkeztető anyag vagy keverék a felhasználóhoz jutó kiszerelésben, amelynek rendeltetése, hogy károsító szervezeteket a tisztán fizikai vagy mechanikai ráhatáson kívüli bármely módon elpusztítson, elriasszon, ártalmatlanná tegyen, hatásuk kifejtésében megakadályozzon, vagy azokkal szemben más gátló hatást fejtsen ki,
– bármely olyan, az első francia bekezdés hatályán kívül eső anyagokból vagy keverékekből előállított anyag vagy keverék, amelynek rendeltetése, hogy károsító szervezeteket a tisztán fizikai vagy mechanikai ráhatáson kívüli bármely módon elpusztítson, elriasszon, ártalmatlanná tegyen, hatásuk kifejtésében megakadályozzon, vagy azokkal szemben más gátló hatást fejtsen ki.
Az elsődleges biocid funkcióval rendelkező kezelt árucikkek biocid termékeknek minősülnek.
c) »hatóanyag«: olyan anyag vagy mikroorganizmus, amely károsító szervezetekre vagy azok ellen hatást gyakorol;
g) »károsító szervezet«: minden olyan szervezet, a kórokozókat is beleértve, amelynek jelenléte nemkívánatos, vagy az emberekre, azok tevékenységére, az általuk használt vagy gyártott termékekre, az állatokra vagy a környezetre ártalmas hatást gyakorol;
7 Az 528/2012 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Biocid termékeket nem szabad forgalmazni vagy felhasználni az e rendelettel összhangban történő engedélyezés nélkül.”
8 E rendelet V. melléklete, amely a „Biocid terméktípusok és leírásuk a 2. cikk (1) bekezdése alapján” címet viseli, e termékeket négy csoportba sorolja, nevezetesen a fertőtlenítőszerek, a tartósítószerek, a kártevők elleni védekezésre használt szerek, valamint az egyéb biocid termékek. E melléklet egyrészt pontosítja, hogy a fertőtlenítőszerek nem foglalják magukban a biocid hatással nem rendelkező tisztítószereket, másrészt pedig, hogy a tartósítószerek közé, ellenkező rendelkezések hiányában, kizárólag a mikroorganizmusok fejlődésének vagy az algásodásnak a megelőzésére szolgáló termékek tartoznak.
9 A 98/8 irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke, amelyet az 528/2012 rendelet hatályon kívül helyezett, és annak helyébe lépett, az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezett:
a) Biocid termékek
Hatóanyagok és egy vagy több hatóanyagot tartalmazó készítmények a felhasználóhoz jutó kiszerelésben, amelyek célja, hogy károsító szervezeteket kémiai vagy biológiai eszközökkel elpusztítson, elriasszon, ártalmatlanná tegyen, tevékenységében akadályozzon, vagy azon más módon korlátozó hatást gyakoroljon [helyesen: elpusztítsanak, elriasszanak, ártalmatlanná tegyenek, tevékenységükben akadályozzanak, vagy azokon más módon korlátozó hatást gyakoroljanak].
A 648/2004/EK rendelet
10 A mosó‑ és tisztítószerekről szóló, 2004. március 31‑i 648/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 104., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 48. o.) (21) preambulumbekezdése szerint „[i]ndokolt emlékeztetni arra, hogy egyéb horizontális jogszabályokat is alkalmazni kell a mosó‑ is tisztítószerekben levő felületaktív anyagokra”, amely jogszabályok között a 98/8 irányelv is szerepel.
11 E rendelet 2. cikkének 1. pontja tartalmazza az említett rendelet alkalmazásában a „mosó‑ és tisztítószer” meghatározását.
