text:
Kúria Knk.IV.37.222/2016/9. végzése - 1.oldal - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
Kúria Knk.IV.37.222/2016/9. végzése
a Nemzeti Választási Bizottság 14/2016. NVB határozatának helybenhagyásáról *
I. r., II. r., III. r., IV. r., V. r., VI. r.
A kérelmezők képviselői: dr. Tordai Csaba ügyvéd (I. r.)
dr. Sinyei-Márkus Dávid ügyvéd (II. r.)
dr. Boglutz István ügyvéd (III-IV-V-VI. r.)
Kötelezi I., II., IV., V., VI. rendű kérelmezőket, hogy külön felhívásra az Állam javára fizessenek meg 10 000 (azaz tízezer) forint eljárási illetéket. A III. rendű kérelmezőt terhelő illetéket az Állam viseli.
A Kúria elrendeli e határozata Magyar Közlönyben való közzétételét. A végzés ellen jogorvoslatnak nincs helye.
[2] Az NVB 4/2016. számú határozatával hitelesítette az országos népszavazási kezdeményezés kérdését, amely: „Akarja-e, hogy az Európai Unió az Országgyűlés hozzájárulása nélkül is előírhassa nem magyar állampolgárok Magyarországra történő kötelező betelepítését?”. Az NVB hivatkozott az Nsztv. 11. §-ára, mely szerint az NVB a kérdést akkor hitelesíti, ha az az Alaptörvényben, valamint az Nsztv.-ben a kérdéssel szemben támasztott követelményeknek megfelel. Az NVB határozatában megállapította, hogy a Magyarország Kormánya által benyújtott országos népszavazásra javasolt kérdés az Alaptörvényben, valamint Nsztv.-ben megfogalmazott követelményeknek megfelelt, így annak hitelesítéséről döntött.
[3] Az NVB határozatával szemben négy felülvizsgálati kérelem érkezett az I. r., a II. r., a III. r., valamint a IV.-V.-VI. r. kérelmezők részéről. A Kúria a felülvizsgálati kérelmeket egyesítette és azokat egy eljárásban bírálta el.
[4] Az I. r. kérelmező felülvizsgálati kérelmében kérte, hogy a Kúria az NVB határozatát változtassa meg, valamint a kérdés hitelesítését tagadja meg. Személyes érintettségét - idézve a Kúria népszavazási ügyekben követett gyakorlatát - arra alapozta, hogy magyarországi lakos.
[5] Az I. r. kérelmező kérelmében ismertette a népszavazási kérdés kapcsán a vonatkozó uniós rendelkezéseket, így a kapcsolódó elsődleges és másodlagos uniós jogforrásokat. Eszerint a 2015/1601 EU tanácsi határozat (továbbiakban: tanácsi határozat) elfogadásának alapjául az Európai Unió működéséről szóló szerződés (továbbiakban: EUMSz.) 78. cikk (3) bekezdése szolgált, amely kivételesen a 604/2013/EU rendelet által meghatározott főszabályként érvényesülő eljárásrendtől eltérő módon rendeli el lefolytatni a menekültügyi eljárást a 2015-ben felmerült menekültügyi szükséghelyzetben. Ennek kapcsán kérelmében azt is kifejtette, hogy a kezdeményezői kommunikációban ezért téves a betelepítés fogalmára utalni, mivel a tanácsi határozat valójában csak eltérő elveket rendel alkalmazni adott személyek tekintetében a menekültügyi eljárásra. Ennek a tanácsi határozatnak a megtámadása meg is történt az Európai Unió Bírósága előtt Magyarország részéről (Hungary v. Council of the European Union, Case C-647/15).
[6] Az I. r. kérelmező kifejtette a betelepítés fogalmát értelmezve, hogy a lefolytatott menekültügyi eljárás végén hozott döntés alapján álláspontja szerint miért nem áll fenn a betelepítés megvalósulása. Hangsúlyozta, hogy az eljárás lefolytatása végződhet az elismerési kérelem elutasításával, azonban a védelem megadása utóbb felülvizsgálható, illetve a tartózkodás jogcíme akkor sem áll már fenn, ha az elismerés alapjául szolgáló körülmények is megszűntek. Ennek okán a hitelesített kérdés álláspontja szerint már eleve olyan tárgykört érintett, amely az Alaptörvény 8. cikk (2) bekezdése alapján nem tartozik az Országgyűlés hatáskörébe, amelynek okán annak hitelesítését az NVB-nek meg kellett volna tagadnia. Emellett kifejtette, hogy a kérdést nyelvtanilag értelmezve az az elsődleges jogi keretek módosítására irányul, amely tekintetében az Országgyűlés hatásköre nem áll fenn, hanem az tágabb értelemben valamennyi tagállam együttes hatásköre. Vitatta a kérdés hitelesíthetőségét, idézve az Alkotmánybíróság 191/2010. (XI. 18.) AB határozatát, mely szerint az Országgyűlés hatásköre legfeljebb a már aláírt nemzetközi szerződések kötelező hatályának elismerésére, arra való felhatalmazására vonatkozik, de nem egy nemzetközi szerződés módosításának kezdeményezésére, amelyre az uniós elsődleges jogi keretek szerint a tagállami kormányok jogosultak.
[7] Az I. r. kérelmező az EUMSz. mellett az Európai Unióról szóló Szerződés (továbbiakban: EUSz.) vonatkozó rendelkezéseit ismertetve kifejtette, hogy tagállami parlament külön vétójoggal nem rendelkezhet egy európai uniós döntés meghozatala vagy annak végrehajtása során, két a kérelemben ismertetett esetkör kivételével.
[8] Vitatta az I. r. kérelmező a kérdés hitelesíthetőségét annak okán is, hogy a népszavazási kérdés nemzetközi szerződésből fakadó kötelezettséget érint, ezért abban az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés d) pontja alapján nem tartható népszavazás. Ennek körében utalt az I. r. kérelmező az EUSz. 4 cikk (3) bekezdése szerinti hűség-klauzulára (továbbiakban: lojalitási klauzula), valamint az álláspontja szerint nemzetközi szerződésként a 2004. évi XXX. törvénnyel a magyar jogrendszerbe iktatott Csatlakozási Szerződésre (továbbiakban: Csatlakozási Szerződés) és annak módosításaira. Az I. r. kérelmező szerint az Alaptörvény 28. cikkében meghatározott cél szerinti értelmezésre is figyelemmel az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az kizárja az alapító szerződésekből fakadó hatályos kötelezettségeket a népszavazásra bocsátható tárgykörök közül. Ezt az értelmezést támasztja alá álláspontja szerint az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdése is. Az E) cikk szerint Magyarország az Európai Unióban tagállamként való részvétele érdekében nemzetközi szerződés alapján - az alapító szerződésekből fakadó jogok gyakorlásához és kötelezettségek teljesítéséhez szükséges mértékig - az Alaptörvényből eredő egyes hatásköreit a többi tagállammal közösen, az Európai Unió intézményei útján gyakorolhatja. E rendelkezés az I. r. kérelmező szerint semmiképpen nem egyszeri szuverenitás-transzfer alapját jelentette, hanem a közös hatáskör gyakorlásának állandó szabályait képezi. Hivatkozott továbbá arra az I. r. kérelmező, hogy a Kúria Knk.IV.37.446/2014 sz. döntése szerint a Csatlakozási Szerződés bár uniós jogként a belső jog részévé vált, mégsem lehet eltekinteni annak nemzetközi szerződéses formájától.
[9] Az I. r. kérelmező az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdése alapján arra is hivatkozott, hogy abban a tekintetben is fennáll e kérdésnél a tiltott népszavazási tárgykör, mivel az az uniós jog végrehajtásához kíván az alapító szerződésektől eltérően - közvetve az E) cikk (2) bekezdését is érintve - többletfeltételt hozzáfűzni. Ennek okán is a kérdés hitelesítése az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontját sérti. Ugyancsak az Alaptörvény e rendelkezésével ellentétes az I. r. kérelmező szerint, hogy az esetleges eredményes népszavazás olyan módon tenné az Országgyűlés álláspontjának kötelező erővel való felruházását szükségessé, hogy az alapvetően a kormány részvételével működő Európai Unió Tanácsában való kormányzati intézkedések kereteit szabná meg.
[10] Az I. r. kérelmező kérelmében arra is utalt, hogy álláspontja szerint megtévesztő a kérdés a választópolgárok részére, mivel a betelepítéssel nem járhat a jelenlegi eljárásrend szerinti kérelmek elbírálása. Másrészt a megtévesztő hatás abból is fakad, hogy az uniós elsődleges jogi keretek módosítása lenne szükséges a referendumon kifejezett akarat megvalósulásához. Nem eldönthető a kérelmező szerint, hogy érvényes és eredményes népszavazás esetén az Országgyűlést terheli-e jogalkotási kötelezettség, valamint egyedi vagy normatív aktus kibocsátására kötelezné-e, amely sérti az Nsztv. 9. § (1) bekezdése szerinti jogalkotói egyértelműség követelményét.
[11] Végül az I. r. kérelmező kérelmében arra tért ki, hogy az egyre szorosabbá váló integráció keretei között a nemzeti szuverenitás elismerése alapvető fontosságú, ugyanakkor olyan döntéshozatali rendszer került létrehozásra, amelyben adott esetben egy tagállamnak akarata ellenére kell végrehajtania a tagállamok közössége által meghozott egyes döntéseket. Álláspontja szerint a személyek szabad mozgásának alapszabadsága mentén életre hívott közös menekültügyi politikára is tekintettel az NVB által hitelesített kérdés alapvetően nem a nemzeti szuverenitás védelmét szolgálja, hanem az uniós döntéshozatal megváltoztatására irányul.
[12] A II. r. kérelmező az NVB határozatának megtámadása kapcsán arra hivatkozott, hogy álláspontja szerint a népszavazási kérdés tárgya csak az Európai Unió szintjén rendezhető. Ennek megfelelően kérte, hogy a Kúria változtassa meg az NVB határozatát, valamint az aláírásgyűjtő ív hitelesítését tagadja meg. Hivatkozott az Nsztv. 6. §-ára, valamint a Kúria Knk.IV.37.721/2015/2. sz. végzésére, amely szerint a Nsztv. idézett rendelkezése alapján az Nsztv. csak a népszavazás kezdeményezésének személyes vagy postai úton való benyújtását intézményesíti, ám nem teszi lehetővé a képviselő útján való benyújtást. Ennek megfelelően a kezdeményezést személyesen a miniszterelnöknek vagy az egyes kormányrendeleteknek a Miniszterelnöki Kabinetiroda létrehozásával összefüggő módosításáról szóló 306/2015. (X. 26.) Korm. rendeletet aláíró, a 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet 1. § (2) bekezdése alapján személyesen a miniszterelnök-helyettesnek vagy a 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet 126. § a) pontja alapján személyesen a miniszterelnökséget vezető miniszternek kellett volna benyújtania.
[13] A II. r. kérelmező idézte az Alaptörvény 8. cikk (2)-(3) bekezdését, E) és Q) cikkeit, a Magyarország és Európa védelmében a kötelező betelepítési kvóta elleni fellépésről szóló 2015. évi CLXXV. számú törvény (továbbiakban: Kvótatv.) 1. §-át, valamint a Knk.IV.37.446/2014. számú ügyben EH2015.01.K3 szám alatt közzétett döntését. Álláspontja szerint a kötelező betelepítési kvóta nem tartozik a magyar Országgyűlés feladat- és hatáskörébe, amely a tanácsi határozat által olyan nemzetközi dokumentummal rendezett kérdés, amelyet az Alaptörvény E) és Q) cikkeinek (2) bekezdése alapján is végre kell hajtani, ellenkező esetben az Alaptörvény módosítása is szükséges lenne.
[14] Hivatkozott továbbá arra a II. r. kérelmező, hogy a Kúria Knk.37.446/2014. sz. döntése szerint a nemzetközi szerződést kihirdető törvény mellett a tiltott népszavazási tárgykör a nemzetközi szerződésből eredő kötelezettséget is érinti, így a tanácsi határozat is ilyen tárgykört képez az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdése alapján. Kifejtette továbbá, hogy a hitelesített kérdés az Nsztv. 9. § (1) bekezdésének követelményével ellentétben nem egyértelmű, mivel „az Országgyűlés hozzájárulása nélkül” szövegrész nélkül is egyértelmű lehet, valamint megtévesztő a választópolgárok számára a döntéshozó szerv tekintetében, mivel az Európai Unió helyett az Európai Unió Tanácsa a tanácsi határozat kibocsátója. Vitatta a II. r. kérelmező a kérdés-egyértelműségét abban a tekintetben is - idézve a Kúria Kvk.IV.37.435/2015/4. számú végzésének indokolását -, hogy a Kvótatv. 2. §-a révén már e törvény által rendezett kérdés feltételére irányul, mivel megtörtént az EUMSz. 263. cikke alapján az Európai Unió Bírósága (továbbiakban: EuB) előtti keresetindításra való felhatalmazás. Végül álláspontja szerint azért sem teljesíti a kérdés az egyértelműség követelményét, mert nem határozható meg, hogy mekkora az a nem magyar állampolgárságú személyi kör, akiknek Magyarországra telepítése megvalósulna a tanácsi határozat szerint.
[15] A III. r. kérelmező arra hivatkozott, hogy a hitelesített népszavazási kérdés sérti Magyarország Alaptörvényét, az Nsztv.-t, az európai jogot. Álláspontja szerint az európai jog nem ismeri a betelepítés fogalmát, hanem a tanácsi határozat azt jelöli ki, hogy mely tagállamban folytassák le a menekültügyi eljárást. Ennek megfelelően pedig a 604/2013/EU rendelet 13. cikk (1) bekezdése szerinti főszabályával szemben, amely az EU területére való első belépés tagállamát tekinti irányadónak, a tanácsi határozat által meghatározott tagállamnak kell eljárnia a menekültügyi eljárásban. A III. r. kérelmező szerint a magyar jogrend sem ismeri a betelepítés fogalmát, így ebben a tekintetben sem teljesül az Nsztv. 9. § (1) bekezdése szerinti egyértelműségi követelmény a hitelesített kérdés kapcsán.
[16] A III. r. kérelmező álláspontja alapján a hitelesített kérdés téves módon sugallja azt, hogy az Országgyűlés hozzájárulásától lehet utóbb függővé tenni a menekültügyi eljárások áttételét, mert az Európai Unió alapító szerződései ebben a tekintetben nem biztosítanak a nemzeti parlamentnek vétójogot. Ennek okán a hitelesített kérdés nemzetközi szerződésbe ütközik, valamint nem tartozik az Országgyűlés hatáskörébe, amely ellentétes az Alaptörvény rendelkezésével. Ezt megerősíti a III. r. kérelmező annak kapcsán is, hogy a hitelesített kérdés nemzetközi szerződésből fakadó kötelezettséget érint, mivel az Országgyűlés hozzájárulásával többletfeltételt kíván fűzni az alapító szerződésektől eltérően az Európai Unió szervei által hozott döntések Magyarország általi végrehajtásához. A III. r. kérelmező végül arra hivatkozik, hogy az sem egyértelmű, hogy nemleges válasz esetén az Országgyűlésnek olyan uniós jogszabályokat érintő jogalkotói kötelezettsége keletkezne, amelyre egyébként hatáskörrel nem rendelkezik, így sérülne az Nsztv. 9. § (1) bekezdése szerinti jogalkotói egyértelműség követelménye.
[17] A IV-V-VI. r. kérelmezők együttes kérelmükben kérték az NVB határozatának megváltoztatását. Kifejtik, hogy a hitelesített kérdés nem teljesíti az egyértelműség követelményét egyrészt annak okán, hogy az „akarata ellenére” kitétel a betelepítendő személyekre, vagy tagállamként Magyarországra vonatkozik-e. Emellett kérelmük szerint a betelepítés olyan pontatlan, jogszabályok által meg nem határozott fogalom, amelyeket természetes személyekkel összefüggésben nem lehet alkalmazni, így nem teljesül az Nsztv. 9. § (1) bekezdése szerinti jogalkotói egyértelműség követelménye. Megtévesztő emellett a választópolgárok számára, hogy a jogi értelmezés elszakad a kérdés nyelvtani értelmétől, mivel a kérdés nem a menekültügyi kérelem elbírálásával kapcsolatos. Az egyértelműség hiányából fakadóan álláspontjuk szerint a kérdésnek megfelelő tartalmú országgyűlési döntés sem határozható meg egyértelműen. Érvényes és eredményes népszavazás esetén kötőerő csak olyan formában kapcsolódhatna a népszavazáshoz, ha Magyarország az Európai Unió egyes döntéseit csak az Országgyűlés jóváhagyásától függően hajtaná végre, ami az együttes kérelemben kifejtett álláspont szerint a lojalitási klauzulába ütközik. Végül azt fejtik ki, hogy érvényes és eredményes népszavazásnak megfelelő döntést az Országgyűlés csak akkor tud megalkotni, ha az Európai Unióból való kilépésről határoz, erről viszont a 35/2007. (VI. 6.) AB határozat és a Kúria Kvk.37.158/2012/2. számú határozata szerint az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdésének d) pontja alapján nem tartható népszavazás.
[18] A népszavazás kezdeményezőjeként - képviselője útján - a Kormány hivatkozva a választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény (továbbiakban: Ve.) 228. cikk (2) bekezdésének második tagmondata alapján alkalmazandó a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 332. § (5) bekezdésére, 327. § (4) bekezdésére, valamint 54. § (1) bekezdésére beavatkozást jelentett be és érdemi nyilatkozatot is előterjesztett. Ebben kérte az I. r. kérelmező felülvizsgálati kérelmét illetően érintettsége hiánya okán annak megállapítását, hogy az felülbírálatra „alkalmatlan”. Kifejtette továbbá, hogy amennyiben a Kúria az I. r. kérelmező felülvizsgálati kérelmét érdemi elbírálásra alkalmasnak találja, akkor hagyja helyben az NVB határozatát.
[19] A kezdeményező idézve a Kúria gyakorlatát kifejtette, hogy az I. r. kérelmező érintettségét illetően nem kielégítő, hogy az I. r. kérelmező magyarországi lakos, mivel álláspontja szerint az érintettség csak abban az esetben állapítható meg, ha a kérelmező saját jogaira és kötelezettségeire az állított jogsérelem közvetlenül kihat. Ugyanakkor elismerte, hogy a kapcsolódó esetjogi megállapítások az Alkotmánybíróság megközelítése alapján az érintettséget népszavazási ügyekben tágan értelmezték, ám ez álláspontja szerint nem vezethet az érintettség fennállása tekintetében az érdemi, tartalmi vizsgálat elmaradásához. Véleménye szerint az I. r. kérelmező tekintetében nem áll fenn közvetlen összefüggés a kérelmező jogi helyzete és az ügy között.
[20] Kifejtette, hogy a népszavazási kérdés hitelesíthető, mivel szemben az I. r. kérelmező álláspontjával a kérdés az Országgyűlés hatáskörébe tartozik, és nem sért nemzetközi szerződésből eredő kötelezettséget. Idézte az EUMSz. 78. cikkét az EUSz. 48. cikk (4) bekezdését és az Alaptörvény E) cikkét, valamint az Alkotmánybíróság 143/2010. (VII. 14.) AB határozatát. Álláspontja szerint a szuverenitás átruházása nem volt általános a menekültügyi területen, így a kérdés által érintett alkotmányos minimumrendelkezés, mint a Magyarország szuverenitásának személyes hatálya (ország területén tartózkodók körének meghatározási módja) tekintetében sem történt meg. Vitatta a nemzetközi szerződésből eredő kötelezettségek sérelmét, mivel az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az egyes alapító szerződések és azok módosításai, illetve a csatlakozási szerződések a belső jog részét képezik, amelyek a magyar alkotmányjog szempontjából már nem minősülnek nemzetközi szerződésnek.
[24] A vitatott formai követelményeket illetően a Kúria nem értett egyet a II. r. kérelmező azon álláspontjával, amely szerint a kezdeményező képviselője nem volt jogosult joghatályosan országos népszavazásra javasolt kérdést benyújtani az NVB-hez. Az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdése, valamint az Nsztv. 5. §-a a Kormányt népszavazás kezdeményezésére külön feljogosított kezdeményezőként intézményesítette. A Kormány kollektív működési jellegéből fakadóan a Kormány számára az Nsztv.-ben biztosított kezdeményezési jogosultság csak képviselő útján való fellépés által valósítható meg. A II. r. kérelmező által idézett a Kormány tagjainak feladat- és hatásköreiről szóló 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rendelet) 19/B. §-a alapvetően a kitüntetések rendjével kapcsolatban rendezi a miniszterelnök kabinetfőnökének feladat- és hatásköreit. E rendelkezés azonban nem kizárólagosan határozza meg a miniszterelnök kabinetfőnökének feladat- és hatásköreit, további feladat- és hatásköreit részletezi a Korm. rendelet 19/C-19/D. §-ai. A Kormány országos népszavazási kezdeményezéséről szóló 2004/2016. határozatának 3. pontja egyértelműen meghatározza, hogy a miniszterelnök kabinetfőnöke felel a Kormány képviseletéért a Kormány jelen ügyben tett népszavazási kezdeményezése során.
[28] A népszavazáshoz való jog gyakorolásának korlátja az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdésének d) pontja szerint a nemzetközi szerződésből fakadó kötelezettség. A Kúria a felülvizsgálati kérelmekben foglalt kifogások miatt vizsgálta az uniós jog nemzetközi szerződési jellegét a népszavazás szempontjából. Az I. r. és a II. r. kérelmező kitért arra, hogy a Csatlakozási Szerződések nemzetközi szerződési formájától nem lehet eltekinteni. Valamennyi kérelmező kifejtette, hogy a tárgykörben tartandó népszavazás olyan további döntések meghozatalával járhat, így az Európai Unióból való kilépésről való döntés, az Alaptörvény E) cikke szerinti hatáskör-transzfer klauzulájának módosítása a kezdeményező feltételezhető szándéka alapján, amely vagy az egyértelműségi követelménynek nem felel meg, vagy az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdésének a) pontja szerinti, az Alaptörvény módosítására irányuló további tiltott népszavazási tárgykört érint.
[29] Nem ért egyet a Kúria azzal az állásponttal, amely a népszavazás lehetősége kérdését kizárólag az Európai Unió döntéshozatala, szervezete és működési rendje szempontjából teszi vizsgálat tárgyává és ennek alapján vonja le azt a következtetést, mely szerint az Európai Unió működésével való összefüggés a népszavazás megtartását kizárja - utalással az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés d) pontjára. A kérdés hitelesítésében az előzőekben elmondottak szerint csak annyiban lehet jelentősége uniós összefüggéseknek, amennyiben az az Nsztv. 11. § rendelkezései szerint vizsgálható és értelmezhető. Az NVB által hitelesített kérdés uniós összefüggései részben az uniós jog nemzetközi jellege, részben pedig az Alaptörvény Európai Unióra vonatkozó szabálya, különösen a E) cikk szerint érvényesülnek. A népszavazásra feltett kérdés nem ütközik az E) cikk (2) bekezdésébe, mivel az Alaptörvény e rendelkezése külön utal arra, hogy az alapító szerződésekből fakadó jogok gyakorlásához és kötelezettségek teljesítéséhez szükséges mértékig került sor egyes hatáskörök többi tagállammal közös, az Európai Unió intézményei útján történő gyakorlására. A kérdés a magyar népszavazási szabályok szempontjából nem irányul sem a csatlakozási szerződés módosítására, sem többletfeltétel előírására az Unió szervei által hozott döntések Magyarország általi végrehajtásához, így nem veti fel az Alaptörvény 8) cikk (2) bekezdés d) pontjának sérelmét sem. A kérelmezők e körben kifejtett álláspontjának elfogadása azt eredményezné, hogy a nem magyar állampolgárok Magyarországon való elhelyezése - bármely jogviszonyban - kizárólagos uniós döntési jogkör, s valójában még az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdésében írt közös hatáskör gyakorlása sem érvényesül.
[30] A kérdés hitelesítésével kapcsolatos vita eldöntése kizárólag az Alaptörvény és az Nsztv. rendelkezései alapján történhet, nem igényli sem az uniós jog közvetlen alkalmazását sem annak értelmezését. A Kúria emiatt csak a jogorvoslati kérelemben foglalt uniós jogi összefüggésekre kíván reagálni indokolási kötelezettsége teljesítése körében. Erre figyelemmel a Kúria a feltett népszavazási kérdéssel összefüggésben rögzíti azt, hogy az NVB által hitelesített kérdés a másodlagos uniós jog körébe tartozó tanácsi határozat általi intézkedés bevezetésére vonatkozik. Az uniós jogból, így a másodlagos jogforrásként elfogadott tanácsi határozatból eredő kötelezettségek és a nemzetközi szerződésből eredőek között nem vonható párhuzam. Az Európai Bíróság gyakorlata alapján az uniós jogrend sajátos és speciális jogrend. Ennek révén „a hagyományos nemzetközi szerződésektől eltérően az EGK-Szerződés saját jogrendszert hozott létre, (...) az államok hatáskörének korlátozásából vagy az államok által a Közösségre átruházott funkciókból eredő, tényleges hatalommal felruházott Közösség határozatlan időre történő létrehozásával ugyanis az államok, bár szűk területeken, de korlátozták szuverén jogaikat, és így a saját állampolgáraikra, illetve honosaikra és önmagukra kötelező joganyagot hoztak létre” (Costa kontra E.N.E.L-ítélet, C-6/64, EU:C:1964:66).