12 A Wet gewasbeschermingsmiddelen en biociden (a növényvédő szerekről és a biocid termékekről szóló törvény, a továbbiakban: Wgb) „Fogalommeghatározások” című 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) E törvény és az annak alapján elfogadott rendelkezések alkalmazásában:
Biocid termékek: a [528/2012] rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett biocid termékek;
13 A Wgb‑nek „A rendeletnek való meg nem felelés” című 43. cikke értelmében:
„(1) Tilos az [528/2012] rendelet 17. cikkének (1), (5) és (6) bekezdését, […] vagy a [528/2012 rendelet] végrehajtását szolgáló rendeleteket megsérteni.
14 A Wgb „Szabálysértés miatt kiszabható jogkövetkezmények” című 86. cikke a következőket írja elő:
„A miniszter jogosult az e törvényben vagy az e törvény alapján megállapított rendelkezések és – amennyiben a 82. cikkben meghatározott tisztviselőkkel való együttműködési kötelezettségről van szó – az Algemene wet bestuursrecht [a közigazgatási eljárásról szóló általános törvény] 5:20. cikkének betartása érdekében pénzbírság terhe melletti hatósági kötelezést kibocsátani.”
15 A Wgb‑nek az 528/2012 rendelet 17. cikke (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 43. és 86. cikke alapján az államtitkár 2017. január 13–i határozatával heti 1000 euró, összesen maximum 25 000 euró összegű kényszerítő bírság terhe melletti hatósági kötelezést bocsátott ki a Dariével szemben az államtitkár által „biocid terméknek” minősített Pure Air forgalmazásának megszüntetésére vonatkozóan, mely termékre a a hatáskörrel rendelkező hatóság, azaz a College voor de toelating van gewasbeschermingsmiddelen en biociden (növényvédő szerek és biocid termékek engedélyező tanácsa, Hollandia) nem adott engedélyt.
16 A Darie panaszt nyújtott be az államtitkár határozatával szemben, arra hivatkozva, hogy az tévesen minősítette a Pure Airt az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „biocid terméknek”.
17 2017. május 26‑i határozatával az államtitkár elutasította e panaszt.
18 A Darie e határozat ellen keresetet nyújtott be a College van Beroep voor het bedrijfslevenhez (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága, Hollandia), vitatva a Pure Air 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „biocid terméknek” minősítését. E társaság szerint a Pure Air probiotikus és nem biocid hatást fejt ki, amennyiben az e termékben található Bacillus ferment baktériumfajta enzimeket termel, amelyek valamennyi olyan jelen lévő szerves maradványt felszívnak és megemésztenek, amelyek a mikroorganizmusok táplálékául szolgálnak, miáltal az említett szerrel kezelt felületen nem tud biotóp képződni, amelyben a penészgombához hasonló mikroorganizmusok kifejlődhetnének.
19 A kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a Pure Air címkéje e terméket probiotikummal dúsított, biológiailag lebomló permetszerként írja le, amely tartalmazza többek között a Bacillus ferment baktériumfajtát, és amely terméket „a penészképződés megakadályozására” és a „kellemetlen szagok megszüntetésére és megelőzésére” használják, mivel a bepermetezett felületeken egészséges és biztonságos mikroflórát hoz létre. A Pure Air használati utasításai egyrészt kifejtik, hogy e terméknek a kezelendő területeken történő permetezése előtt el kell távolítani a penészgombákat, „hogy a kezelés alapos legyen”, másrészt pedig „[a]nnak érdekében, hogy penészképződést megakadályozza, a [Pure Airrel történő] permetezést a lakás nedvességtartalmától függően három‑négy hetente ismételje meg”.
20 E bíróság hozzáteszi, hogy 2017. március 22–én a Darie internetes oldala azt az információt tüntette fel, amely szerint a „probiotikumos tisztítószerek úgy működnek, mint a hagyományos tisztítási technikák. Eltávolítják a látható szennyeződést. Van ugyanakkor egy fontos különbség. Eltűnnek a potenciális kórokozók is, mint a penészgomba és a káros baktériumok. Azáltal, hogy megfosztják őket a táptalajtól, a káros baktériumok és penészgombák száma jelentősen csökken. A termék ezenfelül biztonságos, és hatása tartós. Alapja víz és jótékony baktériumok, minek révén a professzionális piac számára elérhető legkörnyezetkímélőbb termék.”
21 A kérdést előterjesztő bíróság arra kíván választ kapni, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával összefüggésben értelmezett a) pontjában szereplő „biocid termék” fogalmába tartozik–e a Pure Air‑nek a Darie által állított hatása, amely abban áll, hogy nem magával a károsító szervezettel, hanem a szervezet lehetséges élőhelyének kialakulásával, illetve fennmaradásával veszi fel a küzdelmet.
22 E körülmények között a College van Beroep voor het bedrijfsleven (gazdasági tárgyú közigazgatási jogviták fellebbviteli bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni az 528/2012 rendelet 3. cikkében szereplő »biocid termék« fogalmát, hogy az olyan szereket is magában foglal, amelyek egy vagy több baktériumfajtából, enzimből vagy más alkotóelemből állnak, amennyiben az adott szer jellemző hatását tekintve nem közvetlenül azokra a károsító szervezetekre gyakorol hatást, amelyekre szánják, hanem a károsító szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulására, illetve fennmaradására, és milyen követelményeknek kell adott esetben az ilyen ráhatásnak megfelelnie?
2) Az első kérdés megválaszolása szempontjából van‑e jelentősége annak, hogy azok a körülmények, amelyek között egy ilyen szert alkalmaznak, mentesek‑e a károsító szervezetektől, és amennyiben igen, milyen kritériumok alapján kell megítélni, hogy ez utóbbiról van‑e szó?
3) Az első kérdés megválaszolása szempontjából van‑e jelentősége annak, hogy a ráhatásra milyen időtartamon belül kerül sor?”
23 A Darie úgy érvel, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet el kell utasítani, mivel a kérdést előterjesztő bíróság birtokában van valamennyi információnak, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy az alapügyben szóban forgó termék nem biocid termék, anélkül hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdéseket terjesztene a Bíróság elé. Ráadásul a Bíróság a 2012. március 1‑jei Söll ítéletben (C‑420/10, továbbiakban: Söll ítélet, EU:C:2012:111) már válaszolt az első kérdésre.
24 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikkel létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2018. július 25‑i AY [Elfogatóparancs – Tanú] ítélet, C‑268/17, EU:C:2018:602, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25 Ebből következik, hogy a nemzeti bíróság által saját hatáskörében meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdéseket hatékonyan megválaszolja (2018. július 25‑i AY [Elfogatóparancs – Tanú] ítélet, C‑268/17, EU:C:2018:602, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26 Márpedig a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita lényegében a Pure Air terméknek az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „biocid terméknek” minősítésére vonatkozik. Tekintettel arra, hogy e bíróság a „biocid termék” és a „hatóanyag” e rendelet szerinti fogalmainak értelmezését kéri, és szolgáltatja a Bíróság számára az előterjesztett kérdések hasznos megválaszolásához szükséges ténybeli és jogi elemeket, nem kétséges, hogy az említett kérdések relevánsak a jogvita megoldása szempontjából, és teljesülnek az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságának az előző pontban említett feltételei.
27 Következésképpen a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
28 Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „biocid termék” fogalmát úgy kell–e értelmezni, hogy az olyan szereket is magában foglal, amelyek egy vagy több baktériumfajtából, enzimből vagy más alkotóelemből állnak, amennyiben az adott szer jellemző hatását tekintve nem közvetlenül a károsító szervezetekre gyakorol hatást, hanem e szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulására, illetve fennmaradására, és milyen követelményeknek kell adott esetben az ilyen ráhatásnak megfelelnie.