[31] Az uniós jog sajátos minősülését támasztja alá továbbá az Alkotmánybíróság gyakorlata is. A 143/2010. (VII. 14.) AB határozatában a Lisszaboni Szerződést kihirdető 2007. évi CLXVIII. törvény (a továbbiakban: LSztv.) alkotmány-ellenességének utólagos vizsgálatát végezte el. Az AB e határozatában kiemelte, hogy az 1053/E/2005. AB határozata értelmében az Európai Közösségek alapító és módosító szerződései az Alkotmánybíróság hatáskörének szempontjából nem nemzetközi szerződések (ABH 2006, 1824. 1828.). Az Alaptörvény E) és Q) cikkei alapján a magyar alkotmányos gyakorlat eltérő joghatást tulajdonít az uniós jognak és a nemzetközi jognak. Az Alaptörvény E) cikk (2) és (4) bekezdésének értelmezéséről szóló 22/2012. (V. 11.) AB határozatában az Alkotmánybíróság kifejtette: az E) cikk szerinti “az Európai Unióban tagállamként való részvétele érdekében (kötött) nemzetközi szerződés“ fogalma, mint az Európai Unióhoz kötődő nemzetközi szerződés eltérő besorolású. E besoroláshoz nem feltétlenül szükséges, hogy a szerződés magát európai uniós jognak minősítse, vagy az Európai Unió alapító szerződései közé tartozzon. Ebben a tekintetben az Alaptörvény E) cikk (4) bekezdése szerinti formailag nemzetközi szerződés kötelező hatályának elismeréséhez adott országgyűlési felhatalmazás és az Alaptörvény Q) cikk (3) bekezdése szerinti kihirdetés is eltér egymástól. Ezt kifejezi az E) cikk (2) bekezdése szerinti garanciális követelmény is, amely az E) cikk szerinti felhatalmazáshoz az országgyűlési képviselők kétharmadának szavazatát teszi szükségessé. Ebben a tekintetben az Alkotmánybíróság 22/2012. (V. 11.) AB határozata az Alaptörvény E) cikke szerinti uniós jognak és nem a Q) cikk szerinti nemzetközi szerződésnek tekintette a gazdasági és monetáris unióbeli stabilitásról, koordinációról és kormányzásról szóló szerződést.
[32] A nemzetközi szerződésekkel szembeni Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés d) pontja szerinti tiltott népszavazási tárgykör tekintetében a nemzetközi szerződésből eredő kötelezettség érintettségét eltérően kell annak megfelelően kezelni, hogy az Alaptörvény E) cikke szerinti “az Európai Unióban tagállamként való részvétele érdekében (kötött) nemzetközi szerződés“ vagy Q) cikke szerinti nemzetközi szerződésre vonatkozik a népszavazási kérdés. Az E) cikk szerinti hatáskör-transzfer révén a tagállam önmaga szuverenitását is korlátozva lehetőséget biztosít, hogy saját magára, állampolgáraira és honosaira is kötelező joganyag jöjjön létre. E jogintézmény garanciális lehetőségét jelzi a kötelező hatályának elismeréséhez szükséges az Alaptörvény Q) cikkénél szigorúbb ratifikálási rend és terminológiai eltérés. Jogilag ezért téves a kétoldalú nemzetközi szerződés és az Európai Uniós szerződések azonos tartalmú korlátként való megjelölése a népszavazási ügyeket illetően.
[36] E kérdéshez kapcsolódóan mindegyik kérelmező felülvizsgálati kérelmének kifogásai szerint népszavazás az Alaptörvény 8. cikk (2) bekezdése alapján csak olyan kérdésben tartható, amely az Országgyűlés feladat- és hatáskörébe tartozó kérdés. Az Európai Unió és a tagállamok közötti döntéshozatali eljárásrend vélelmezett módosítása miatt erre valamennyi kérelmező utalt. Az I. r. kérelmező emellett egyértelműen hivatkozott ennek hiányára. Álláspontja szerint nem tartozik bele a tanácsi határozat által felölelt esetkör azokba a kivételes esetekben, ahol a tagállami parlamentek vétójogot gyakorolhatnának az Európai Unió döntésével szemben. Kiemelte, hogy az Országgyűlés legfeljebb nemzetközi szerződések kötelező hatályának utólagos elismerését illetően rendelkezik hatáskörrel az Alaptörvény E) cikk (4) bekezdése alapján. Az Országgyűlés hatáskörének hiányára hivatkozott a III. r. kérelmező is.
[38] Az Országgyűlés hatáskörét illetően a magyar jog tételesen nem határozza meg az Országgyűlés törvényalkotási hatáskörének elemeit és a kötelező törvényalkotási tárgyakra sem tartalmaz kimerítő felsorolást. A jogalkotás közjogi kereteit az Alaptörvény T) cikke rögzíti, az Országgyűlés alkotmányos feladatköre tekintetében pedig a 6. cikk rendelkezései tartalmazzák. E közjogi rendszerben - figyelembe véve az Alkotmánybíróság 46/2006. (X. 5.) határozatában foglalt értelmezést is - egyértelműen kijelenthető, hogy az Országgyűlés törvényalkotási hatáskörét bármely társadalmi viszony irányába nyitottnak kell tekinteni. Az Alaptörvény keretei között, tehát az Országgyűlés bármely szabályozást igénylő társadalmi viszonyt a törvényalkotás körébe vonhat, és ebből az is következik, hogy olyan jogszabály-alkotási tárgyakat, amelyekre más jogalkotó kerül megnevezésre, szintén szabályozási körébe vonhat. Erre tekintettel téves az a felvetés, mely a kormány hatáskörére történő hivatkozással zárná ki a népszavazás lehetőségét. A Kúria e tekintetben utal a Knk.IV.37.807/2012/2. számú határozatára is, amelyben kiemelte, hogy az Alaptörvény 8. cikk (2) bekezdés alá tartozás szempontjából a Kúriának esetenként kell eldöntenie, hogy az adott kérdés az Országgyűlés hatáskörébe tartozik-e.
[39] A kérdésnek az Országgyűlés hatáskörét illetően vannak más összefüggései is. A feltett kérdésben érintett helyzet szabályozását a magyar jog nem tartalmazza, kizárólag közvetett, a menekültjoggal, illetve a harmadik országból származó állampolgárok tartózkodásával kapcsolatos belső és uniós jogi rendelkezések merülhetnek fel közvetett szabályozásként. A „betelepítés” fogalma az Országgyűlés hatásköre szempontjából új, és ezáltal tartalom-meghatározást igénylő szabályozási tárgykörnek minősülhet. Annak eldöntése, hogy az ország területén más országok állampolgárai milyen jogviszonyban, státuszban és időtartamban tartózkodhatnak, alapvető jogokat érintő szabályozási tárgykör, s mint ilyen, nyilvánvalóan egyszerre törvényhozási tárgykör függetlenül attól, hogy a teljes körű szabályozás minden mozzanata esetlegesen nem igényel törvényi szintű rendelkezéseket.
[40] Az Nsztv. 9. § (1) bekezdése alapján a népszavazási kérdéssel szemben fennáll az egyértelműségi követelmény, amelyet eredetileg az Alkotmánybíróság dolgozott ki. Ez a választópolgárok tekintetében annak követelményét jelenti, hogy egyértelműen lehessen megválaszolni a népszavazási kérdést, míg az Országgyűlés a népszavazás eredménye alapján egyértelműen dönthesse el, hogy fennáll-e jogalkotási kötelezettsége, és ha igen, milyen tartalommal. Mindegyik kérelmező kifogásolta felülvizsgálati kérelmében, hogy az NVB által hitelesített kérdés nem felel meg az egyértelműségi követelménynek, valamint több kérelmező is utalt rá, hogy a „betelepítés” jogilag nem intézményesített fogalom, amelynek értelmezése sem egyértelmű. Ezen túlmenően kitértek arra is a kérelmezők, hogy a kérdés olyan megtévesztő elemeket is tartalmaz, amely kizárja ennek a követelménynek a teljesítését. Így az „akarata ellenére” kitételt, a nem pontosan meghatározható nagyságú érintett személyi kört értékelték ekként, valamint kifejtették, hogy a lefolytatandó menekültügyi eljárás uniós főszabálytól való eltérés lehetőségét biztosító tanácsi határozatot „betelepítésként” értékelni nem lehet.
[44] Az NVB által hitelesített kérdés a törvényi követelményeknek megfelel. A kérdés jogilag kellően pontos, az abban szereplő fogalmak a kérdéssel összefüggő szervezetek beazonosítását és a választópolgár által történő megválaszolását lehetővé teszik. Az „Európai Unió” kifejezés köztudomású szervezeti fogalmat takar, s e tekintetben szervezeti gyűjtőfogalom, amely alatt a kérdés vonatkozásában az Európai Unió illetékes döntéshozatali szervét kell érteni. A magyar, illetve a nemzetközi jog a „betelepítés” kifejezés tartalmát nem írja le, új társadalmi jelenséghez kapcsolódó fogalomról van szó, melynek jogi meghatározása elsősorban az arra vonatkozó uniós és nemzeti szabályozás irányától függ. A népszavazás szempontjából „betelepítés” kifejezés ugyanakkor értelmezhető tartalmat jelent, a választópolgár számára azt a helyzetet jeleníti meg, amikor nagy számban nem magyar állampolgárok tartós elhelyezésére kerülne sor Magyarország területén. A népszavazás kezdeményezője erről a helyzetről kívánja a választópolgárok véleményét kérni, így a kérdésben használt „betelepítés” kifejezés nem kifogásolható.
[45] A Kúria utal arra is, hogy a 2015. évi CLXXV. törvény Magyarország és Európa védelmében a kötelező betelepítési kvóta elleni fellépésről már rögzíti a „betelepítés” megnevezést, ami egyben azt is jelenti, hogy e fogalom tételes jogi megjelenítésének első lépésére is sor került.
[46] A választópolgári mellett ugyanolyan jelentőséggel rendelkezik a jogalkotói egyértelműség is. Ezen követelmény szerint a népszavazási kérdés alapján a jogalkotónak egyértelműen el kell tudnia dönteni, hogy terheli-e jogalkotási kötelezettség, ha igen mely körben (Knk.IV.37.338/2015/3.). Az I. r. kérelmező álláspontja szerint nem áll fenn a jogalkotói egyértelműség, mivel nem egyértelmű, hogy érvényes és eredményes népszavazás esetén az Országgyűlést terheli-e jogalkotási kötelezettség, valamint egyedi vagy normatív aktus kibocsátására kötelezné-e. A IV-V-VI. r. kérelmezők együttes felülvizsgálati kérelmükben továbbá arra a következtetésre jutottak, hogy az érvényes és eredményes népszavazásnak megfelelő döntést az Országgyűlés csak abban az esetben tudja megalkotni, ha az Európai Unióból való kilépésről határoz.
Dr. Kozma György s. k. Dr. Mudráné dr. Láng Erzsébet s. k.
Megjelent: Magyar Közlöny 2016/62.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria


text:
Munkától károsult egészség - A munkáltató egészségkárosodásért fennálló kártérítési felelőssége | hírek | Jogi Fórum
Munkától károsult egészség - A munkáltató egészségkárosodásért fennálló kártérítési felelőssége
2020.03. 9. Jogi Fórum / Papp-Nagy Zsolt
A munkavállaló egészségének és testi épségének védelmét a munkavédelem, a biztonságos munkakörülmények és az egészségügyi gondozás szolgálja. De mi van akkor, ha munka közben mégis baleset éri vagy munkája következtében megbetegedik? Milyen esetben és mértékben áll fenn a munkáltató egészségkárosodásért való felelőssége?
A munkavállaló, aki munkaköre szerint favágó, reggel 5 órakor munkára képes állapotban megjelenik a munkahelyén és munkaeszközének kézhezvételét követően megkezdi a munkavégzését. Délután 3 órakor felüvölt, elejti motoros fűrészét és összeesik. Az orvosi diagnózis: a bal lábát térd alatt amputálni kell a motoros fűrész okozta sérülés miatt. Nem példa nélküli, hogy a sérült már a kórházba menet, a mentőautóban megkapja egy kártérítésre specializálódott ügyvéd névjegykártyáját, jogainak érvényesítése érdekében. Mivel a munkáltatók – tisztelet a kivételnek – önként nem fizetnek, ezért a tárgyalóteremben kell kiharcolni a kár megtérítését.
Milyen esetben áll fenn a munkáltató egészségkárosodásért való felelőssége?
A munkáltató kártérítési felelősségére a Munka törvénykönyve (Mt.), valamint a Polgári Törvénykönyvnek (Ptk.) a szerződésen kívül okozott károk megtérítésére vonatkozó rendelkezései alkalmazandóak.
A munkavállalók egészségének és testi épségének védelmét a munkavédelem intézményes megszervezése, a biztonságos munkakörülmények megteremtése és az állandó egészségügyi gondozás szolgálja. A munkáltató kártérítési felelőssége objektív, vétkességtől független, mely szigorú szabályozás célja, hogy a munkáltatót a károk bekövetkezésének legszélesebb körű megelőzésére sarkallja a biztonságos munkavégzéshez szükséges feltételek megteremtése, valamint a munkavédelem szabályainak megtartása révén. Célja azonban a szabályozásnak az is, hogy a munkavállalókat a munkájuk végzése során fokozott körültekintésre, a biztonsági előírások pontos megtartására nevelje.