29 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy mivel az 528/2012 rendelet hatályon kívül helyezte a 98/8 irányelvet, és annak helyébe lépett, a Bíróság által az ezen irányelv rendelkezései tekintetében alkalmazott értelmezés e rendeletre vonatkozóan is érvényes, mivel e két uniós jogi jogszabály rendelkezései egyenértékűnek tekinthetők (lásd ebben az értelemben: 2016. november 16‑i Schmidt ítélet, C‑417/15, EU:C:2016:881, 26. pont; 2017. március 9‑i Pula Parking ítélet, C‑551/15, EU:C:2017:193, 31. pont; 2018. november 15‑i Kuhn ítélet, C‑308/17, EU:C:2018:911, 31. pont).
30 A Söll ítélet 31. pontjában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 98/8 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „biocid termékek” fogalma akként értelmezendő, hogy az vonatkozik azon termékekre is, amelyek a megcélzott károsító szervezetekre csak közvetett hatást fejtenek ki, amennyiben az általuk tartalmazott egy vagy több hatóanyag által kifejtett kémiai vagy biológiai hatás szerves részét képezi egy olyan okozati láncolatnak, amelynek célja, hogy az említett szervezetekre korlátozó hatást gyakoroljon.
31 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Söll ítélet 24. pontjában a Bíróság megállapította, hogy a 98/8 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának első albekezdése három együttes tényező alapján határozza meg a biocid termékek fogalmát. E tényezők a következők: a termék tartalmaz „hatóanyagot”, a termék bizonyos célokat szolgál, és kémiai vagy biológiai hatást fejt ki. A Bíróság által ezen ítélet 31. pontjában levont következtetés különösen e meghatározás második elemének ezen irányelv célkitűzéseire tekintettel történő elemzésén alapult.
32 Márpedig az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának és a 98/8 irányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjának összehasonlító elemzése nyilvánvalóvá teszi, hogy ezen elem e két rendelkezésben azonos módon került megfogalmazásra, abban az értelemben, hogy a „biocid terméknek” minősítés többek között attól a körülménytől függ, hogy a termék „rendeltetése, hogy károsító szervezeteket […] bármely módon elpusztítson, elriasszon, ártalmatlanná tegyen, hatásuk kifejtésében megakadályozzon, vagy azokkal szemben más gátló hatást fejtsen ki”.
33 E körülmények között, amint arra a főtanácsnok az indítványának 29. pontjában rámutatott, a Söll ítéletben elfogadott értelmezés, amely szerint a „biocid termék” fogalma nemcsak a közvetlen, hanem a közvetett hatásokra is kiterjed, a „biocid termék” 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti fogalmára is alkalmazandó marad.
34 Ez az értelmezés megfelel e rendelkezés kontextusának is. Emlékeztetni kell arra ugyanis, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja úgy határozza meg azon „hatóanyag” fogalmát, amelyet egy biocid termék tartalmazhat, mint „olyan anyag vagy mikroorganizmus, amely károsító szervezetekre vagy azok ellen hatást gyakorol”. E fogalom két vagylagos része, azaz a károsító „szervezetekre” és e szervezetek „ellen” gyakorolt hatás megerősíti, hogy e fogalom nem csak közvetlenül a károsító szervezetekre gyakorolt hatásokat, hanem az e szervezetek elleni közvetett hatásokat is magában foglalja, amennyiben az általuk kifejtett hatás szerves részét képezi egy olyan okozati láncolatnak, amelynek célja, hogy az említett szervezetekre korlátozó hatást gyakoroljon.
35 Ezzel szemben meg kell állapítani, hogy valamely biocid termék hatásmódját illetően az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja, a 98/8 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontjától eltérően, nem korlátozza „kémiai vagy biológiai eszközökre”, hanem azt „a tisztán fizikai vagy mechanikai ráhatáson kívüli bármely módra” is kiterjeszti.
36 Amint arra a főtanácsnok az indítványának 27. pontjában rámutatott, e rendelet nem veszi át a Bizottság azon javaslatát, hogy a „biocid termék” fogalmát kifejezetten a biológiai és kémiai hatásokra korlátozza, amint azt a biocid termékek forgalomba hozataláról és felhasználásáról szóló rendeletre irányuló, 2009. június 12–i bizottsági javaslat (COM(2009) 267 végleges) 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja előírta.