A munkáltató kártérítési felelősségének megállapítása
A kár megtérítésének alapja, hogy a munkavállalót a munkaviszonyával összefüggésben érje a baleset vagy a megbetegedés. Ebbe a körbe tartozónak tekintendő a Legfelsőbb Bíróság MK. 29. számú állásfoglalása szerint a munkavégzéshez szükséges előkészítő tevékenységgel, a munkavégzéstől el nem választható személyi szükségletekkel (étkezés, tisztálkodás, közlekedés a munkahelyen, stb.), és a munka befejezésével együtt járó teendők végzése során keletkezett károsodások is. Munkaviszony hiányában a munkáltató kártérítési felelőssége nem állapítható meg. Így pl. amennyiben a baleset a munkavállaló – munkáltatója engedélye nélküli – magánmunkája, fusizása során következett be, a munkáltató nem felel a balesetből eredő kárért. Vita esetén a munkaviszony fennállását, illetve a kárnak a munkaviszonnyal összefüggését valamennyi lényeges bizonyíték együttes értékelése alapján kell megállapítani. Annak ellenére megállapítható a munkaviszony fennállta, hogy a felek között nem jött létre írásba foglalt munkaszerződés, azonban a körülmények a tényleges munkavégzésre, a szerződés fennállására utalnak.
További feltétel a munkáltató kártérítési felelősségének megállapításához a károkozó magatartás és a kár közötti okozati összefüggés fennállása, amelyet a munkavállalónak kell – a munkaviszony fennállásához és a kárhoz hasonlóan – bizonyítania. Az okozati összefüggés akkor állapítható meg a Mt.-hez fűzött kommentár szerint, ha az általános élettapasztalat szerint az adott cselekvés vagy mulasztás alkalmas volt a kár, mint eredmény létrehozására. Ennek megállapítása sokszor bonyolult, igazságügyi szakértő(k) bevonásával eldönthető kérdés. A szakértő figyelembe veszi a tudomány aktuális állását, az egészségkárosodottal azonos munkát végzők tanúvallomását, a háziorvos, az üzemorvos nyilatkozatát és a károsodást szenvedett orvosi iratait, stb. Mindezek alapján lehet az egészségkárosodott betegségét munkavégzéssel összefüggőnek vagy sorsszerűnek – akkor sorsszerű a betegség, ha oka nem ismert és a tudomány kétséget kizáróan nem hozza összefüggésbe a munkavégzéssel – minősíteni. Amikor az egészségkárosodás részben természetes kórokú, tehát részben a munkavállaló érdekkörébe is tartozó, akkor a részleges okozati összefüggése megállapításának is lehet helye. Azonban – az MK. 30. számú állásfoglalása szerint – önmagában a részoki összefüggés megállapítása nem zárja ki, hogy a munkáltató felelőssége a teljes kárért fennálljon. Ha például a félszemű munkavállaló a munkakörét teljes mértékben el tudta látni, de a munkaviszonyával összefüggésben elszenvedett baleset következtében az ép szemének látását is elveszti, a munkáltató a teljes kárért felel, függetlenül attól, hogy korábban már a munkavállalónak 50%-os munkaképességcsökkenése volt.
A munkáltató mentesülése a felelőssége alól
A munkáltató az ellenőrzési körén kívül eső okból keletkezett kár megtérítése alól akkor mentesül, ha bizonyítja, hogy az ellenőrzési körén kívül eső körülmény egyben olyan, amellyel nem kellett számolnia, továbbá nem volt elvárható hogy a károkozó körülmény bekövetkezését elkerülje, vagy a kárt elhárítsa. Az ellenőrzési kör fogalmába tartozik minden olyan objektív tény és körülmény, amelynek alakítására a munkáltatónak lehetősége van. E körben vizsgálandó a baleset közvetlen oka és a balesethez vezető egész munkafolyamat, mint a munkamódszer megválasztása, az ahhoz biztosított munkaeszköz, a munkavállalói létszám, szakismeret, mert ezek biztosítása a munkáltató kötelezettsége, így ezekre ráhatása van. A Legfelsőbb Bíróság a munkáltató működési körébe tartozónak tekintette a munkavégzéssel összefüggésben keletkezett stresszhelyzetet is. A bírói gyakorlat a közúton, közforgalomú közlekedési eszközön, a közlekedéssel összefüggő, átlagos körülmények között bekövetkezett károsodást ellenőrzési körön kívülinek minősíti, mégis előfordulhat, hogy többlettényállási elemek fennállása esetén a közúti baleset kizárólag a munkavállaló felróható magatartására visszavezethető módon a munkáltató mentesüléséhez vezet.
Amennyiben a kárt a munkáltató ellenőrzési körén kívül eső körülmény okozta, úgy a következő lépésben azt kell vizsgálni, hogy a munkáltató minden rendelkezésre álló eszköz használatával el tudta-e kerülni az ok keletkezését, és az kiküszöbölhető volt-e, azaz számolhatott-e a károkozó körülmény valószínű bekövetkezésével. A károkozó körülmény nem minősül elháríthatónak a 1/2018. (VI.25.) KMK vélemény (KMK vélemény) szerint, ha a munkáltató átlagos erőfeszítéssel, a technika átlagos eredményeinek felhasználásával nem befolyásolhatta annak keletkezését, vagy kiküszöbölését. Nem annak van jelentősége, hogy a munkáltató milyen intézkedéseket tett az elháríthatóság érdekében, hanem annak, hogy az adott helyzetben lévő munkáltatótól milyen ésszerű intézkedés meghozatala és milyen tájékozódás lett volna elvárható.
Akkor is mentesül a felelősség alól a munkáltató, ha a kárt kizárólag a munkavállaló okozta, és az a munkáltató részéről elháríthatatlan volt. Ez esetben annak nincs relevanciája, hogy a munkavállaló magatartása vétkes-e vagy sem. Kizárólagos és elháríthatatlan károsulti magatartásnak minősül, ha a balesetet a gépkocsivezető munkakört betöltő munkavállaló ittas járművezetése okozta.
A kártérítési felelősség mértékének meghatározása
A munkáltató kártérítési felelőssége a teljes kárösszegre – a munkaviszony körében elmaradt jövedelemre, a munkaviszonyon kívül elmaradt jövedelemre, a dologi kárra és a költségre, a hozzátartozói kárra – vonatkozóan áll fenn. A kár vagy egy részének megfizetése alól akkor mentesül a munkáltató, ha bizonyítja, hogy az a károkozás idején nem volt előrelátható; vagy a kárt részben a munkavállaló vétkes magatartása okozta, vagy a kár vagy egy része abból származott, hogy a munkavállaló a kárenyhítési kötelezettségének nem tett eleget.
Az előreláthatóság körében azt kell vizsgálni, hogy a munkáltatónak a közvélekedés szerint számolnia kellett-e a károkozó körülménnyel. Azaz minden rendelkezésre álló eszköz használatával el tudta-e kerülni az ok keletkezését, és az kiküszöbölhető volt-e. A bíróság a saját gépjárművel közúton, pusztán a közlekedésben való részvétellel összefüggő károsodást nem, ugyanakkor a köztudottan mozgó védőkorlát tényleges elmozdulását előreláthatónak találta.
A kármegosztás alapján a munkáltató a kár részbeni megtérítése alól mentesül, ha a munkavállaló vétkes magatartása részben okozója volt a kárnak. Figyelemmel arra, hogy a munkáltató objektív felelőssége alapján a vétkességének bizonyítása nem szükséges, a kármegosztás arányát a munkavállaló vétkes közrehatásának mértéke határozza meg. Az előbbieket szemléltetvén egy eseti döntéssel: vétkes a többéves gyakorlattal rendelkező munkavállaló magatartása, ha nem viselte védőszemüvegét, ami rendelkezésre állt. Ugyanakkor a munkáltató terhére esett, hogy nem követelte meg a védőszemüveg használatát. A döntés 67 – 33 %-os kármegosztás a munkáltatóra terhesebben. Nem állapítható meg a munkavállaló vétkes közrehatása, ha nem részesült megfelelő oktatásban, és a munkavégzését nem ellenőrizte a munkáltató, továbbá amikor sérülését ösztönös (akaratlan) mozdulatával idézte elő, továbbá akkor sem, ha egy előre nem látható váratlan helyzetben a lehetséges magatartások közül nem a legelőnyösebbet választja.
A kárenyhítési kötelezettség a károsult egészségi állapotának és a munkaerő-piaci körülmények tükrében vizsgálandó. A kárenyhítési kötelezettség megszegésének a megállapításához figyelembe kell venni a sérült életkorát, a szakképzettségét, az átlagos közlekedési feltételekkel megközelíthető munkakör meglétét, az egészségi állapotát, az esetleges távmunka lehetőségét. A kárenyhítési kötelezettség teljesítésének elmulasztását a munkáltatónak kell bizonyítania (KMK vélemény).
Az Mt. lehetőséget biztosít, hogy a bíróság rendkívüli méltányosságból a munkáltatót részben mentesítse a kártérítési felelősség alól. Ebben az esetben is fennáll a munkáltató felelőssége a munkavállalót ért kárért, de valamilyen rendkívül méltányosságot érdemlő körülményre tekintettel a bíróság mégis csak a kár egy részének megtérítésére kötelezi a munkavállalót. Ilyen eset lehet, ha a természetes személy munkáltató kis egzisztenciájú és a magas összegű kártérítés veszélyeztetné a fennmaradását, illetve személyes létfenntartását.
Meddig terjed a munkaidőről szóló irányelv hatálya? - Magyar vonatkozású ügyben hozott ítéletet az Európai Bíróság (2020.04.30.)

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Vj-178/2007/23
Kfv. VI. 37. 466/2011/5. szám
A Kúria az Okányi Ügyvédi Iroda által képviselt Wizz Air Hungary Kft. (Budapest) felperesnek a dr. László Ildikó Katalin ügyvéd által képviselt Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott határozat felülvizsgálata iránt a Fővárosi Bíróságon 2.K.33.036/2009. számon indult és a Fővárosi Ítélőtábla által 2011. március 30. napján meghozott 2.Kf.27. 585/2010/8. számú ítélettel befejezett perben, a jogerős ítélet ellen a felperes által 16. sorszám alatt előterjesztett felülvizsgálati kérelem folytán az alulírott napon megtartott nyilvános tárgyaláson meghozta a következő
A Kúria a Fővárosi Ítélőtábla 2.Kf.27.585/2010/8. számú ítéletét hatályában fenntartja.
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 150.000 (százötvenezer) forint felülvizsgálati perköltséget.
Kötelezi továbbá a felperest, hogy fizessen meg az államnak - külön felhívásra - 1.114.200 (egymillió-száztizennégyezer-kettőszáz) forint felülvizsgálati eljárási illetéket.
Az alperes 2007. október 29-én a fogyasztók tisztességtelen befolyásolása miatt eljárást indított a felperes ellen.
Az alperes 2009. június 15. napján kelt Vj-178/2007/23. számú határozatában megállapította, hogy a felperes 2007-ben alkalmazott tájékoztatási gyakorlata a fogyasztói döntések tisztességtelen befolyásolására alkalmas volt azáltal, hogy a reklámozott repülőjegyek árával kapcsolatos tájékoztatásai megtévesztők voltak, illetve a repülőjegyekkel kapcsolatosan reklámozott egyes kedvezmények nem tükrözték a fogyasztó számára valós megtakarítást, ezért a felperest 20.000.000 forint bírság megfizetésére kötelezte. Az alperes megállapította azt is, hogy a felperes korábbi gyakorlatától eltérően 2007. tavaszától jellemzően a repülőjegyek adók, illetékek és jegykiállítási díjakkal együttes összegét hirdette, de emellett továbbra is alkalmazott számos egyéb díjat, köztük a poggyászdíjat. A felperes 2007. március 25-től a második feladott csomagra, 2007. októberétől már az első csomagra vezette be a poggyászdíjat, de a vizsgált - és a határozatban a 146. pontban felsorolt - reklámokban nem tett említést erről a díjelemről. A felperes a kampányaiban, hirdetéseiben alkalmazott "a repülőjegy ára tartalmaz minden adót, díjat, illetéket" kitétellel azt sugallta fogyasztók számára, hogy a meghirdetett ár minden költséget tartalmaz, az a teljes ár. Ezt magatartást az alperes a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 8.§ (1) bekezdésébe, valamint a gazdasági reklámtevékenységről szóló 1997. évi LVIII. törvény (a továbbiakban: Grtv.) 7.§ (1) bekezdésébe ütközőnek értékelte. A felperes egyes hirdetésekben elhallgatta, hogy a meghirdetett ár egyirányú utazásra vonatkozik, ezzel megtévesztette a fogyasztókat, megsértve a Tpvt. 8.§ (2) bekezdés a) pontját. Ezen kívül a felperes - figyelemmel a Gr.tv. 17. § (3) bekezdésében foglaltakra - megsértette a Tpvt. 8.§ (2) bekezdés a) és d) pontját, mert nem bizonyította, hogy a meghirdetett 30% és 25% kedvezmény valóban érvényesült, és azt sem, hogy az egyes kampányokban hirdetett akciós áru repülőjegyek valóban a meghirdetett áron és a meghirdetett mértékben volt elérhetők. A bírságkiszabás körében az alperes figyelembe vette a jogsértés súlyát, ezen belül a jogsértéssel érintett reklámozási gyakorlat kiterjedtségét és időtartamát, a felperes piaci súlyát, továbbá azt, hogy a felperes jogsértő reklámozási tevékenysége széles fogyasztói réteget érintett. Súlyosbító körülményként értékelte a felperes hasonló jogsértés miatt már korábban elmarasztalásra került. Enyhítő körülménynek vette, hogy a felperes a korábbi elmarasztaló határozatot követően változtatott az árakkal kapcsolatos tájékoztatási gyakorlatán.
A felperes keresetet nyújtott be az alperes határozatának felülvizsgálata iránt állítva elsődlegesen a jogsértés hiányát, másodlagosan kérve a birság csökkentését.
Az elsőfokú bíróság a kereseti hivatkozások értékelése során ítéletében rögzítette, hogy a kereset az alperesi határozat mely pontjait támadta, melynek kapcsán kifejtette, a határozat indokolásából nem egyértelmű, hogy a poggyászdíjakra vonatkozó jogsértést az alperes mely kampányok, hirdetések tekintetében állapította meg. A bíróság úgy tekintette, hogy a határozat 142. (ív) pontjában foglalt minden reklámra tett megállapítás a határozat 146. pontjában felsorolt reklámokra vonatkozik. Kifejtette továbbá, hogy a határozatnak ez a belső ellentmondásossága kereseti kérelem hiányában nem kerülhetett vizsgálatra.
A poggyászdíj kapcsán hangsúlyozta a felperes a határozat 146. pontjában felsorolt hirdetések egyikében sem adott tájékoztatást a 2007-ben bevezetett poggyászdíjról. Megítélése szerint a légi közlekedést választó személyek - függetlenül az utazás céljától és annak időtartamától - kisebb vagy nagyobb poggyászt magukkal visznek. A légi utasszállításnak, mint szolgáltatásnak lényeges tulajdonsága az, hogy a poggyászt az utas milyen kondíciókkal viheti magával, ezért az alperes e körben helytállóan állapított meg jogsértést. Leszögezte, hogy a Közösségben a légi járatok működtetésére vonatkozó közös szabályokról szóló 1008/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: Rendelet) 2008. október 31-től korlátozás nélkül alkalmazandó, ám a felperes a Rendelet alapján sem mentesülhet a jogsértés megállapítása alól. A Rendelet 23. cikke minimum szabály, amelynek megfelelés nem azonos a versenyjogi szempontból kifogástalan tájékoztatással. Ugyanakkor a poggyászdíj a közzététel idején - a kereskedelmi gyakorlat egységességének hiányára is figyelemmel - az utasok számára jellemzően elkerülhetetlen díj volt. Kötőerővel bíró jogforrásnak nem minősülő, az Európai Bizottságnak a Rendelethez kapcsolódó ajánlását (a továbbiakban: Ajánlás), az Egyesült Királyság Polgári Légi Közlekedési Hatóság Fogyasztóvédelmi Csoportjának állásfoglalását (a továbbiakban: Állásfoglalás), az Európai Bizottság által készített tanulmányt (a továbbiakban: Tanulmány) nem tartotta az ügyben relevánsnak. Értékelte a felperes által benyújtott kimutatást, az internetes cikkeket, megállapítva, hogy azok a poggyászdíj 2007. évi széleskörű ismertségét nem támasztották alá.
Az egyirányú utak vonatkozásában kiemelte, hogy a felperes a perben nem cáfolta azt a határozati megállapítást, miszerint a légi közlekedési szektorban nem egységes a gyakorlat abban, hogy a jegyárak csak oda vagy oda-vissza útra is vonatkoznak. A jegyeladásokat még a közvetlen versenytársak is alkalmanként oda-vissza útra vonatkoztatják, ezért 2007-ben nem volt magától értetődő az egy útra szóló jegyértékesítés. Megállapította, hogy a felperes a versenyfelügyeleti eljárásban táblázatos formában igazolta az 5. számú kampányban tett állításainak valóságtartalmát. A 25%-os kedvezmény vonatkozásában azonban a felperes a reklámállítás valóságát nem bizonyította.
Mindezeken túl megállapította, hogy valamennyi keresettel érintett reklám tájékoztató reklám volt, mert a szolgáltatás lényeges tulajdonságát, az árát emelték ki és nem teljes körűen tartalmazták a szolgáltatás lényeges tulajdonságához kapcsolódó információkat. Hangsúlyozta, hogy a versenyjog a fogyasztói döntési folyamat minden szakaszát védi és még a kommunikációs eszközök információáteresztő képességére tekintettel sem lehet a szolgáltatás lényegére nézve hiányos, megtévesztő információkat közölni arra hivatkozással, hogy más forrásból a szolgáltatás reális megítéléséhez, a várhatóan felmerülő költségek megismerhetőségéhez szükséges, a fogyasztóra jellemzően kedvezőtlen további információk is elérhetők.
Az elsőfokú bíróság a bírság kiszabása körében a felperes által hivatkozott szempontokat enyhítő körülményként értékelhetőnek nem tartotta, de az 5. számú kampány vonatkozásában megalapozott kereseti kérelemre tekintettel az alperes határozatát megváltoztatta és a bírságot 18.570.000 forintra mérsékelte, ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította.
Az elsőfokú ítélet ellen a felperes fellebbezést nyújtott be.
A másodfokú bíróság rögzítette, hogy az elsőfokú bíróság a bizonyítékokat a Pp. 206.§ (1) bekezdése szerint, egyenként, és összességükben is megfelelően értékelve helyesen állapította meg a tényállást és a rendelkezésre álló peradatok alapján okszerű következtetésre jutott a felperes magatartása és az alkalmazott szankció jogi megítélését illetően.
Kiemelte, hogy a kifogásolt tájékoztatások nem figyelemfelkeltő információközlésnek, hanem gazdasági reklámnak minősülnek. A hirdetések fő üzenete az ár volt, amellyel a felperes a vásárlási hajlandóságot akarta növelni, a tájékoztatásokat a Tpvt. 8.§-ában, valamint a Grtv. 7.§-ában foglaltakhoz viszonyítva kellett értékelni.
A reklámozási tevékenység a hirdetés közreadásával, a tájékoztatás közlésével befejeződött. A reklám fő üzenete azonban nem merülhet ki pusztán a kedvező elemek felsorolásában, hiszen azok még nem elegendők a körültekintő, megalapozott vásárlói döntés meghozatalához. Kétségtelen, hogy a tudatos fogyasztótól is elvárható, hogy a vásárlást megelőzően tájékozódjon. Ez azonban csak az ésszerű mértékű információkeresés lehet, és nem jelentheti a tájékozódás kötelezettségének parttalan áthárítását a fogyasztókra. A reklámból kimaradt, de az áruhoz, szolgáltatáshoz kapcsolódó információk egyéb módon való eljuttatása a fogyasztóhoz nem helyettesíti a tisztességes tájékoztatást. Éppen ezért elfogadhatatlan az a felperesi érvelés, miszerint az alkalmazott összes kommunikációs eszközt együttesen kell figyelembe venni és értékelni. A jogsértés a fogyasztók megtévesztésére alkalmas reklám közzétételével megvalósult, függetlenül attól, hogy a reklám gyakorolt-e bármilyen hatást is a piacra, nem kellett vizsgálni azt, hogy a felperes magatartásának volt-e kimutatható piactorzító hatása.
A másodfokú bíróság kifejtette, hogy az alperes a felperes 2007. évben alkalmazott tájékoztatási gyakorlatát vizsgálta, ezért ennek jogszerűségét a 2007. évben hatályos anyagi jogszabályok szerint kellett értékelni, és az elsőfokú bíróságnak a Pp. 339/A.§-a alapján kellett megítélnie, hogy a határozat jogszabálysértő-e vagy sem. A 2007. évet követően bekövetkezett nemzeti és közösségi jogszabályi változások, beleértve a 2008. évben megalkotott Rendeletet is, a felperes magatartásának jogi értékelése szempontjából nem releváns. Az Ajánlás, az Állásfoglalás és a Tanulmány jogforrásnak nem minősül, így ezek már csak ezért sem érinthették a határozat jogszerűségét.
A másodfokú bíróság álláspontja szerint a poggyász feladás a fogyasztók oldaláról felmerülő normál igény volt, ezért a poggyászdíj számukra elkerülhetetlen és előre látható díjnak minősült. A vizsgált időszakban és azt megelőzően is a légi közlekedést igénybe vevők számára az volt a természetes, hogy az az alapszolgáltatás része volt. A felperes által csatolt kimutatás szerint is az utasok fele - a poggyászdíj ellenére - még mindig feladott poggyásszal közlekedett.
Kétségtelen, hogy a poggyászdíj bevezetése idővel arra késztette az utazókat, hogy változtassanak kialakult szokásaikon. A poggyászdíj azonban a vizsgált időszakban még nem volt általános gyakorlat, a felperes maga is akként nyilatkozott, hogy a diszkont légitársaságok túlnyomó részénél nem tartalmazta a poggyászdíjat a meghirdetett ár. Tehát még a diszkont légitársaságok között is volt olyan, amelyik nem számított fel külön díjat. A gazdasági reklámok közreadásakor az átlagfogyasztót kell viszonyítási alapul venni, a reklámozónak abból kell kiindulnia, hogy a fogyasztó ésszerűen jár el, vásárlása tudatos, azt megfelelően átgondolja. Ez a körültekintés azonban nem jelentheti azt, hogy a fogyasztónak a reklám főüzenete alapján azonnal gyanakodnia kellene, és tudatosan keresni lenne köteles a főüzenetben megjelölt ár igénybevételének reklámban nem közölt feltételeit. Azt azonban még az ésszerűen eljáró fogyasztó - külön, további tájékozódás nélkül - sem tudhatta biztosan, hogy az egyes légitársaságok éppen melyik, korábban a repülőjegy árában foglalt szolgáltatást tekintik olyan külön szolgáltatásnak, amelynek igénybevételéért a fogyasztónak többletköltséget kell vállalnia. Éppen ezért, nem mellőzhető a reklám főüzenetében megjelölt ár mértékét befolyásoló valamennyi körülményről, feltételről szóló tájékoztatás megfelelő közreadása. A vizsgált reklámokban a felperes a meghirdetett árat, mint teljes árat közölte, a fogyasztókban az a téves képzet alakulhatott ki, hogy az ígért ár a poggyász feladásának jogát is magában foglalja, azért őt külön semmilyen pluszköltség nem terheli. E megtévesztő tájékoztatás jogsértő jellegén nem változtat az, hogy a felperes foglalási rendszere következtében a fogyasztó még a repülőjegy megvásárlása előtt felismerhette a kézi poggyászon felüli bőrönd feladásáért poggyászdíjat kell fizetnie.
Az egyirányú utazásra vonatkozó ár tekintetében a másodfokú bíróság kifejtette, hogy a felperes érdemben nem cáfolta az elsőfokú ítélet megállapításait. A légitársaságok, de maga a felperes is eltérő gyakorlatot folytatott abban, hogy a repülőjegyeket egy útra vagy oda-vissza útra értékesítik. Az eltérő gyakorlat miatt különösen fontos, hogy a vállalkozás pontos információt adjon. Az ár a fogyasztói döntést befolyásoló egyik legfontosabb szempont. Ezért nem mellőzhető annak világos és egyértelmű közlése, hogy ez az összeg ténylegesen mit foglal magában. Nem tartotta megalapozottnak azt a felperesi érvelést, miszerint közismert, hogy a légitársaságok által hirdetett árak egy útra vonatkoznak.
Versenyjogilag nem tilalmazott az akciók megtartása és az ezekről való tájékoztatás, de ez esetben is követelmény, hogy a reklámok a terjedelmi korlátoktól függetlenül igaz, pontos képet nyújtsanak az akció tartalmáról, annak mibenlétéről. A felperes fellebbezésében a 25%-os kedvezmény vonatkozásában érdemi előadást nem tett, lényegében nem cáfolta az alperes és az elsőfokú bíróság erre vonatkozó megállapításait. Az általa hivatkozott bizonyítékokat az elsőfokú bíróság egyenként és összességükben is értékelte.
A másodfokú bíróság rámutatott arra, hogy a bírósági felülvizsgálat nem teljes körű, annak irányát a felperes által hivatkozott jogszabálysértés jelöli ki. A bíróság a felperes által a keresetlevélben megjelölt jogszabálysértést vizsgálja, nem alapíthatja a döntését olyan jogszabálysértésre, amelyre a felperes nem hivatkozott. Általánosságban nem kérhető a határozat bírósági felülvizsgálata, mert az a bíróság által hivatalból lefolytatott teljes körű felülvizsgálatot jelentene, amely a kereseti kérelemhez kötöttség elvébe ütközne. A felperes sem szövegszerűen, sem jogszabályhely megjelöléssel nem hivatkozott a határozat belső ellentmondásosságára, ezért az elsőfokú bíróság jogszerűen járt el, amikor a kereseti kérelemhez való kötöttség elvére hivatkozással ezt nem vizsgálta. A felperes azonban még a fellebbezésében sem jelölte meg azt, hogy ha ez a kérdés érdemben lenne vizsgálható, a határozat belső ellentmondásossága miként és milyen mértékben lett volna kihatással az ügy érdemére.
A felperes a fellebbezésében azt sem bizonyította, hogy a bírságra vonatkozó döntése jogszabálysértő. Utalt ugyan arra, hogy a Rendeletet legalább a bírság kiszabása körében figyelembe kellett volna venni, ám ennek ténybeli és jogi indokát már nem adta. A másodfokú bíróság pedig fentebb rámutatott arra, hogy a felperes magatartásának jogi megítélése szempontjából közömbös a később megalkotott közösségi jogszabály. Önmagában az a körülmény, hogy a poggyászdíjat csak a vizsgált időszak töredékében alkalmazta, nem minősül a bírság mérséklését vagy mellőzését megalapozó körülménynek.
Mindezekre figyelemmel a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta.
A jogerős ítélet ellen a felperes felülvizsgálati kérelemmel élt kérve a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és elsődlegesen a keresetnek helyt adó döntés hozatalát, másodlagosan a másodfokú bíróság új eljárásra utasítását. Álláspontja szerint a jogerős ítélet sérti a Pp. 339/A. §-át, 339/B. §-át, 3.§ (2) bekezdését, 164. § (1) bekezdését, a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: Irányelv) 19. cikkével, 7. cikk (1) - (3) bekezdését, (4) bekezdés a) pontját, ellentétes az Európai Bíróság C-112/10 (helyesen C-122/10) számú ítéletével, a Rendelet 23. cikkével. Az Irányelv és a Rendelet is közvetlenül alkalmazandó, figyelembe kellett volna venni, hogy a fogyasztók az esetlegesen fel nem tüntetett tulajdonságok vonatkozásában a wizzair.com honlapon részletes tájékoztatást kaphattak, a hirdetések nem voltak alkalmasak a fogyasztó ügyleti döntéseinek befolyásolására. A piaci gyakorlat, a fogyasztói ismeretek megváltozása, a fogyasztók tudatossága nem került megfelelően értékelésre. A bírság kiszabásakor pedig figyelembe kellett volna venni a jogszabályok változását, a felperes megváltoztatott gyakorlatát. A határozat belső ellentmondásosságát a kereset érintette, mert a teljes határozat felülvizsgálatát kérte, ezért nem lett volna mellőzhető ennek vizsgálata. Az alperes az állításait nem bizonyította megfelelően, ezért a bizonyítás nem a felperest terhelte.
Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását kérte. Kiemelte, az Irányelvet 2007. december 12-től kellett alkalmazni a tagállamoknak, ezért az a 2007. december 12. előtt tanúsított magatartásokra nem vonatkozhat. A Rendelet nem helyettesíti a fogyasztóvédelmi szabályokat, hanem kiegészíti, azokkal együtt kell alkalmazni. Az Irányelv átültetésével elfogadott, a fogyasztókkal szembeni tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat tilalmáról szóló 2007. évi XLVII. törvény (a továbbiakban: Fttv.) 2008. szeptember 1-jén lépett hatályba, a hatályba lépést követően elkövetett magatartásokra alkalmazható.
Hangsúlyozza a Kúria, hogy a jogerős ítéletet a Pp. 272.§ (2) bekezdése és a 275.§ (2) bekezdése alapján a felülvizsgálati kérelem keretei között, az abban konkrétan megjelölt jogszabálysértések körében vizsgálhatja felül.
Az Irányelv és a Rendelet alkalmazhatósága körében a Kúria rámutatott arra, hogy az Irányelv 19. cikke egyértelműen megfogalmazta, hogy a tagállamok az Irányelvben foglalt intézkedéseket 2007. december 12-től alkalmazzák. A Rendelet 28. cikke értelmében a Rendelet 2008. november 1-jétől kötelező és közvetlenül alkalmazandó a tagállamokban.
A Pp. 339/A.§-a, amely a határozathozatalkor alkalmazandó jogszabályok alapján történő felülvizsgálatot írja elő, nem értelmezhető úgy, hogy a határozat meghozatalakor már hatályban levő, de az elkövetett jogsértéskor még hatályban nem volt rendelkezés alapján kell megítélni a jogsértést és így visszamenő hatályt kell tulajdonítani a később hatályba lépő rendelkezéseknek - anélkül, hogy az adott rendelkezés a folyamatban levő ügyekre alkalmazhatóságát az érintett rendelkezés kimondaná. Mindezek alapján az Irányelv a hatályba lépése előtt elkövetett jogsértő magatartásokra nem alkalmazható. A Rendelet csak akkor alkalmazható, ha az kedvezőbb szabályt tartalmaz a felperesre nézve, azonban ez a perbeli esetben nem állapítható meg.
Ugyanez mondható el mindazon körülményekre, amelyek a jogsértés elkövetése után következtek be, így a piaci gyakorlat, a fogyasztói ismeretek változása nem vehető figyelembe. A felperes által hivatkozott, a határozathozatalig megváltoztatott tájékoztatási gyakorlata nem értékelhető enyhítő körülményként, mert a jogkövető magatartás minden jogalkalmazótól, így a felperesi vállalkozástól is elvárható magatartás, sőt kötelezettség, ezért az az elkövetett jogsértés súlyát, megítélését nem befolyásolja a bírság kiszabása során.
A bizonyítási kötelezettség körében a Kúria kiemeli, hogy a pert indító félnek a kötelezettsége a Pp. 164.§ (1) bekezdése alapján az alperes határozata jogsértésének bizonyítása, neki kell bizonyítania, hogy az alperes határozata a keresetben kifogásolt okból és körben jogsértő. A felperes a felülvizsgálati kérelmében a bizonyítási kötelezettség körében, a jogerős ítéletnek a Pp. 339/B.§-ába ütközését állítva, azt vitatta, hogy a bizonyítás őt terhelte az alperes által nem bizonyított tényállás tekintetében. A Pp. 339/B.§-a nem a bizonyítási teher szabályaival foglalkozik, így ennek a megsértésére való felperesi hivatkozást a Kúria nem tudta értelmezni.
A felperesnek az őt terhelő bizonyítási terhet vitató felülvizsgálati kérelme valójában a Pp. 336/A.§ (2) bekezdésének megsértésére vonatkozik. A Pp. 164.§ (1) bekezdésében meghatározott bizonyítási teher megfordulásához nem elegendő a tényállás valóságának vitatása, az is szükséges, hogy a felperes a megállapított tényállás helyességét cáfoló bizonyítékot szolgáltasson és ezáltal megalapozottan kétségbe vonja a tényállás valóságát. A felperes ilyen bizonyítékot nem szolgáltatott, a benyújtott bizonyítékait az eljárás során értékelték, ezért a bizonyítás során bekövetkezett eljárási jogsértést a Kúria nem állapított meg.
A másodfokú és az elsőfokú bíróság is helytállóan fejtette ki, hogy a bírósági felülvizsgálat terjedelme nem korlátlan, a Pp. 215. §-a és a 3.§ (1) bekezdése értelmében a keresethez kötött. A bíróság az alperes határozatának törvényességét csak a keresettel támadott körben és a keresetben megjelölt okból, az ott hivatkozott jogsértések tekintetében vizsgálja felül. A felperesnek ezért az a hivatkozása, hogy mivel a keresete a teljes határozat felülvizsgálatára vonatkozott, ezért az elsőfokú bíróság által észlelt, a határozatnak a belső ellentmondásosságára is kiterjedt, nem megalapozott. A határozat belső ellentmondásosságára a felperes nem hivatkozott, az nem volt a kereset része. Az a tény, hogy az ellentmondást az elsőfokú bíróság észlelte, nem eredményezi azt, hogy ezáltal az a kereset részévé vált volna. Az elsőfokú bíróság a poggyászdíj által érintett hirdetéseket, kampányokat tisztázta, amikor úgy foglalt állást, hogy a határozat 142. (ív) pontjában említett reklámok alatt a 146. pontban felsorolt kampányokat, hirdetéseket kell érteni, ezáltal elbírálhatóvá váltak a poggyászdíjra vonatkozó kereseti érvelések.
A felperesnek az a hivatkozása, hogy a wizzair.com honlapon elérhető részletes tájékoztatás miatt az esetlegesen fel nem tüntetett tulajdonságok miatt a hirdetések, reklámok nem jogsértőek, szintén nem megalapozott, A felperes által hivatkozott C-112/10., de helyesen C-122/10. számú ítélet 59. bekezdése is követelményként fogalmazza meg, akkor megfelelő a reklám, a hirdetés, ha a termék lényeges tulajdonságait megadja és a további adatokkal kapcsolatban utal a kereskedő internetes oldalára, ahol az alapvető jelentőségű információk megtalálhatók. A perbeli esetben a vizsgált hirdetések, reklámok nem tartalmaztak ilyen utalást további elérhető információk forrására, helyére.
Önmagában az a tény, hogy a felperes honlapot működtetett és ott a kérdéses további információk elérhetők voltak, nem menti a felperest a jogsértés alól, mert megtévesztő reklám esetében a termék/szolgáltatás lényeges tulajdonságára nézve elhallgatott (pl. poggyászdíj fizetés) vagy felérthetetlennek tűnő (pl. teljes ár, egyirányú vagy oda-vissza út) adat esetében a fogyasztó nem köteles a tájékoztatás valóságának, teljes körűségének ellenőrzésére és e körben további információk keresésére.
Mindezek alapján a Kúria megállapította, hogy a jogerős ítélet a felülvizsgálati kérelemben hivatkozott jogszabályokat nem sértette meg, ezért a jogerős ítéletet a Pp. 275.§ (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
A sikertelen felülvizsgálati kérelemmel élő felperes a Pp. 78.§ (1) bekezdése alapján köteles az alperes felülvizsgálati perköltsége megfizetésére.
A felperes a Pp. 78.§ (1) bekezdése, a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13.§ (2) bekezdése alapján köteles a tárgyi illetékfeljegyzési jog okán le nem rótt, az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény - felülvizsgálati kérelem benyújtása időpontjában hatályos - 39. § (3) bekezdés d) pontja és 50. § (1) bekezdése szerinti mértékű felülvizsgálati eljárási illeték viselésére.
Budapest, 2012. július 4.
Dr.Sperka Kálmán sk.
Dr. Márton Gizella sk.
Dr. Hörcherné dr. Marosi Ildikó sk.
2011. 05. 06
2009. 06. 15

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria


text:
1025/2018. NVB határozat/
1025/2018. NVB határozat - a Bakos Bendegúz magánszemély által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában
1025/2018. számú határozata
A Nemzeti Választási Bizottság a Bakos Bendegúz magánszemély (a továbbiakban: Szervező) által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában – 8 igen és 3 nem szavazattal – meghozta a következő
„Egyetért-e Ön azzal, hogy az állami (rész)ösztöndíjjal támogatott felsőoktatási képzésben részt vevő hallgatók ne legyenek kötelesek az oklevél megszerzését követő húsz éven belül a támogatás időtartamával megegyező időtartamban hazai munkaviszonyt fenntartani?”
A határozat ellen annak a választások hivatalos honlapján való közzétételét követő 15 napon belül az ügyben érintett természetes és jogi személy, jogi személyiség nélküli szervezet személyesen, levélben vagy elektronikus dokumentumként a Kúriához címzett bírósági felülvizsgálat iránti kérelmet nyújthat be a Nemzeti Választási Bizottságnál (1054 Budapest, Alkotmány u. 3.; levélcím: 1397 Budapest Pf: 547., e-mail: nvb@nvi.hu). A bírósági felülvizsgálat iránti kérelmet úgy kell benyújtani, hogy az legkésőbb 2018. szeptember 13-án 16.00 óráig megérkezzen. A bírósági felülvizsgálat iránti kérelem elektronikus dokumentumként való benyújtása esetén a kérelem benyújtójának jogi képviselője minősített elektronikus aláírásával látja el a kérelmet. Az elektronikus dokumentumként benyújtott kérelem mellékleteit oldalhű másolatban elektronikus okirati formába kell alakítani. A bírósági eljárásban az ügyvédi képviselet kötelező. A jogi szakvizsgával rendelkező személy – a szakvizsga-bizonyítvány egyszerű másolatának csatolásával – saját ügyében ügyvédi képviselet nélkül is eljárhat. A bírósági eljárás nem tárgyi illetékmentes. A felülvizsgálati kérelem benyújtóját tárgyi illetékfeljegyzési jog illeti meg.
[1] A népszavazásra javasolt kérdést Szervező 2018. augusztus 2-án személyesen nyújtotta be a Nemzeti Választási Bizottsághoz a népszavazás kezdeményezéséről, az európai polgári kezdeményezésről, valamint a népszavazási eljárásról szóló 2013. évi CCXXXVIII. törvény (a továbbiakban: Nsztv.) 3. § (1) bekezdése szerinti hitelesítés céljából. A benyújtás során a népszavazásra javasolt kérdéshez Szervezőt is figyelembe véve 23 választópolgár támogató aláírása került csatolásra, amelyek közül 22 felelt meg az Nsztv. 4. § (3) bekezdésében foglalt törvényi feltételeknek.
[2] A Nemzeti Választási Iroda elnöke az Nsztv. 10. § (1) bekezdésében rögzített hatáskörében eljárva a kérdés benyújtásától számított 5 napon belül elvégezte a kezdeményezés előzetes formai vizsgálatát. Tekintettel arra, hogy a népszavazási kezdeményezés a jogszabályi követelményeknek megfelelt, azt a Nemzeti Választási Bizottság elé terjesztette.
[6] Az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdése alapján az országos népszavazás funkciója az, hogy az Országgyűlést a népszavazásra feltenni kívánt kérdés tekintetében meghatározott irányú döntésre kényszerítse. A népszavazásnak, mint a közvetlen hatalomgyakorlás eszközének kivételes jellegéből fakadóan a népszavazáshoz való jog több feltétel együttes fennállása esetén gyakorolható: a rendeltetésszerű joggyakorlás mellett a nép csak olyan kérdésben ragadhatja magához a döntést, amely a képviseleti szerv hatáskörébe tartozik. E rendelkezés korlátját az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdésben meghatározott ún. tiltott tárgykörök képezik, melyek egyike, hogy a nép csak azokban a kérdésekben nyilváníthat véleményt, lényegében az Országgyűlés helyébe lépve, amelyek nem eredményezik az Alaptörvény módosítását [Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pont].
[Az Alaptörvény módosításával kapcsolatos tiltott tárgykörbe ütközés vizsgálata]
[7] A Nemzeti Választási Bizottság a népszavazási kezdeményezés vonatkozásában, az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontja alapján indokoltnak tartotta az Alaptörvény módosításával kapcsolatos tiltott tárgykörbe ütközés vizsgálatát.
[8] Jelen eljárásban vizsgált népszavazási kezdeményezés elsődleges célja, hogy az állami (rész)ösztöndíjjal támogatott felsőoktatási képzésben részvevő hallgatók az oklevelük megszerzését követő húsz éven belül ne legyenek kötelesek a támogatási időtartammal megegyező időtartamú hazai munkaviszonyt fenntartani. A kérdéséből okszerűen következik annak másodlagos célja is, hogy amennyiben az oklevél megszerzését követően a hallgató nem tart fenn hazai munkaviszonyt, a magyar állam által folyósított – a Központi Statisztikai Hivatal által megállapított éves átlagos fogyasztóiár-növekedés mértékével növelt – állami (rész)ösztöndíj összegének a magyar állam részére történő visszafizetési kötelezettsége eltörlésre kerüljön a jogalkotó által.
[9] Az Alaptörvény XI. cikk (1)-(3) bekezdése alapján „[m]inden magyar állampolgárnak joga van a művelődéshez. Magyarország ezt a jogot a közművelődés kiterjesztésével és általánossá tételével, az ingyenes és kötelező alapfokú, az ingyenes és mindenki számára hozzáférhető középfokú, valamint a képességei alapján mindenki számára hozzáférhető felsőfokú oktatással, továbbá az oktatásban részesülők törvényben meghatározottak szerinti anyagi támogatásával biztosítja. Törvény a felsőfokú oktatásban való részesülés anyagi támogatását meghatározott időtartamú olyan foglalkoztatásban való részvételhez, illetve vállalkozási tevékenység gyakorlásához kötheti, amelyet a magyar jog szabályoz.”
[10] Az Országgyűlés a felsőfokú oktatásban való részvétel feltételrendszerét a nemzeti felsőoktatásról szóló 2011. évi CCIV. törvényben (a továbbiakban: Nftv.) szabályozza. Az Nftv. XII. fejezete összhangban az Alaptörvény idézett rendelkezésével az alábbiakban részletesen rendelkezik a költségviselés formáiról, az állam által támogatott tanulmányok időtartamáról, valamint a magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzések sajátos feltételeiről.
[11] Az Nftv. 39. § (1) bekezdése alapján „[m]inden magyar állampolgárnak joga, hogy az e törvényben meghatározott feltételek szerint felsőoktatási intézményben tanulmányokat folytasson, magyar állami ösztöndíjjal, magyar állami részösztöndíjjal támogatott [a továbbiakban együtt: magyar állami (rész)ösztöndíj] vagy önköltséges képzésben.” Az Nftv. 46. § (3) bekezdése alapján, „[a] magyar állami ösztöndíjjal támogatott hallgató képzésének jogszabályban meghatározott költségét, valamint a magyar állami részösztöndíjjal támogatott hallgató képzési költségének felét az állam, az önköltséges képzés költségeit a hallgató viseli”.
[12] Az Nftv. 47. § (1)-(4) bekezdése értelmében „[e]gy személy - felsőoktatási szakképzésben, alapképzésben és mesterképzésben összesen - tizenkét féléven át folytathat a felsőoktatásban tanulmányokat magyar állami (rész)ösztöndíjas képzésben (a továbbiakban: támogatási idő). A támogatási idő legfeljebb tizennégy félév, ha a hallgató osztatlan képzésben vesz részt és a képzési követelmények szerint a képzési idő meghaladja a tíz félévet. A doktori képzésben részt vevő hallgató támogatási ideje legfeljebb nyolc félév. Egy adott fokozat (oklevél) megszerzéséhez igénybe vehető támogatási idő legfeljebb két félévvel - a (4) bekezdés alkalmazásával legfeljebb hat félévvel - lehet hosszabb, mint az adott tanulmányok képzési ideje. A fogyatékossággal élő hallgató (1) bekezdésben meghatározott támogatási idejét a felsőoktatási intézmény legfeljebb négy félévvel megnövelheti.”
[13] Az Nftv. 48/A. §-a az Alaptörvény XI. cikk (3) bekezdésében biztosított felhatalmazás alapján rögzíti a magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzés sajátos feltételeit, amelynek értelmében a magyar állami (rész)ösztöndíjas hallgató köteles:
„a) az általa folyatott, magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott adott képzésen a képzési és kimeneti követelményekben meghatározott tanulmányi idő alatt, de legfeljebb a képzési és kimeneti követelményekben meghatározott képzési idő másfélszeresén belül megszerezni az oklevelet, és
b) az oklevél megszerzését követő húsz éven belül az általa állami (rész)ösztöndíjjal folytatott tanulmányok idejével megegyező időtartamban magyar joghatóság alatt álló munkáltatónál a társadalombiztosítás ellátásaira és a magánnyugdíjra jogosultakról, valamint e szolgáltatások fedezetéről szóló 1997. évi LXXX. törvény 5. §-ában meghatározott biztosítási jogviszonyt eredményező munkaviszonyt, munkavégzésre irányuló egyéb jogviszonyt fenntartani vagy magyar joghatóság alatt vállalkozási tevékenységet folytatni (a továbbiakban: hazai munkaviszony),
c) megfizetni a hallgató adott képzésére tekintettel megállapított 48/C. § (1) bekezdés a) pontja szerinti állami ösztöndíj 50%-ának megfelelő összeget a Magyar Államnak, ha az a) pontban meghatározott határidőn belül nem szerzi meg a magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzésben az oklevelet, vagy
d) visszafizetni az adott képzésére tekintettel a magyar állam által folyósított 48/C. § (1) bekezdés a) pontja szerinti magyar állami (rész)ösztöndíjnak - évente a Központi Statisztikai Hivatal által megállapított éves átlagos fogyasztóiár-növekedés mértékével növelt - összegét a magyar államnak, ha az oklevél megszerzését követően nem tart fenn a b) pont szerint hazai munkaviszonyt.”
[14] Az Nftv. 48/B-S. §-ai e kötelezettségek teljesítésének részletszabályait tartalmazzák, így a több részletben való teljesítés lehetőségét, a hazai munkaviszony időtartama teljesítésének számítását (a kedvezményes feltételek figyelembevételével), valamint a magyar állam kötelezettségeinek konkretizálást. Hasonlóképpen a törvény tartalmazza azt is, hogy a magyar jog hatálya alá tartozó munkavégzési kötelezettséget mely esetekben nem kell teljesíteni (mentesülés). Az Nftv. 48/D. § (2) bekezdése értelmében az állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzésre besorolt jelentkező a beiratkozáskor, az ilyen képzésre átsorolt hallgató az átsorolást követő első bejelentkezéskor köteles nyilatkozni a képzés feltételeinek vállalásáról.
[15] Fentiekkel összhangban a Nemzeti Választási Bizottság utal az Alkotmánybíróság 32/2012. (VII. 4.) AB határozatában megfogalmazott azon álláspontjára is, mely szerint: „[a]z Alkotmány 70/F. § (2) bekezdéséből és az Alaptörvény XI. cikk (2) bekezdéséből sem következik, hogy államnak mindenki számára ingyenes felsőoktatást kellene biztosítania. Az állami költségvetés teherbíró képessége értelemszerűen behatárolja, hogy az állam milyen mértékű anyagi támogatást tud nyújtani a felsőoktatás területén. Az állam ezért előírhatja, hogy a felsőoktatásban résztvevő járuljon hozzá az egyetemi oktatás költségeihez, és akár tandíjat is bevezethet. [A 79/1995. (XII. 21.) AB határozat kifejezetten kimondta, hogy „a tandíjfizetési kötelezettség megállapítása nem ellentétes az Alkotmány 70/F. §-ával”. (ABH 1995, 404–405.)].” (Indokolás [34])
[16] A Nemzeti Választási Bizottság a kezdeményezés vizsgálata kapcsán kifejtette, hogy álláspontja szerint az Alaptörvény XI. cikk (3) bekezdésben használt „kötheti” feltételes módban lévő szófordulat kiemelt jelentőségű, mivel ez a felhatalmazás teszi lehetővé az Országgyűlés számára, hogy a felsőfokú oktatásban hallgatóként való részvétel anyagi támogatását (a képzés állami finanszírozását) speciális feltételhez kösse és ezt a feltételt törvénybe foglalja. Az Alaptörvény negyedik módosításának indokolása értelmében e feltétel két összetevője az Alaptörvény M) cikk (1) bekezdése szerinti értékteremtő munka megléte, és az, hogy ez Magyarország közösségeinek érdekét szolgálja. Ennek megfelelően a törvény foglalkoztatás vagy vállalkozás keretében való munkavégzés követelményét állíthatja, akként, hogy az - Magyarországon vagy külföldön - magyar joghatóság alá tartozó jogviszonyban valósuljon meg. Azt az - értelemszerűen a tanulmányok lezárultát követő - időtartamot, amely a felsőfokú oktatásban való részesedéshez nyújtott támogatással arányos feltételt képez, a törvényhozó határozhatja meg, hasonlóképpen a feltételek alóli mentesülés eseteit is.
[17] Az „Egyetért-e Ön azzal, hogy az Országgyűlés a nyugdíjjogszabályok megfelelő módosításával a jelen kérdésben megtartott népszavazást követő év január 1.-től a férfiak számára is tegye lehetővé Magyarországon a nők számára biztosított kedvezményekkel történő nyugdíjba vonulás lehetőségét?” népszavazási kérdést a Kúria Knk.IV.37.467/2015/2. számú végzésével hitelesítette. A végzéssel szemben érkezett alkotmányjogi panasz alapján az Alkotmánybíróság 28/2015. (IX. 24.) AB határozatával (a továbbiakban: Abh.) a Kúria végzésének alkotmányellenességét megállapította és azt megsemmisítette. Határozatában többek között az Alaptörvény XIX. cikk (4) bekezdésének sérelmére hivatkozott, amely a nők pozitív diszkriminációjának lehetőségét rögzíti a nyugdíjra való jogosultság jogszabályi feltételeinek megállapítása során: „(4) Magyarország az időskori megélhetés biztosítását a társadalmi szolidaritáson alapuló egységes állami nyugdíjrendszer fenntartásával és önkéntesen létrehozott társadalmi intézmények működésének lehetővé tételével segíti elő. Törvény az állami nyugdíjra való jogosultság feltételeit a nők fokozott védelmének követelményére tekintettel is megállapíthatja.”
[18] Az Alkotmánybíróság az Abh.-ban kifejtette, hogy „[a]z Alaptörvény XIX. cikk (4) bekezdésének feltételes megfogalmazásából szövegszerűen az következhetne, hogy a nők előnyben részesítése egyes nyugdíjszabályok vonatkozásában a törvényalkotó számára biztosított lehetőség csupán. Azt azonban feltétlenül meg lehet állapítani, és a jelen ügyben vizsgált alkotmányjogi panaszok szempontjából annak van jelentősége, hogy az Alaptörvény valamennyi, a „Szabadság és felelősség” című részben szereplő szabálya, így XV. cikk (5) bekezdése és a XIX. cikk (4) bekezdése második mondata is, érvényesülhessen a törvényhozó belátása szerint. (…) Ez azt jelenti, hogy mind a XV. cikk (5) bekezdése, mind a XIX. cikk (4) bekezdése második mondata érvényesülése elé az eredményes népszavazás gátat emelne, azt lényegében kiüresítené.” (Abh.; Indokolás [34])
[19] A hatályos jogi szabályozás és az Abh. figyelembe vételével a Nemzeti Választási Bizottság azt vizsgálta, hogy a kezdeményezés alapján tartandó érvényes és eredményes népszavazás nem írna-e elő olyan jogalkotási kötelezettséget, amely az Országgyűlés részére az Alaptörvény XI. cikk (3) bekezdése által biztosított törvényalkotási lehetőséget részben vagy egészben kiüresítené.
[20] Az Nsztv. 31. § (1) és (2) bekezdése szerint az Országgyűlés - ha a népszavazás törvényalkotási kötelezettséget keletkeztet - köteles a népszavazás napjától számított száznyolcvan napon belül az érvényes és eredményes népszavazás döntésének megfelelő törvényt megalkotni. A népszavazással hozott döntés az Országgyűlésre a népszavazás napjától - ha a népszavazás törvényalkotási kötelezettséget keletkeztet, a törvény kihirdetésétől - számított három évig kötelező.
[21] Fentiek figyelembevételével megállapítható, hogy az Alaptörvény XI. cikk (3) bekezdése érvényesülésének egy érvényes és eredményes népszavazás alapján hozott törvényi rendelkezés gátat szabna, mivel a jogalkotónak az Nsztv. 31. § (2) bekezdése érvényesülése okán, a népszavazás napjától számított három éven belül nem lenne lehetősége – saját belátása szerint – a felsőfokú oktatásban való részesülés anyagi támogatását meghatározott időtartamú olyan foglalkoztatásban való részvételhez, illetve vállalkozási tevékenység gyakorlásához kötni, amelyet a magyar jog szabályoz, azaz lényegében kiüresítené a hivatkozott alaptörvényi rendelkezést, amely okból a népszavazási kérdés céljának megvalósulásához az Alaptörvény módosítására lenne szükség. A népszavazásra bocsátott kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontja alapján azonban nem irányulhat az Alaptörvény módosítására és burkoltan sem foglalhat magába alkotmánymódosítást. A Kúria ennek megfelelően Knk.IV.37.728/2013./3. számú végzésében rögzítette, hogy „az alkotmányozó hatalom az Országgyűlés, az Országgyűlés alkotja meg az Alaptörvényt, annak módosítása tárgyában népszavazásnak nincs helye”.
[22] Fenti jogi érvelésre tekintettel a Nemzeti Választási Bizottság megállapítja, hogy jelen eljárás tárgyául szolgáló népszavazási kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdésének a) pontja szerinti tiltott tárgykört érinti, így az népszavazásra nem bocsátható.
[23] A népszavazásra javasolt kérdéssel szemben az Alaptörvénynek való megfelelésen túl elvárás az is, hogy tegyen eleget a népszavazási egyértelműség kétirányú, a választópolgár és a jogalkotó irányába fennálló követelményének is. Az egyértelműség tartalmát az Nsztv. 9. § (1) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg: „[a] népszavazásra javasolt kérdést úgy kell megfogalmazni, hogy arra egyértelműen lehessen válaszolni, továbbá a népszavazás eredménye alapján az Országgyűlés el tudja dönteni, hogy terheli-e jogalkotási kötelezettség, és ha igen, milyen jogalkotásra köteles.” A népszavazási egyértelműség követelménye tehát kétirányú: annak a választópolgár és a jogalkotó tekintetében is fenn kell állnia.
[24] A jogalkotói egyértelműség alapkritériuma, hogy az Országgyűlés számára világos legyen az, hogy a népszavazás eredménye pontosan mire kötelezi, valamely jogalkotástól való tartózkodásra vagy éppen ellenkezőleg, jogalkotásra. Ez utóbbinak, konkrétnak és határozottnak kell lennie, azaz a törvényalkotó számára világosnak kell lennie, hogy milyen tartalmú és irányú jogalkotásra köteles annak érdekében, hogy a népszavazási kezdeményezés célba érjen.
[25] A választópolgári egyértelműség követelményével összefüggésben a Nemzeti Választási Bizottság utal a Kúria következetes joggyakorlatára (Knk.IV.37.132/2016/4., Knk.IV.37.458/2015/3., Knk.IV.37.457/2015/3., Knk.IV.37.356/2015/2., Kvk.37.300/2012/2. számú végzések), mely szerint a kérdéssel szembeni követelmény, hogy az világos és kizárólag egyféleképpen értelmezhető legyen, feleljen meg a magyar nyelv nyelvtani szabályainak, a választópolgárok jól értsék a kérdés lényegét, hogy tudatosan és átgondoltan tudják leadott szavazataikkal a jogaikat gyakorolni (ún. választópolgári egyértelműség). Amennyiben a népszavazási kérdés pontosan nem értelmezhető, akkor a népszavazáshoz való jog tudatos döntés hiányában csak formálisan érvényesülhet, nem tekinthető legitimnek az a népszavazás, amelyen a választópolgár nem tudja pontosan, hogy miről szavaz.
[26] A népszavazásra javasolt kérdés a magyar felsőoktatási rendszer megreformálására irányul oly módon, hogy „az állami (rész)ösztöndíjjal támogatott felsőoktatási képzésben részt vevő hallgatók ne legyenek kötelesek az oklevél megszerzését követő húsz éven belül a támogatás időtartamával megegyező időtartamban hazai munkaviszonyt fenntartani”.
[27] Szervező kezdeményezésesében a „állami (rész)ösztöndíjjal támogatott felsőoktatási képzésben”, az „oklevél”, a „támogatás időtartamával” és a „hazai munkaviszonyt fenntartani” szófordulatokat használja, mely kifejezések jelentéstartalmának egzakt ismerete nélkül a kezdeményezés minden kétséget kizáróan nem ítélhető meg.
[28] Az Nftv. 108. § 26. pontja alapján a „magyar állami (rész)ösztöndíjas hallgató: a magyar állami ösztöndíjjal vagy a magyar állami részösztöndíjjal támogatott hallgató”, e két kategória között a döntő különbség, hogy a magyar állami ösztöndíjas hallgató esetében a képzés teljes költségét, míg a részösztöndíjas hallgató esetén a képzési költségének kizárólag a felét vállalja át a magyar állam. Az Nftv. 108. § 27. pontja szerint a „magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzés: a felsőoktatásban a magyar állami ösztöndíjjal vagy a magyar állami részösztöndíjjal támogatott képzés.”
[29] Az Nftv. 15. § (2)-(6) bekezdésében meghatározott magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzésben részt vevő hallgatók az Nftv.-ben előírt sajátos feltételek teljesítésére kötelesek, így többek között meghatározott képzési idő alatt meghatározott számú kredit összegyűjtésére, az alapképzésben meghatározott időtartamú szakmai gyakorlat megszerzésére stb. Az Nftv. 39. § (5) és (6) bekezdése alapján „a felsőoktatási szakképzésre, alapképzésre, mesterképzésre és osztatlan képzésre történő jelentkezés esetében a felvételről a felsőoktatási intézmény a jelentkezők teljesítménye, az adott intézményre megállapított maximális hallgatói létszám szakos hallgatói kapacitása, valamint a jelentkezők által összeállított jelentkezési sorrend figyelembevételével - a mesterképzés kivételével - országosan egységes rangsorolás alapján dönt. (…) Szakirányú továbbképzésre és doktori képzésre történő jelentkezés esetében a felvételről a felsőoktatási intézmény a jelentkezők teljesítménye és a felvehető létszám, valamint az adott intézményre megállapított maximális hallgatói létszám szakos hallgatói kapacitása, továbbá a magyar állami (rész)ösztöndíjjal támogatott képzésre felvehető létszám figyelembevételével, a jelentkezők intézményi rangsorolása alapján dönt.”
[30] Az „oklevél” az Nftv. rendelkezései értelmében egy adott „képzési fokozatot jelent”, mely az Nftv. 15. § (2) bekezdése alapján a felsőoktatási szakképzésben a felsőfokú szakképzettség megszerezését bizonyítja, önálló végzettségi szintet azonban nem tanúsít.
[31] A „támogatás időtartama” és a „hazai munkaviszony” kifejezések pontos tartalma korábban kifejtésre került a III. pontban, melyek szintén összetett és több aspektusú jelentéstartalmat hordoznak.
[32] Fentiekre tekintettel megállapítható, hogy a kérdés tartalmának megítélésére különösen zavaróan hat az, hogy noha a kérdés nyelvtanilag, logikailag megválaszolható egyetlen igennel vagy nemmel, valójában azonban a népszavazási kérdéssel érintett törvényi rendelkezésnek a kérdés szerinti módosítása olyan jogkérdésben és fogalmi rendszerben való jártasságot igényelne, amellyel csak a közvetlen érintettek vagy e szakterületen mélyebb ismeretekkel bíró szakemberek rendelkeznek. Jelen esetben lényegében egy konkrét jogszabály (Nftv.) tételes ismerete szükséges a kérdés értelmének felfogásához.
[33] A Kúria több eseti döntésében (Knk.IV.37.391/2017/3., Knk.VII.37.411/2017/3.) is rámutatott arra, hogy sérti a kérdés-egyértelműség követelményét, ha a választópolgárnak a feltett kérdés alapján nincs módjában átlátni a döntése érdemi következményeit, mert annak nem ismerheti lényegi összefüggéseit, ugyanis ahhoz olyan speciális szakmai, információbeli ismeretek kellenének, ami nem várható el.
[34] Szervező népszavazási kérdésében használt – „a felsőoktatási képzésben részt vevő hallgatók ne legyenek kötelesek” – szófordulat ahhoz a téves következtetéshez is alapot szolgáltathat, mely szerint az oklevél megszerzését követő húsz éven belül a támogatás időtartamával megegyező időtartamban történő hazai munkaviszony fenntartása kivétel nélkül minden állami (rész)ösztöndíjban részesült hallgatóra kötelező lenne. Ezzel szemben az Nftv. számos kivételt és mentességet tartalmaz így például a 48/L. § a) és b) pontjában: a hazai munkaviszony időtartamába beleszámít a) a csecsemőgondozási díj, a gyermekgondozást segítő ellátás és a gyermekgondozási díj folyósításának időtartama, b) az az időszak, amely alatt a volt magyar állami (rész)ösztöndíjas hallgató részére álláskeresési járadékot folyósítottak. vagy a 48/L. § (2) bekezdésében: a magyar állami ösztöndíj feltételei teljesítésének nyilvántartásáért felelős szerv a volt magyar állami (rész)ösztöndíjas hallgató kérelmére a 48/A. § b)-d) pontja alapján meghatározott feltételt vagy annak egy részét teljesítettnek tekinti, ha a hallgató a kötelezettségét megváltozott munkaképességére tekintettel, tartós betegsége, balesete, szülés, kettő vagy több gyermek nevelésére tekintettel vagy más váratlan ok miatt, önhibáján kívül nem képes teljesíteni.
[35] Fentiek alapján a Nemzeti Választási Bizottság megállapítja, hogy a kérdés nem felel meg az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében rögzített népszavazási egyértelműség követelményének sem, ezért az Nsztv. 11. §-ában foglalt jogkörében eljárva a kezdeményezés hitelesítését megtagadta.
[A határozat indokolásának összegzése]
[36] Mindezekre tekintettel a Nemzeti Választási Bizottság megállapítja, hogy jelen országos népszavazásra javasolt kérdés az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontja szerinti tiltott tárgykört érinti, valamint sérti az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt népszavazási egyértelműség követelményét is, ezért annak hitelesítését az Nsztv. 11. §-ában foglalt jogkörében eljárva megtagadta.
[37] A határozat az Alaptörvény 8. cikk (3) bekezdés a) pontján és a XI. cikkén, az Nftv. 15. §-án, a 39. §-án, a 46. § (3) bekezdésén, a 47. §-án, a 48/A-S. §-ain, a 108. § 26. és 27. pontján, az Nsztv. 3. § (1) bekezdésén, a 4. §-án, a 9. § (1) bekezdésén, a 11. §-án, valamint a 31. § (1) és (2) bekezdésén, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás az Nsztv. 29. § (1) bekezdésén és a választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény 223-225. §-án, az illetékekről szóló tájékoztatás az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 37. § (1) bekezdésén, valamint a 62. § (1) bekezdés s) pontján alapul.
Knk.IV.38.030/2018/2. számú határozat
Hivatalos Értesítő 2018. évi 47. szám VIII. 31.

matches:
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
§ 26
§ 27
Kúria
§ 26