37 A biocid termékek hatásmechanizmusa fogalmának az 528/2012 rendeletben szereplő kiterjesztése összhangban áll az e rendelet (5) preambulumbekezdésében hivatkozott azon célkitűzéssel, hogy a 98/8 irányelv szabályait „a tapasztalatokra tekintettel” kell kiigazítani, valamint hogy biztosítani kell az emberi és az állati egészség és a környezet magas szintű védelmét.
38 Ebből következik, hogy az a körülmény, hogy valamely termék probiotikus, és nem vegyi jellegű, önmagában nem zárja ki az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „biocid terméknek” minősítését. Épp ellenkezőleg, amennyiben valamely termék probiotikus hatása az e rendelkezés értelmében vett „tisztán fizikai vagy mechanikai ráhatáson kívüli bármely mód[ból]” adódik, és az e rendelkezésben előírt valamennyi további feltétel teljesül, e termék vitathatatlanul az említett rendelkezés hatálya alá tartozik.
39 E körülmények között az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a „biocid termék” 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az olyan termékeket is magában foglal, amelyek egy vagy több baktériumfajtából, enzimből vagy más alkotóelemből állnak, amennyiben az adott termék a jellemző hatását tekintve nem közvetlenül a megcélzott károsító szervezetekre gyakorol hatást, hanem a károsító szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulására, illetve fennmaradására, amennyiben az e termékek által kifejtett, nem tisztán fizikai vagy mechanikai hatás egy olyan okozati láncolatnak képezi szerves részét, amelynek célja, hogy az említett szervezetekre korlátozó hatást gyakoroljon.
40 Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell–e értelmezni, hogy azon tény, miszerint valamely terméket csak a kezelendő felületen élő károsító szervezetek eltávolítását követően lehet alkalmazni, befolyásolja ezen termék e rendelkezés értelmében vett „biocid termékként” történő minősítését, és amennyiben e kérdésre igenlő választ kell adni, milyen kritérium alapján kell megítélni, hogy a kezelendő felület a károsító szervezetek említett eltávolítását követően ténylegesen mentes–e ezektől a szervezetektől.
41 E tekintetben először is hangsúlyozni kell, hogy a biocid termékek céljainak az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő fokozatossága felsorolja a biocid termékek céljait. Ezek a károsító szervezetek elpusztításától az őket korlátozó hatás gyakorlásáig terjed (lásd ebben az értelemben: Söll ítélet, 28. pont). Egyébként e rendelet V. melléklete, amely tartalmazza az említett rendelet hatálya alá tartozó biocid termékek listáját, megelőző hatású termékeket is tartalmaz, amelyeket általában károsító szervezetektől mentes körülmények között alkalmaznak.
42 Ebből következik, hogy a „biocid termék” 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti fogalma tágan értelmezendő, és kiterjed többek között a megelőző hatású termékekre is. E tág értelmezést erősíti meg az e rendelet 1. cikkében megfogalmazott, az elővigyázatosság elvére alapított, „az emberi és állati egészség, valamint a környezet magas szintű védelmének” biztosítására irányuló célkitűzés.
43 Márpedig e célkitűzést nem lehet teljes egészében megvalósítani, ha az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „hatóanyagokat” tartalmazó termékek nem minősülnek „biocid termékeknek”, azon indokkal, hogy hatásuk csupán a megcélzott károsító szervezetekkel szembeni megelőzés, és azokra nem vonatkoznak az e rendelet által előírt, az ilyen termékek forgalmazására és felhasználására vonatkozó szabályok.
44 Ugyanis, amint azt a Bíróság a Söll ítélet 27. pontjában megállapította, magának a hatóanyagnak a jelenléte az, ami alkalmas a környezet veszélyeztetésére, függetlenül attól, hogy az említett anyag közvetlen vagy közvetett hatást fejt‑e ki a megcélzott szervezetekre.
45 Másodszor, a károsító szervezetek elpusztítását nem kívánja meg az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti „hatóanyag” fogalma. Ha ugyanis a baktériumfajták, enzimek vagy valamely termék egyéb alkotóelemei akadályozzák a megcélzott károsító szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulását, illetve fennmaradását, megvonva tőlük a tápanyagot, ezen alkotóelemek mint hatóanyagok ezen szervezetekkel szemben megelőző módon hatnak.
46 Ily módon azon tény, amennyiben megállapítást nyer, hogy a megcélzott károsító szervezeteket előzetesen eltávolította a szóban forgó terméktől eltérő hatás, nem kérdőjelezi meg ezen anyag minősítését, amely az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti „hatóanyagként” e károsító szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulását akadályozó hatást gyakorol.
47 Harmadszor, az egy vagy több baktériumfajtát, enzimet vagy egyéb alkotóelemet tartalmazó termék esetleges tisztító hatása, amely a jellemző hatása miatt nem közvetlenül a károsító szervezetekre gyakorol hatást, hanem e szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulására, illetve fennmaradására, nem zárhatja ki e termék „biocid terméknek” történő minősítését.
48 Ugyanis, amint arra a főtanácsnok az indítványának 32. és 33. pontjában rámutatott, a mosó‑ és tisztítószerek nem zárhatók ki az 528/2012 rendelet hatálya alól. Egyébiránt, amint az többek között a 648/2004 rendelet (21) preambulumbekezdéséből kitűnik, egy adott termék egyszerre minősülhet e rendelet 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „mosó‑ és tisztítószernek” és az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „biocid terméknek”.
49 Következésképpen kizárólag az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontjában foglalt jellemzők relevánsak valamely termék „biocid terméknek” minősítése szempontjából.
50 A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az a tény, miszerint valamely terméket csak a kezelendő felületen élő károsító szervezetek eltávolítását követően lehet alkalmazni, nem befolyásolja ezen termék e rendelkezés értelmében vett „biocid termékként” történő minősítését.
51 Harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell–e értelmezni, hogy az az időtartam, amelyen belül az adott termék hatást fejt ki, hatással van ezen termék e rendelkezés szerinti „biocid terméknek” minősítésére.
52 E tekintetben a második kérdés elemzéséből kitűnik, hogy csak a „biocid termék” és a „hatóanyag” 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) és c) pontja értelmében vett fogalmában szereplő elemek relevánsak valamely termék „biocid terméknek” minősítése szempontjából. Márpedig az időtartam, amelyen belül az adott termék hatást fejt ki, nem szerepel ezen elemek között.
53 Ennélfogva a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az az időtartam, amelyen belül az adott termék hatást fejt ki, nincs hatással ezen termék e rendelkezés szerinti „biocid terméknek” minősítésére.
1) A biocid termékek forgalmazásáról és felhasználásáról szóló, 2012. május 22‑i 528/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „biocid termék” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az olyan termékeket is magában foglal, amelyek egy vagy több baktériumfajtából, enzimből vagy más alkotóelemből állnak, amennyiben az adott termék a jellemző hatását tekintve nem közvetlenül a megcélzott károsító szervezetekre gyakorol hatást, hanem a károsító szervezetek lehetséges élőhelyének kialakulására, illetve fennmaradására, amennyiben az e termékek által kifejtett, nem tisztán fizikai vagy mechanikai hatás egy olyan okozati láncolatnak képezi szerves részét, amelynek célja, hogy az említett szervezetekre korlátozó hatást gyakoroljon.
2) Az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az a tény, miszerint valamely terméket csak a kezelendő felületen élő károsító szervezetek eltávolítását követően lehet alkalmazni, nem befolyásolja ezen termék e rendelkezés értelmében vett „biocid termékként” történő minősítését.
3) Az 528/2012 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az az időtartam, amelyen belül az adott termék hatást fejt ki, nincs hatással ezen termék e rendelkezés szerinti „biocid terméknek” minősítésére.

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság