text:
Debreceni Jogi Műhely - A nem vagyoni kártérítés elméleti alapjai
2017. március 23., csütörtök - Emőke Bemutatkozás Aktuális szám Archívum Szabályzat Kapcsolatok Impresszum A nem vagyoni kártérítés elméleti alapjaiSzerző: Mátyás Melinda
Mátyás Melinda: A nem vagyoni kártérítés elméleti alapjai
A nem vagyoni kártérítés a kártérítési rendszer egyik legkevésbé kézzelfogható része, ahol nem konkrét – egy dologban vagy bármely vagyontárgyban bekövetkező - vagyoni kárért tartozik helytállni a felelős, hanem egy immateriális, eszmei sérelemért. A pénzbeli kártérítésnek a nem vagyoni károknál az a funkciója, hogy az elszenvedett sérelem hozzávetőleges kiegyensúlyozásáról olyan vagyoni szolgáltatás nyújtásával gondoskodjon, amely az elszenvedett sérelemért körülbelül egyenértékű másnemű előnyt nyújt. Az immateriális kár lényegében egy fikció, a kár itt nem más, mint a személyi jogsértés. A személyhez fűződő jogok megsértésének azonban nincs, nem lehet pénzbeli egyenértéke. Az ilyen sérelmek helyrehozhatatlanok. Ettől válik a jogintézmény ingoványos talajjá, amely megszilárdításához a jog önmagában nem elegendő eszköz, ugyanis a kár mértéke nem állapítható meg objektív mérce szerint, az minden esetben a bírói mérlegelésen alapul. A bírói gyakorlatnak tehát kiemelkedő, jogfejlesztő szerepe van a nem vagyoni kártérítés jogintézményén belül.
A kártérítési felelősség kialakulása
A károkért való felelősség, a polgári jogi felelősség gyökere az ókor jogrendszereiből ered. Kidolgozott felelősségi rendet először a római jog teremtett[1]. A kártérítés büntetőjogi eredetű volt, a felelősség a más sérelmére elkövetett delictumból eredt. A deliktumok kétfélék voltak: a közdeliktumok (delicta publica), és a magándeliktumok (delicta privata). Ez utóbbinál a sértett indított keresetet, és a pénzbüntetést is ő kapta. A magánbosszút idővel felváltotta az állam büntető igénye, és a sértettnek fizetett jóvátétel (compositio). A magánbüntetés iránti keresetek mellett megjelentek a deliktum által okozott károk megtérítését célzó keresetek. Az eszmei károkért való felelősség első jogintézménye az actio iniuriarum aestimatoria ahol a bíró szabadon, saját becslése alapján állapította meg a jóvátételt, elégtételt az erkölcsi sérelmekért[2]. Már ekkor is a szabad mérlegelésen alapult a személyiségben okozott kár mértéke. A római jog pönális jellegű actioit, és vétkességen alapuló felelősségi rendjét vette át – kánonjogi és belső jogi elemekkel tarkítva - a középkori jogrend is. A feudális magyar jog bizonyos tényállásoknál már szabályozta a kártérítési felelősséget, és ismerte a nem vagyoni kár fogalmát is. Az ebből eredő kártérítés, mint fájdalomdíj járt a sérelmet szenvedőnek. A polgári társadalom kialakulásával valósult meg a polgári jogi kártérítési felelősség elvi alapon történő szétválasztása a büntetőjogi felelősségtől[3]. A polgári jogi felelősség alapja a római jogi eredetű vétkesség volt, azonban egyre inkább előtérbe került az objektív felelősség elvi kialakításának igénye. A személyiség felértékelődésével a testi épségben, egészségben okozott károkért való felelősség mércéje egyre inkább a vétkességi felelősségről az objektívebb, magasabb szint irányába tolódott el. A korábban jogellenes, a magánjog szempontjából figyelembe vehető tiltott cselekmények köre kiszélesedett, nem határozták meg konkrét tényállásokkal. A magánjogi jogkövetkezmények mindenekelőtt az abszolút alanyi jog vétkes megszegéséért jártak, de megállapították a jogellenességet az általánosságban védett érdekek megsértése esetén is.[4]
A nem vagyoni kártérítés intézménytörténete
A nem vagyoni kártérítés, mint nem anyagi jellegű jogintézmény megítélése eltérő volt. A nem vagyoni károk pénzben történő kifejezésétől idegenkedtek a jogrendszerek. Az 1806-os Badisches Landrecht eltörölte az immateriális kártérítés szabályát, arra hivatkozással, hogy ez az emberek „áruvá silányítása”, pénzben ki nem fejezhető sérelem anyagivá tétele. Ausztria és Magyarország is követte ezt a szabályozást. A századforduló után Magyarországon megindult a jogi szabályozás azon az úton, hogy ismét elismerje az eszmei kártérítés jogintézményét és azt általános normává tegye. A jogalkotás bevezette (a sajtó útján elkövetett jogsértés szankcionálása, a tisztességes verseny tilalma, a szerzői jog védelme és a becsület és jóhírnév sérelme körében) a nem vagyoni kártérítést, amelyet a Kúria gyakorlata fejlesztett tovább és tett általánossá.[5] A bírói gyakorlat egyre szélesebb körben ítélte meg az eszmei kártérítést, így a személyiségi jog ellen irányuló szándékos, sőt később vétlen tiltott cselekmények is, ha a károsultnak súlyos hátrányt okozott, e körbe estek. Később a Kúria a bíróságok számára meg is fogalmazta a lényegesebb jellemzőit ezen jogintézménynek. Rámutatott, hogy a nem vagyoni kártérítés „olyan erkölcsi veszteség, amely a személyiséget alkotó értékek csökkenése” révén okoz hátrányt a sértettnek.[6] Az értékek között említették az emberi méltóságot megillető megbecsülést, tiszteletet, illetve a személyiséghez kapcsolódó egyéb javakat. Különös védelmet kapott- a kor erkölcsi értékrendjének megfelelően- a női szemérem, de a védelem körébe vonták az autonómiát is azáltal, hogy a sajtóközleményekben közzétett rágalmazásokat, vagy akár a csendőri megaláztatásokat is szankcionálták. Így a joggyakorlat egy olyan jogintézményt szilárdított meg, amely alkalmassá vált nemcsak a testi sérüléssel, maradandó károsodással járó károk enyhítésére, de biztosította az egyes személyiségi jogok, és az autonómia érvényesülését is. Ezen jogfejlődést vágta ketté a Legfelsőbb Bíróság 1953-ban kiadott elvi határozata, amely ideológiailag összeférhetetlennek minősítette az új társadalmi értékrenddel az „erkölcsi értékek pénzre váltását”. Jellegzetes kapitalista szemléletnek tartotta e jogintézményt, amely azt tükrözi, hogy minden megvásárolható pénzen. Így a kártérítést csak vagyoni károsodás esetén ítélhette meg a bíróság. Ezzel egyidejűleg bevezették az általános kártérítés intézményét, amely azonban nem felelt meg az eszmei kártérítésnek, mégis biztosította annak túlélését.[7] Az általános kártérítés keretében próbáltak meg gyógyírt találni a testi sérüléssel és egészségromlással járó hátrányok megtérítésére, oly módon, hogy a jövőbeni plasztikai műtét becsülhető költségeit, egyéb többletkiadásokat vagyoni kárként ítélték meg. Eörsi Gyula véleménye szerint: “az általános kár, mint önállóan nevesített kárfajta az eszmei kár helyébe lépett… az eszmei kár szocialista jogutódának tekintették…”[8] Az 1977. október 25-én kihirdetett 1977. évi IV. törvény módosította és egységes szerkezetbe foglalta a polgári törvénykönyvünket (a továbbiakban: Ptk.) és visszaállította a nem vagyoni kártérítés jogintézményét. A szabályozás meghatározott tényálláshoz kötötte a nem vagyoni kár megállapítását, leszűkítette azt bizonyos, jelentős nagyságú hátrányok körére. Ptk. 354.§: ”A károkozó köteles megtéríteni a károsult nem vagyoni kárát, ha a károkozás a károsultnak a társadalmi életben való részvételét, vagy egyébként életét tartósan vagy súlyosan megnehezíti, illetőleg a jogi személynek a gazdasági forgalomban való részvételét hátrányosan befolyásolja.” A jogalkotás kétféle szabályozási modell közül választhatott: a kompenzációs jellegű, illetve az elégtételadási irány közül. A kompenzációs karakter a vagyoni kártérítés konstrukciójába helyezi be a nem vagyoni kárt is, meghatározott tényállási körökre szorítva azt, míg az elégtételadási struktúra egyfajta magánjogi bírságként, a személyiség jogvédelmi eszközeként szabályozza ezen jogintézményt. A magyar szabály az előbbit vezette be, ezzel próbálva meg kiszűrni a kisebb súlyú sérelmek tömeges bíróságra vitelét. A jogalkotáshoz kapcsolódóan, a bírói gyakorlat számára a Legfelsőbb Bíróság 16. sz. irányelve próbált meg vezérfonalat biztosítani. Továbbszűkítette a tényállást, együttes jogkövetkezményként határozva meg a „tartósan vagy súlyosan” kitételt. Érdekes, és elgondolkodtató volt ez a gyakorlatban. Lényegében, ha a sérelem súlyos fizikai vagy szellemi sérelemmel járt, de rövidebb időtartamra vonatkozott már nem volt megítélhető a kártérítés. Részletes iránymutatásokat tartalmazott a kártérítés összegének megállapításához. Irányadó szempont volt a károsult életmódja, kora, anyagi viszonyai illetve a társadalom anyagi teherbíró képessége (ez a tényező korlátként jelent meg károk mértékének meghatározásánál). A tényállás hibája az volt, hogy csak meghatározott körben: így a közúti balesetek, munkahelyi balesetek és orvosi műhibák által okozott súlyos és tartós hátrányok ellensúlyozásának volt eszköze, más területen nem nyújtott védelmet a személyiségi jog számára. [9] Ebből következően az 1989-ben bekövetkező társadalmi-gazdasági átalakulás hatása hamar megérződött ezen a területen is. Kezdetben csak a 16. számú irányelvet helyezték hatályon kívül, nagyobb teret engedve ezzel a személyiségi jogot ért sérelmek szélesebb körű szankcionálására.
1992-ben az Alkotmánybíróság a 34/1992. (VI.1.) AB határozattal megsemmisítette a Ptk. 354. §.- át. A határozat alkotmányellenesnek minősítette a szabályozás felelősséget korlátozó részét, mert az diszkriminációt eredményez úgy, hogy a vagyoni károkozás esetében teljes körű kártérítést biztosít, míg a személyiségi jogok megsértőit csak akkor szankcionálja, ha a sérelem tartós, vagy súlyos hátrányokkal jár. A nem vagyoni kártérítés az általános személyiségvédelem eszköze, alkalmazásának feltétele valamely személyiségi jog megsértése. A Ptk. a személyhez fűződő jogok megsértésének általános tilalmával kifejezi, hogy jogellenes minden olyan magatartás, amely nem tartja tiszteletben, sérti a személyiségi jogokat. A személyek személyhez fűződő jogait egy sorban, egyenlő módon védi, ahogy a vagyoni jogokat is (nem téve különbséget a jelentős vagyoni kár és a csekély, bagatell összegű igények között). Az eszmei kártérítés esetében nem beszélhetünk teljes kártérítésről, hiszen itt nincs vagyoni kár, az nem állapítható meg konkrét összegben, legfeljebb becsülni lehet. A diszkrimináció ott mutatkozik meg, hogy a jogsértés következményeit differenciálja, a súlyosabb esetekre korlátozva, ezzel kirekesztve az objektíve „kisebb súlyú” sérelmeket. Állapítsa meg egy külső, harmadik személy, azt, hogy egy adott jogsértés milyen súlyú következményeket okozhat a sértettnél, különösen, ha az adott sérelem pusztán lelki természetű. A differenciálás nem lehetséges az olyan sérelmek esetében, amelyet a jogintézmény védeni kíván. Az AB határozat indoklása kifejezi, hogy „ha polgári jog elismeri a nem vagyoni kártérítést a személyiségvédelem eszközeként, azt nem kötheti olyan külső feltételekhez, amelyek szükségtelenek és önkényesek. Nemcsak a kár nagysága, de maga a személyi kár bekövetkezte is becslésen alapul, amelynek objektív mércéje nincs, s amelyet éppen ezért a jogi szabályozásban alkotmányosan nem lehet következményekhez igazítani.” A jelenleg hatályos szabályozás a nem vagyoni kár megtérítésére kötelezés elé nem emel korlátot, a Ptk. 355. §(1) bekezdése szabályozása szerint: „ A kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, ha pedig az nem lehetséges, vagy a károsult azt alapos okból nem kívánja, köteles a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni.” A 355. §(4) bekezdése értelmében: „Kártérítés címén a károkozó körülmény folytán a károsult vagyonában beállott értékcsökkenést és az elmaradt vagyoni előnyt, továbbá azt a kárpótlást vagy költséget kell megtéríteni, amely a károsultat ért vagyoni és nem vagyoni hátrány csökkentéséhez vagy kiküszöböléséhez szükséges.” Ezek a törvényi rendelkezések semmilyen feltételt, vagy bármilyen más útmutatást nem nyújtanak a jogalkalmazók számára. Lényegében ezek meghatározása a bírói gyakorlatra hárul, a bíróságok így egyfajta jogalkotó feladatot látnak el: mind a jogalap meghatározása, mind pedig a kártérítés összegszerűségének megállapítása a bírói mérlegelésen alapul, a bíróság ítélkezési gyakorlata határozza meg a nem vagyoni kártérítés anyagi jogi joganyagát. [10] Ugyanezt az érvelést már Grosschmid Béni is megállapította csaknem száz évvel ezelőtt a jogintézmény bevezetése ellen. Véleménye szerint az eszmei kártérítés „esetjogi jogalkalmazást” hozna létre, és amint a kártérítés elveszítené a vagyonbéli korlátját, ezzel egyidejűleg a törvényi tételek pedig a határaikat, és ez a bírói szubjektivizmusnak adna teret. Nem tévedett, a törvényi szabályok helyett a bírói gyakorlat kap nagyobb szerepet e jogintézmény teljes kimunkálásában. Az új Polgári Törvénykönyv koncepciója (továbbiakban: a Koncepció) számot vetve a nem vagyoni kártérítés gyakorlatának elvi problémáival és bizonytalanságaival, tartalmilag megújítva (Marton Géza által alkalmazott terminológiát bevezetve: sérelemdíj elnevezéssel), a személyhez fűződő jogok megsértésének szankciói körében kívánják szabályozni. Követelménnyé vált az Alkotmány rendelkezéseinek, az emberi jogoknak és az alapvető szabadságoknak érvényre juttatása a Kommentárban. A javaslat a személyhez fűződő jogok önálló kategóriaként történő kezelését igyekszik megvalósítani. Az új Kódex a személyhez fűződő jogok megsértésének szankciói között kívánja tehát bevezetni a sérelemdíj intézményét. „Sérelemdíj fizetésére a bíróság a jogsértőt akkor kötelezheti, ha a személyiséget sértő magatartás súlyos volt, a jogsértő felróható magatartást tanúsított, de nem vagyoni kártérítés nem, vagy nem a jogsértés súlyával arányban állapítható meg. A sérelemdíj a közérdekű célra fordítható bírság intézménye helyett kerülne az új Kódexbe.”[11] A nem vagyoni kártérítés szabályait ugyanakkor egységesen a kártérítési jogban kívánja rendezni. A sérelemdíj akkor járna, ha személyiséget sértő magatartás súlyos volt és a károkozó felróható magatartást tanúsított, de nem vagyoni kártérítés nem, vagy nem a jogsértés súlyával arányosan állapítható meg. A sérelemdíj tehát felróhatóságon alapuló szankcióvá válna, alkalmazhatósági feltételei között szerepelne a súlyos személyiségi jogsértés, illetőleg az, hogy a jogsértésből mégsem következett be olyan hátrány, amely megalapozná a jogsértéssel arányban álló nem vagyoni kártérítést. A sérelemdíj és a nem vagyoni kártérítés együttes alkalmazását tehát a törvény nem tenné lehetővé. Ezzel a fordulattal a Koncepció „leveszi a terhet” a kárfelelősség joganyagáról azzal, hogy a dogmatikailag kártérítésként nem értelmezhető nem vagyoni kár kategóriáját máshova ülteti. A nem vagyoni kár ugyanis, mint már többször is szó volt róla fogalmi ellentmondás, egy paradoxon, mivel a sérelem által okozott hátrány pénzben nem kifejezhető, így az intézmény kártérítési jogban való szabályozása csak a jogalkalmazók feladatát nehezítette meg. A bírói gyakorlat nem egységes, bizonytalanságoktól terhes. Az uralkodó álláspont a személyhez fűződő jog megsértésén kívül megköveteli, hogy a károsult olyan hátrányt bizonyítson, amely indokolja a nem vagyoni kártérítést. A Legfelsőbb Bíróság Határozatainak Hivatalos Gyűjteményeiben elvi határozatként tette közzé azt az ítéletet, amely szerint: „ A károsult tehát nem vagyoni kárpótlásra akkor tarthat igényt, ha bizonyítja, hogy jogellenes magatartással okozati összefüggésben olyan (objektív szankciókkal el nem hárítható) hátrány érte, amelynek csökkentéséhez vagy kiküszöböléséhez indokolt és szükséges nem vagyoni kárpótlás megítélése.”[12] Több más ítéletében is ugyanígy határozott: „Nem vagyoni hátrányokozás nélkül nincs olyan, összegszerűen kifejezhető kár, amelynek alapján a bíróság nem vagyoni kártérítést megítélhet.” A Koncepció szerint sérelemdíj volna megítélhető olyan esetekben is, amelyekben a személyiségi jogsértéssel a sértettnek okozott hátrány nem nyer bizonyítást, de az eset összes körülményei alapján indokolt az elégtételadás.[13] A bizonyítás sok esetben aránytalan terhet jelent a károsultnak, hiszen a hátrány túlnyomórészt a sértett személyében, egyfajta lelki hátrányként jelent meg, amely a külvilág felé nem bizonyítható, vagy tényként kezelhető dolog. Ez különösen az emberi méltóság: a becsület, a jóhírnév, a magánszféra stb. megsértésénél nehéz. A lelki trauma, vagy akár az önbizalom csökkenése nem bizonyítható. A nem vagyoni kár azonban ilyen formában is megmutatkozhat. A sérelemdíj jogintézményének bevezetése ezt a bizonyítási kötelezettséget szüntetné meg azzal, hogy megítélhetőségének nem lenne feltétele a sértett hátrányának bizonyítottsága. Ezzel egyfajta vélelmet kíván felállítani az új Ptk. a hátrány tényleges bekövetkezésével kapcsolatban. A sérelemdíj a személyiségi jogoknak mind szerződésen kívüli, mind szerződésszegéssel történő megsértése esetén alkalmazható szankció. A szerződésszegő magatartás elsősorban az orvosi megbízási szerződés megszegésével okozott sérelmek (testi épség, egészség sérelme) esetén gyakori. A Koncepció a nem vagyoni kártérítést a szerződésen kívül okozott károkért való felelősség körében szabályozza, a kötelmi részben: „ A károkozó köteles megtéríteni a károsult nem vagyoni kárát is, ha a károkozás a károsultnak testi, lelki, érzelmi vagy egyéb személyi, illetve személyiségi jogsértés miatti hátrányt okozott. A puszta jogsértés, illetőleg a csekély mértékű hátrányokozás nem vagyoni kártérítés megállapításához nem vezethet. A nem vagyoni károk felmerülése és a kártérítés összegszerű megállapítása során a bíróság az eset összes körülményének a mérlegelésével az ésszerűség és a méltányosság szempontjai alapján jár el. A nem vagyoni kártérítés csak személyesen érvényesíthető. A bíróság előtti eljárásban már érvényesített nem vagyoni kártérítésre a jogutódlás és az öröklés szabályai irányadóak.” Tehát a nem vagyoni kártérítés intézménye mellett a személyiségi jogok megsértésének szankciója, a sérelemdíj is bevezetésre kerülne. A megsemmisítő Alkotmánybírósági határozat óta nem volt normatív szabály az eszmei kártérítésre vonatkozóan. Ezt a hiányt próbálja meg betölteni az új Ptk.-val a törvényhozó. A bíróság számára zsinórmértékül az ésszerűség, méltányosság követelményét állatja fel, amelynek oka, hogy a kár nagysága csak becsléssel, bírói belátáson alapuló szabad mérlegeléssel határozható meg. A bíróság mérlegelésének szabadságát és korlátait saját hagyományai, tapasztalatai, összehasonlító elemzésen alapuló gyakorlata és az elmélettel való szoros kölcsönhatása határozza meg.
A nem vagyoni kártérítés rendszertani elhelyezkedése
A nem vagyoni kártérítést jelenleg a Ptk. a vagyoni kártérítéssel együtt szabályozza a 355.§ (1), (4) bekezdésében. Éppen úgy érvényesülnie kell az immateriális kártérítés kapcsán a polgári jogi felelősség szabályainak, mint a vagyoni kártérítés esetében. A definíciója is erre utal, hiszen a nem vagyoni kár alatt a személyiséghez fűződő jogok sérelmére elkövetett felróható és jogellenes magatartások bekövetkeztében előálló kártérítési felelősségről beszélhetünk.[14] A polgári jogi felelősségnek négy egymással összefüggő feltétele van: a jogellenes magatartás, a felróhatóság, a kár, és végül az okozati összefüggés a felróható magatartás és a kár között. A bizonyítási teher kérdésében is választ ad a törvény: a jogellenes károkozást és a kárt az eljárási szabályok szerint károsultnak kell bizonyítania, a károkozóra hárul annak bizonyítása, hogy a magatartása nem volt felróható.
A jogellenesség
Jogellenes az olyan emberi magatartás, ami szemben áll a jogrenddel. Fordítva: minden olyan vagyoni károkozás, amely nem minősül jogszerűnek, az jogellenes. Ez egy objektív kategória[15], amely a jogi felelősségre vonás alapvető eleme: hiszen enélkül a felelősség kiesik, szankciónak nincs helye.[16]A nemtevéssel okozott károkozás azonban akkor is jogellenes, ha a jogszabály konkrét cselekvési kötelezettséget nem is ír elő. Sőt, a jogellenesség megállapítható úgy is, ha egy más jogág szerint a magatartás jogszerű volt. A nem vagyoni kártérítés szempontjából a jogellenesség alapja az, hogy a törvény ( a Ptk. 75.§ (1) bekezdése általános jelleggel, a 76-83.§§. pedig konkrét szabályozással) védelem alá helyezi a személyhez fűződő jogokat. kijelölve azokat a kereteket, amiket minden jogalanynak figyelembe kell vennie. Ez nem azt jelenti, hogy minden esetben meg kell állapítani a jogellenességet, csak akkor, ha az az emberi személyiséget sérti vagy veszélyezteti. Jogellenesség hiányában pedig nem kerülhet sor kártérítés megállapítására. A személyiség egyik része az ember szabadsága, amely azt fejezi ki, hogy mindenki maga rendelkezhet saját cselekedetei, gondolatai felől. A másik eleme az ember testi épségére, egészségére, és egyéb a testi, szellemi működéséhez szükséges nem vagyoni értékekre vonatkozik. Minden értéknek számít, amit a közvélemény általánosan elfogadottnak tart, és az is, amit az egyén maga értéknek minősít. Ide sorolható a testi épség, a külső megjelenés, a személyes élettér stb. A jogellenességet kizárhatja több ok: - a károsult beleegyezése, a jogos védelem, a szükséghelyzet és a jogszabályi engedély . A beleegyezés jognyilatkozat, amely megtörténhet kifejezett, és ráutaló magatartással is. Nem szünteti meg a jogellenességet a beleegyezés sem, ha a károsítás társadalmi érdeket sért, vagy veszélyeztet. A beleegyező nyilatkozat leggyakrabban az élet, testi épség, egészség megkárosításánál játszik szerepet. Az orvosi beavatkozásoknál a beteg beavatkozása nem tekinthető érvényesnek, ha nem kapott elegendő tájékoztatást. A nem szükségszerű, a műtéti kockázatokat meghaladó károsodások vagy éppen a vétkes (akár mulasztással, akár szándékos jogellenes magatartással okozott) károkozás esetében (orvosi műhibák) a jogellenességet nem zárja ki a beteg beleegyező nyilatkozata.[17]
A felróhatóság
A kártérítés második feltétele, azt fejezi ki, hogy a károkozó az adott helyzetben nem úgy járt el, ahogy általában elvárható. A magyar felelősségi rendben nem azonos a vétkességgel. A felróhatóság a társadalom értékítélete arról, hogy a károkozó magatartás olyan, amellyel szembeni védekezésre a felelősségi szankció alkalmas lehet. [18] A polgári jogi felelősség elbírálása során az egyéni magatartás a társadalom megítélése alá esik. A károkozó magatartását nem a saját képességeihez, lehetőségeihez, hanem a társadalomnak a hasonló személyekkel szembeni, hasonló helyzetben támasztott elvárható követelményéhez mérik. A felróhatóság általános megnyilvánulási formája a vétkesség (szándékosság, gondatlanság). Két összetevője van: egyrészről pszichikai állapot, ami a jogellenes magatartás alanyi oldalát jelenti (azaz a károkozó tudata átfogta-e, és ha igen, mennyiben magatartása minőségét). Másrészről az objektív, absztrakt társadalmi mérce. A kártérítési felelősség szempntjából nincs jelentősége a vétkesség fkozatainak. Az orvosi műhiba és a műtéti kockázat elhatárolása körében a bírói gyakorlat mára a korábbinál szigorúbb követelményeket támaszt. Régebben a megfelelő képzettségű és gyakorlati készségű orvos volt a mérce, de most már a legnagyobb gondossággal és körültekintéssel köteles eljárni. Az orvos tehát akkor követ el műhibát, „ha nem fejti ki azt a szakavatott és körültekintő gondosságot, amelyet a kezelés idejének megfelelő általános orvosi ismeretek mellett az élet felfogása szerint az eset körülményei között a rendes orvostól el lehet várni”[19]. A felelősségi forma egyre szigorúbb, a gyakorlat közelít az „objektív felelősséghez”. Várható, hogy a gyógyításban egyre terjedő műszaki eszközök miatt ezt a felelősségi formát egyre gyakrabban alkalmazzák majd. Az orvostudomány folyamatos fejlődése az oka annak, hogy az „általánosan elismert szabály” nem létezik. Előfordul, hogy mire egy elfogadott kezelési mód általánosan ismertté válik, addigra el is avul. Ezért különösen nehéz meghatározni objektíve az elvárható magatartást, azt az eset összes körülményét mérlegelve kell megítélni. A bíróság a gondossági mércét különösen azoknál az eseteknél emeli magasra, amelyben valakinek hivatása, üzletel, üzemeltetésre vonatkozó tevékenysége körében történik a károkozás.[20] A nem vagyoni kártérítés esetében – ellentétben a jogellenesség és a kár megállapíthatóságával – a felróhatóságot a vagyoni kártérítéssel azonos szempontok szerint kell megállapítani. A felróhatóság és a jogellenesség kapcsolata úgy fejezhető ki, hogy nem minden jogellenes magatartás felróható, de minden felróható magatartás jogellenes.[21] E két felelősségi elem elhatárolása az orvosi műhibákból bekövetkező károk esetében bonyolult kérdés. Az orvosi kötelezettség megszegése vajon a jogellenesség vagy a felróhatóság körében értékelendő- e. Gyakorlati jelentősége a bizonyítási teher alakulása folytán van, nem csupán elméleti fejtegetés. Hiszen a felróhatóság esteében megfordul az általános szabály- miszerint a bizonyítás azt terheli, aki a bizonyítandó tényt állítja- és a károkozó köteles azt bizonyítani, hogy úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható. A kötelezettségszegés sem minden esetben felróható. Ennek bizonyítása azonban terhelje a károkozót. Az orvosi tevékenység tekintetében a károsult általában nem rendelkezik sem ismeretekkel, sem pedig dokumentációkkal arra vonatkozóan, hogy mi számít kötelességszerű magatartásnak. A károkozó számára azonban kimentési lehetőséget biztosíthat a kár megtérítése alól.
A kár
Minden olyan vagyoni hátrány vagy veszteség, amely valakit, valamely károsító esemény folytán személyében vagy vagyonában ér.[22] A kár, mint hátrányos eredmény általában a jogellenes magatartás következménye. Lényegében a meglévő helyzetnek egy múltbéli helyzettel való összehasonlításából származó különbség, fizikai, lelki változás. A kár lehet vagyoni vagy nem vagyoni (eszmei) sérelem. A vagyoni kár összetevői: a tényleges kár (damnum emergens), az elmaradt haszon (lucrum cessans), és azok a költségek, kiadások, amelyek a károsultat a hátrány csökkentésével terhelik. A nem vagyoni sérelem, a domage moral az ember immateriális (erkölcsi, szellemi) javainak, a személyhez fűződő jogainak, és törvényes érdekeinek megsértése, és az ennek következtében beállott hátrányos állapot. A nem vagyoni kár – hasonlóan a jogellenességhez- eltérő tartalmú, egyedi jelleget mutat az általános felelősségi szabályokhoz képest. A kár hagyományos fogalma itt nem alkalmazható. Az immateriális kár az emberi személyiség bizonyos értékeiben bekövetkező sérelem, az azokhoz kötődő életminőség hátrányos megváltozása. A vagyoni kár, illetve a nem vagyoni kár elhatárolásánál a nem a sértett által közvetlenül érintett jogtárgy minősége lesz a döntő, hanem a sértés által előidézett káros visszahatás természete.[23] Ha ez vagyoni, akkor a kár is vagyoni természetű lesz. Nem vagyoni sérelem esetén is bekövetkezhet vagyoni kár: pl.: a testi épségen, becsületen, üzleti jóhírnéven esett sérelemnek lehetnek ténylegesen vagyoni hátrányai is (gyógyítási költségek, elmaradt üzleti haszon. stb.) Az eszmei kár leggyakrabban testi fájdalomban, lelki szenvedésben jelenik meg. Ez pedig pénzben kifejezhetetlen. A nem vagyoni kártérítés csupán az elszenvedett rossz bizonyos mértékű enyhítéséhez nyújt pénzbeli kompenzációt. A megállapításához vizsgálni kell azt, hogy a jogsértés alkalmas volt- e a személyiség értékeinek csorbításához, illetve, hogy van e olyan testi, lelki sérelem, amely ténylegesen megállapítható. A személyiség életminőségének romlása bekövetkezhet külső/ külvilágban észlelhető módon, de úgy is, hogy az csak a sérelmet szenvedő károsult belső, lelki világában mutatkozik meg, és azt a környezete nem feltétlenül észleli.[24] Legyen szó akár egyikről, akár másikról, a kártérítési felelősség minkét esetben megállapítható. A testi vagy lelki értékek hátrányos megváltozása több módon kifejeződhet: testi változásban (csonkulás, bénulás, belső szervi elváltozás, működési zavar, nemző/ fogamzásképtelenség, esztétikai torzulás stb.), lelki változásban (pszichikai fájdalom, kisebbrendűségi érzés, személyiségváltozás stb.), élettér, életlehetőségek megváltozásában, beszűkülésében, környezeti változásokban (a személyt körülvevő társadalmi környezet hátrányos megváltozása). A változás azonban nem lehet a természet rendjével összhangban álló, ilyen esetben nem ítélhető meg kártérítés: pl.: ha egy sterilizációs műtétet hibásan végeznek el, és ennek következtében a házaspárnak újabb gyermeke születik, az élethelyzetük valóban megváltozik, lehetőségeik (mozgásterük, szabadidejük) valóban korlátozottá válik, de a Legfelsőbb Bíróság nem állapította meg a házaspár személyiségi jogainak megsértését. A döntés (Legfelsőbb Bíróság Pfv. III.. 20. 407 /1998.) szerint „a felpereseknek a terhességből megszületett egészséges gyermeke, a már meglévő négy gyermek mellé az ötödik gyermek megérkezése és a vele kapcsolatos teendők, a szabadidő korlátozottsága, a személyiségük értékminőségét nem csökkentette.” Így ilyen körülmények a nem vagyoni kártérítésnél nem vehetők figyelembe. A kár a kártérítési igény érvényesítésének legalapvetőbb előfeltétele. Ha a kár nem állapítható meg, a kártérítési igény nem megalapozott. Önmagában ez teljesen egyértelmű, azonban a gyakorlat mutat néha ez irányban is furcsaságokat: mint az következő két példában: 1. a műtét közben az altató orvos gondatlanul járt el, nagyobb dózisú altatót adott a betegnek, amely elegendő az életveszélyes vérnyomáscsökkenéshez, és az ennek következtében fellépő károsodáshoz. A beteg erős szervezete folytán azonban ezek a károsodások nem következtek be, így nem állapítható meg a kár sem. A 2. példa egy terhesség-megszakítás közben történt véletlen „hiba”. A páciens nyakcsatornáját sértették meg műtét közben, amelyet nem észleltek. Később azonban már csak a méhe eltávolításával lehetett helyrehozni a hibát. A bíróság itt is elutasította a kár hiányára hivatkozva a keresetet, mert, a szakértői vélemény kimondta, hogy a méh eltávolítása a petevezeték elhagyásával objektíve nem okoz zavart a házaséletben, és mivel a felperes 4 gyermeket nevel, anyai és társadalmi kötelezettségének teljes mértékben eleget tud tenni.[25] Kérdés azonban az, hogy a második műtét miatt elszenvedett fájdalom, és teher vajon nem elegendő indok- e a kár megállapításához. Néha azonban olyan esetben is megítélnek kártérítést, amikor a kár csekély mértékűnek tűnik, vagy a kár nagyságához mérve túlzott mértékű a kártérítés összege. Például Brazíliában a bíróság a tévézéstől való megfosztás miatt 5,5 millió forintnyi kártérítésre ítélt egy áruházláncot. Franciaországban pedig szintén kártérítést állapítottak meg az igazság leplezése által okozott csalódásra alapozva, amikor a felperessel egyértelműen és félreérthetetlenül, levélben közölte az alperes, hogy egy jelentős pénzösszeget nyert, azonban később kiderült, hogy ezt a pénzösszeget más nyertesekkel is meg kell osztania.[26]
Az okozati összefüggés
A kártérítési felelősség megállapításának negyedik eleme, egyben mellőzhetetlen feltétele a jogellenes magatartás és a bekövetkezett kár közötti oksági kapcsolat. Nemcsak a felelősség megállapításánál van jelentősége, hanem a kár (és a kártérítés) terjedelmének meghatározásánál is, hiszen mindenki csak azért a kárért tartozik helytállni, amely azzal a kár-okkal van okozati összefüggésben, amiért felelős. Az okozatosságot akkor lehet megállapítani, ha: az említett magatartás nélkül a kár nem következett volna be, a jogellenes magatartást a cselekvőnek vagy mulasztónak a terhére be lehet számítani, és a jogsértő magatartást a szankció alkalmazásával befolyásolni lehet.[27] Az oksági láncolatot időben azonban korlátozni kell, és figyelembe kell venni, hogy milyen szerves a kapcsolat az ok és az okozat között. Lényegében azt kell megvizsgálni, hogy az oksági kapcsolat releváns - e. Releváns az ok, ha az események természetes lefolyása mellett alkalmas az eredmény létrehozására (adekvát kauzalitás elve, amelyet az osztrák és a svájci jog is alkalmaz). A kárkövetkezmények közül ki kell zárni azokat, amelyek abnormálisak. Az okozatossági kapocs minősége mellett az ok és okozat közötti távolság szintén kizárhatja, hogy adekvát kauzalitásról legyen szó. Egy időben távoli magatartás már nem vehető figyelembe, mindig a kárt kiváltó, létrejöttében szerepet játszó magatartást kell keresni. Az oksági láncolatba külső, természeti erők is beavatkozhatnak, amelyek szintén kizárhatják a felelősség megállapítását. Az okozatosság vizsgálatánál szubjektív, tudati tényezőket is elemezni kell. Az okozati kapcsolat megállapítása szempontjából ugyanis figyelembe kell venni a károkozó belátási képességét, vagyis azt, hogy előre láthatta -e a magatartása következményeit. Nemcsak aktív közrejátszás, hanem mulasztás is megalapozhatja az oksági viszonyt a bekövetkezett kárral, ha egy bizonyos magatartás, amely adott esetben lehetséges is, megakadályozhatta volna a károsodás bekövetkeztét. A bírói gyakorlatban megfigyelhető az az irány is, hogy az oksági lánc egy távolabbi pontját is értékeli, ha az ok különösen felróható magatartással keletkezett.[28] Az előreláthatóság, a belátás (amelyet főként a common lawból ismerünk, de a francia jog is alkalmazza) is fontos tényező, mert csak az előrelátható következmények esetén áll meg a felelősség. Az olyan károsodás, amely rendkívüli körülmények hatására következett be, nem minősül előre láthatónak.
A nem vagyoni kártérítés funkciói
Az eszmei kártérítés tulajdonképpen „jogi paradoxon”, hiszen klasszikus értelemben vett kárról nem beszélhetünk. Ezért nem lehet szó az in integrum restitutioról, hiszen a károk itt helyrehozhatatlanok. Mégis egy szimbolikus helyrehozatal lehetséges, amely elvileg egyenértékű lehetőséget nyújt a vagyonjogi helyreállítással. Olyan helyzetet eredményez, mintha –a vagyoni viszonyokban- egy helyettesíthetetlen, egyedi dolog sérülne meg. Itt azonban nem a vagyoni struktúrában kell gondolkodni, így a jogalkotónak döntenie kell, hogy milyen funkciót helyez előtérbe ennek - a klasszikus kártérítéstől eltérő- jogintézménynek. A nem vagyoni kártérítés, mint büntető jogi gyökerekkel rendelkező magánjogi intézmény kettős természetet mutat: egyrészt kompenzációt, reparációt; másrészt prevenciót, elégtételnyújtást.
Két funkció: a helyreállítás, és a büntetőjogi színezetű megelőzés, elégtételadás. A klasszikus vagyoni kártérítés célja az eredeti állapot helyreállítása, vagy legalábbis pénzbeli kiegyenlítése a vagyoni javakban bekövetkezett sérelemnek. A nem vagyoni kár viszont a személyiséget sérti. Így a klasszikus kártérítési funkció nem alkalmazható teljes mértékben. A károsult életminőségének méltányos jóvátétele, kiegyenlítése mellett az elégtételadásnak itt szintén jelentősége van. Szladits Károly kifejezése e két funkcióra: a „kiegyenlítés” és a „megtorlás”[29] közül ez utóbbi utal a pönális eredetre vagy célra, hiszen a jogintézmény nem csak a klasszikus értelemben vett kártérítés, mert fontos célja a károkozó visszatartása a jogellenes cselekedettől, vagyis, hogy „ne érje meg” kárt okozni. Ez a visszatartó hatást a jogalapok széleskörű elismerése, illetve a kártérítés összegének nagysága igyekszik biztosítani. A prevenció nem csak az egyes személyeknél jelentkezik (speciális prevenció), hanem a társadalom egészénél megjelenik (generális prevenció). Erre kifejezetten szükség is van, hiszen itt nem csupán egy vagyontárgy sérül, a kár itt eszmei értékekben realizálódik. Különösen fontos lehet a prevenció a testi épség, egészségben okozott károk megtérítése esetében. A jogalkotónak el kell döntenie, hogy melyik funkcióra helyezi a hangsúlyt. A kompenzációs elmélet az általános társadalmi felfogás szerint jelentős és valódi – elsősorban testi sérülésben, egészségromlásban jelentkező- hátrányok vagyoni eszközzel történő enyhítésére törekszik. Meghatározott tényállások esetén szankcionál és biztosít kártérítést a hátrányt szenvedőnek. Eszerint a rendszer szerint szabályozta a jogintézményt a svájci jog, és a korábbi német jog is, valamint az 1977- ben bevezetett magyar szabályozás is. Gyengesége a gyakorlatban, hogy nem tud mit kezdeni azokkal az esetekkel, amikor a károsult olyan súlyos mértékben sérül meg, hogy nem képes a kártérítés tényleges felhasználására, tehát a helyzetén semmilyen módon nem lehet enyhíteni. Az elégtételadási elmélet quasi magánjogi bírságként alkalmazza a nem vagyoni kártérítést, ezzel is kihangsúlyozva annak repressziós oldalát.[30] A megtorló jellegű szempontok különösen a sértett emberi méltóságának (jóhírnevének, becsületének, személyes szabadságának) sérelme esetén kerülnek előtérbe. Ezt a megoldás az angolszász, főként az amerikai jogra jellemző. Az összegszerűséget itt már erőteljesen befolyásolja a jogsértő személy szubjektív elmarasztalhatóságának foka. Hibája ennek az elméletnek az, hogy abban az esetben, ha a felelősségi rendszerbe belép a biztosító, nem alkalmazható, hiszen ilyenkor nincs szerepe a károkozó vétkességének, és a repressziónak. A magyar magánjog a korábbi kompenzációs jellegű szabályozásból egyre inkább a dualista felfogás felé halad, követve a német jogfejlődést, amely egyenrangú szintre helyezte az elégtételadást a kompenzációs jelleggel. Egyre inkább kimutatható az a törekvés, amelyben a nem vagyoni kártérítés, a jogsértő vétkességére tekintettel, mintegy bírságként működve fejezi ki a társadalom rosszallását, és nyújt elégtételt a károkozónak az őt ért sérelemért. A német jogi szabályozás tehát tanulságként, és példaként lebegett az új Ptk. reform előtt. A német szabályok, és a bíróságok gyakorlata bizonyította, hogy nem kell a – gyakran eltúlzott – amerikai gyakorlatot követni[31], amikor a jog kifejezetten elismeri a kompenzáció mellett az elégtételadási funkciót is. Az új Ptk. Koncepció javasolt megoldása, a sérelemdíj bevezetése, mint szankció egyben kompenzáló és elégtételadási funkcióval is bír. A német gyakorlat bizonyította, hogy a magánjog a sérelemdíj (németeknél: fájdalomdíj) eszközével mind a sértettel szembeni elégtételadás, mind a prevenció szempontjából hatásos védelmet nyújthat a személyiségi jogsértések esetén, az olyan esetekben, amikor büntetőjogi szankciók nem állnak rendelkezésre, vagy nem várható tőlük a kívánatos eredmény.[32] Különösen az olyan jogsértések esetén van szükség erre, amikor a jogsértő üzleti célokból, a saját hasznáért szándékosan „bocsátja áruba” a károsult magánszféráját, jóhírnevét, becsületét. Az ilyen esetekbe leggyakrabban a sajtóorgánumokban elkövetett jogsértések tartoznak. A magyar jog láthatóan ez irányba igyekszik átformálni az immateriális kártérítés rendszerét, érvényre juttatva annak kettős természetét.
A nem vagyoni kártérítés bírói gyakorlata hazánkban
A háború előtti bírói gyakorlat minden olyan esetben elismerte a nem vagyoni kár megtérítése iránti igényt, amikor a kárkötelem négy alapvető feltétele (a jogellenes magatartás, a kár bekövetkezése, a kettő közti okozati összefüggés, és a felróhatóság) fennállt, de a mértéke tekintetében a méltányosságra helyezte a hangsúlyt, figyelembe véve a felek vagyoni viszonyait. A bíróság a jogsértés bekövetkezését, az erkölcsi kár megtérítését mindig az adott személyhez mérten állapította meg (A szigorú erkölcsi felfogást tükrözte az a gyakorlat, hogy erkölcsi kártérítést csak a „tisztességes leánynak” ítéltek meg, a házasságon kívül viszonyt folytató, tisztességét elvesztő leány erre nem tarthatott igényt.)[33] A rendszerváltást megelőzően, az 1977-es szabályozást követően szűkre szabott jogalkalmazási tendencia érvényesült, pontosan behatárolt keretek közé szorítva az eszmei kártérítés alkalmazási körét, és annak mértékét. A sérelmet szenvedett személy kompenzálása volt a cél, de kizárólag akkor, ha a hátrány bizonyíthatóan bekövetkezett. A jogalkotó ezzel kívánta meg keretek közé szorítani a jogintézmény alkalmazását, és meggátolni a bíróságot a parttalan ítélkezéstől. A 16. számú irányelv még szűkebbre szabta az igények érvényesítését (nyelvtani értelemben: a két feltétel alternatív meghatározása helyett annak konjunktívvá tételével). Az irányelv fennállása alatt alkalmazása erősen bevésődött a bírák tudatába, hatályon kívül helyezése után is sokáig tovább élt. A Legfelsőbb Bíróság ítélkezési gyakorlata mutatott elmozdulást először, elismerve az immateriális kártérítést, mint az általános személyiségvédelem eszközét.
A 34/ 1992 (VI. 01.) AB határozatot követően a bíróságnak nagyobb mozgástere lett ezen jogintézmény alkalmazása során, a jogalkotó nem határolta be az ítélkezést, a szabadság ellenére a gyakorlat egységes volt a tekintetben, hogy a nem vagyoni kártérítést, mint szankciót csak akkor alkalmazta, ha mind a négy feltétel megvalósult. A Legfelsőbb Bíróság kihangsúlyozta, hogy a személyhez fűződő jogok megsértése miatt igényelhető kártérítésnek ugyanazok a feltételei, mint más, jogellenesen okozott károk miatti felelősségrevonásnak.[34] A bizonyítási teher tehát továbbra is terhelte a károsultat, holott a kár ténylegesen nem bizonyítható. A bíróság azonban azt a felfogást követte, hogy a nem vagyoni kártérítés célja a reálisan bekövetkezett immateriális hátrányok pénzbeli kiegyenlítése, az elveszett értékek másnemű jóvátétele. A bíróságok számára ez az igény nem kis zavart okozott, hiszen nem szolgáltatott támpontokat arra nézve, hogy milyen bizonyítási eszközöket tart elfogadhatónak az elszenvedett sérelem orvoslására, illetve milyen módon nyerhet bizonyítást a hátrány és annak mértéke. [35] Megoldásként a Legfelsőbb Bíróság 2003-tól a bizonyítási nehézségek kiküszöbölése érdekében bevezette a köztudomású tény eljárásjogi fogalmát. Így köztudomásúnak fogadtak el minden olyan tényt, amely a személyhez fűződő jogokat nyilvánvalóan, és mindenki számára egyértelműen sértette. Vagyis az olyan tényeket, amelyek valójában bármely személyhez fűződő jogok megsértése esetén irányadók lehetnek, általánossá válhatnak. (A gyakorlat affelé tendált, hogy egységesen meghatározható, általános tételekkel könnyítsen a bírák terhein, de ennek kimondására nem volt hajlandó. Sőt nem is lehetne erről szó, hiszen minden eset egyedi, kellő körültekintést, és judíciumot igényel.) Az összegszerűség tekintetében a bíró továbbra is mérlegeléssel döntött. Megjelentek azok az igények e körben is, hogy meghatározott kártérítési tételeket vezessenek be, ami előre meghatározza a bizonyos jogsértések összegét, mértékét, vagyis azok általánosítását (ez kétségkívül segítséget nyújthat a bíráknak az ítélkezésben). A kár mértéke tekintetében nem kerülhet sor bizonyításra, hiszen (és ez a jogintézmény lényege is) pénzben nem kifejezhető a sérelem nagysága. A nem vagyoni kártérítés mértéke tekintetében is köztudomású tényként kezdte kezelni azt is, hogy a hátránynak mekkora a mértéke, az milyen összeggel kompenzálható. Az ítélkezési gyakorlat ezzel egy sor dogmatikai ellentmondásba, és problémába ütközött, ennek feloldására igyekezett az új Ptk. Koncepciója azzal, hogy kiemelte a kártérítés rendszeréből sérelemdíj címén a személyiséget ért sértések szankcionálását. A sérelemdíj akkor is alkalmazható lenne, amikor a hátrány ténylegesen nem bizonyított, de a sértettnek elégtétel nyújtása indokolt. Így az ítélkezés iránya a dualista felfogást (a kettős funkció elismerését) tükrözheti, bevezetve e magánjogi büntetést, amely már nem a kártérítések rendszerében helyezkedik el. A Koncepció elfogadásával a jogintézmény alkalmazása során felmerült számos ellentmondás és bizonytalanság talán megszűnhetne, kevesebb dogmatikai vita kísérhetné.
Összegzésképpen megállapítható, hogy e jogintézmény ugyan számos kérdőjellel bír, de szükségessége nem megkérdőjelezhető. Mindig kérdéses, hogy vajon pénzben meghatározható e mondjuk egy emberélet (vehető példaként a most nemrégiben Irakban lelőtt kamionsofőr esetében a család által követelt közel 530 milliós kártérítés) vagy akár a becsület, de az semmiképpen nem kérdőjelezhető meg, hogy ezen sérelmeket orvosolni kell, ugyanúgy mint a vagyontárgyakban okozott károkat. A bíróságnak talán ezen sérelmeknél van a legnagyobb szabadsága, mérlegelési jogköre, ami persze megnehezíti a döntéshozatalt, de mindenképpen kihívást is jelent a jogalkalmazás során.
A Polgári Törvénykönyv magyarázata, KJK- KERSZÖV Jogi és Üzleti Kiadó Kft., Budapest, 2001.
Az 1959. évi IV. tv. a Polgári Törvénykönyv
Dr. Sipos Péter: A nem vagyoni kártérítés jogalapja az alkotmánybírósági határozatok és a joggyakorlat tükrében, 2002. április
Eörsi Gyula: Kötelmi jog. Általános rész, Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993.
Eörsi Gyula: Kártérítés jogellenes magatartásért. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest,1958
Fézer Tamás: Ítélkezési állandók és vitás kérdések az erkölcsi kártérítés újabb magyar joggyakorlatában - Átdolgozott változat, Debreceni Jogi Műhely évkönyv - Válogatás a Debreceni Jogi Műhely internet-alapú periodika 2005. évben megjelent tanulmnányaiból, Debrecen, 2006.
Görög Márta: Egyetemes eszmei kártérítési alapok, Jogtudományi Közlöny, 2004. május
Horeczky Károly: A nem vagyoni kártérítés jogintézménye, Gazdaság és jog 1996. 2. szám
Kártérítési jog, A gyakorló jogász kézikönyve 5., Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1991.
Kiss Tibor: A nem vagyoni kár vagy sérelemdíj, Jogtudományi Közlöny 2007. április
Lábady Tamás: A nem vagyoni kártérítés újabb bírói gyakorlata, ELTE Jogi Továbbképző Intézet, 1992.
Landi Tamás: Az orvosi műhiba fogalmáról, Magyar Jog, 2002. 6. szám
Marton Géza: A polgári jogi felelősség, 1992.
Petrik Ferenc: A kártérítési jog, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1990.
Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002.
Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata, 1933.
Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata, II. Grill Károly Könyvkiadó Vállalata, Budapest, 1937.
Vékás Lajos: Sérelemdíj- fájdalomdíj: Gondolatok az új Ptk. reformjavaslatáról a német jog újabb fejleményei tükrében, Magyar Jog, 2005. 4. szám
[1] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 14.o.
[2] Lábady Tamás: A nem vagyoni kártérítés újabb bírói gyakorlata, ELTE Jogi Továbbképző Intézet, 1992, 11. o.
[3] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 18.o. [4] Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata, 1933, 281.o.
[5] Horeczky Károly: A nem vagyoni kártérítés jogintézménye, Gazdaság és jog, 1996. 2. szám 14. o.
[6] Lábady Tamás: A nem vagyoni kártérítés újabb bírói gyakorlata, ELTE Jogi Továbbképző Intézet, 1992, 28. o.
[7] Lábady Tamás: A nem vagyoni kártérítés újabb bírói gyakorlata, ELTE Jogi Továbbképző Intézet, 1992, 15. o.
[8] Eörsi Gyula: Kártérítés jogellenes magatartásért. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest,1958 167.o.
[9] Horeczky Károly: A nem vagyoni kártérítés jogintézménye, Gazdaság és jog, 1996. 2. szám 15.o.
[10] Dr. Sipos Péter: A nem vagyoni kártérítés jogalapja az alkotmánybírósági határozatok és a joggyakorlat tükrében, 2002.
[11] Az új Polgári Törvénykönyv koncepciója
[12] Pfv. IV. 20 895/ 200. sz.
[13] Vékás Lajos: Sérelemdíj- fájdalomdíj: Gondolatok az új Ptk. reformjavaslatáról a német jog újabb fejleményei tükrében, Magyar Jog, 2005. 4. szám, 193. o.
[14] Kiss Tibor: A nem vagyoni kár vagy sérelemdíj, Jogtudományi Közlöny, 2007. április 166.o
[15] A Polgári Törvénykönyv magyarázata, KJK- KERSZÖV Jogi és Üzleti Kiadó Kft., Budapest, 2001, 1111.o.
[16] Marton Géza: A polgári jogi felelősség, 1992, 133.o.
[17] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 36.o
[18] Eörsi Gyula: Kötelmi jog. Általános rész, Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993. 272.o.
[19] Landi Tamás: Az orvosi műhiba fogalmáról, Magyar Jog, 2002. 6. szám 345.o.
[20] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 63.o.
[21] Kiss Tibor: Nem vagyoni kár vagy sérelemdíj, Jogtudományi Közlöny, 2007. április, 167.o.
[22] Kártérítési jog, A gyakorló jogász kézikönyve 5., Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1991, 24. o.
[23] Marton Géza: A polgári jogi felelősség, 1992, 122. o.
[24] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 74. o.
[25] Landi Tamás: Az orvosi műhiba fogalmáról, Magyar Jog, 2002. 6. szám, 347. o.
[26] Görög Márta: Egyetemes eszmei kártérítési alapok, Jogtudományi Közlöny, 2004. május, 196. o.
[27] Eörsi Gyula: Kötelmi jog. Általános rész, Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1993, 271. o.
[28] Petrik Ferenc: Kártérítési jog: Az élet, testi épség, egészség megsértésével szerződésen kívül okozott károk megtérítése, HVG ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft., Budapest, 2002, 68.o.
[29] Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata, II. Grill Károly Könyvkiadó Vállalata, Budapest, 1937
[30] Horeczky Károly: A nem vagyoni kártérítés jogintézménye, Gazdaság és jog, 1996. 2. szám 14. o.
[31] A „punitive damages”- gyakorlata gyakran mutat - a kontinentális jogrendszer szerint nevelkedett jogász számára - meglepő ítéleteket, a sérelemhez képest túlzott összegű kártérítést. Az USA jogi gyakorlatának átható tanulmányozása nélkül is találhatunk példát ezekre, elég csak a híres színészek magánéletéről készített paparazzi fényképek miatti kártérítési perekre gondolni. [32] Vékás Lajos: Sérelemdíj- fájdalomdíj: Gondolatok az új Ptk. reformjavaslatáról a német jog újabb fejleményei tükrében, Magyar Jog, 2005. április, 195. o.
[33] Petrik Ferenc: A kártérítési jog, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1990, 156. o.
[34] EBH 2000.300
[35] Kiss Tibor: Nem vagyoni kár vagy sérelemdíj, Jogtudományi Közlöny, 2007. április, 168. o.
Új látogató? Itt regisztrálhat!
© 2011 Debreceni Jogi Műhely

matches: Kúria Kúria Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
Köf.5.035/2017/3. számú határozat | K Ú R I A
Köf.5.035/2017/3. számú határozat
Az ügy száma: Köf.5035/2017/3.szám
A tanács tagja: Dr. Balogh Zsolt a tanács elnöke, Dr. Dobó Viola előadó bíró, Dr. Horváth Tamás bíró
(1143 Budapest, Hungária krt. 179-187.)
Az érintett önkormányzat: Cegléd Város Önkormányzata
(2700 Cegléd, Kossuth tér 1.)
Az ügy tárgya: építményadó mértéke
A Kúria Önkormányzati Tanácsa Cegléd Város Önkormányzatának az építményadóról szóló 28/2010. (XII.23.) önkormányzati rendeletének törvényellenessége megállapítására irányuló indítványt elutasítja.
[1] A Budapest Környéki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 6.K.27.641/2017/9. számú végzésében megállapított tényállás szerint a Ceglédi Közös Önkormányzati Hivatal jegyzője (a továbbiakban: elsőfokú hatóság) a 2015. december 15-én kelt, 40/7764-7/2015. iktatószámú határozatával – bevallások utólagos bevallására irányuló ellenőrzés megállapításai alapján – 2015. első félévére a felperes tulajdonában lévő ..., a .../3. és a .../12. hrsz.-ú belterületi ingatlanokon lévő építmények után 874.200 Ft építményadó fizetési kötelezettséget állapított meg a felperes terhére. Feltárta, hogy a .../14. hrsz.-ú „kivett ipartelep” megnevezésű ingatlanon található 7410 m2-es, kétszintes épület nem szerepel az építményadó bevallásokban. Az elsőfokú adóhatóság a bevallásban nem szereplő épület után a határozatában 2015. első félévére 2.223.000 Ft adókülönbözetet állapított meg és kötelezte a felperest annak megfizetésére.
[2] A fellebbezés folytán eljárt alperes a 2016. május 9-én kelt PE/040/265-6/2016. számú határozatával az elsőfokú határozatot a ...., a .../3., illetve a …./12. hrsz.-ú ingatlanok után építményadó fizetési kötelezettséget megállapító részében helybenhagyta, a .../14. hrsz.-ú ingatlan után építményadó fizetési kötelezettséget megállapító része indokolását megváltoztatta, egyebekben ezen ingatlanra vonatkozó rendelkezéseket hatályában fenntartotta. Az adóbírság és késedelmi pótlék megállapítását mellőző részében az elsőfokú hatóság döntését megsemmisítette és az elsőfokú hatóság új eljárás lefolytatására utasította. A határozat indokolása szerint a .../14. hrsz.-ú ingatlanon lévő felépítmény már létezett a 2012. június 14-ki hatályú felperesi adásvétel időpontjában és a felperes nem terjesztett elő a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.) 13. § h) pontja szerinti mentességet alátámasztó bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az ingatlanon lévő felépítményben növénytermesztést, állattartást, vagy ahhoz kapcsolódó tárolási tevékenységet végzett volna a 2015. évi adóévben. A kivett ipartelep besorolású ingatlanon lévő felépítmény adóköteles területe a 2007. március 12-ki érkeztetésű engedélyezési tervdokumentáció alapján 7410 m2, mely után a felperest Cegléd Város Önkormányzata Képviselő-testületének 28/2010.(XII. 23.) önkormányzati rendelete (a továbbiakban: Ör.) 5. §-ában megállapított 600 Ft/m2 építményadó fizetési kötelezettség terheli. Kiemelte, hogy az épület építésügyi szempontból életveszélyes, romos állapotának nincs építmény-adójogi relevanciája, mivel az építményadó kötelezettség annak keletkezésétől, az adótárgy lebontása, megsemmisülése végéig fennáll. Az építmény használatának esetleges szünetelése sem befolyásolja az adókötelezettséget a Htv. 14. § (4) bekezdése alapján.
[3] A felperes keresetet nyújtott be az alperesi határozat bírósági felülvizsgálata iránt, melyben kérte a határozat hatályon kívül helyezését, illetve megváltoztatását azzal, hogy a .../14. hrsz.-ú ingatlan után 2015. első félévére megállapított 2.223.000 Ft adókülönbözet törlésre kerüljön. Kereseti kérelmét azzal indokolta, hogy az épület a Htv. 52. § 5. pontjában foglalt épületfogalom kritériumainak nem felel meg, mivel a környező külső tértől nem alkot elválasztott teret, nem alkalmas állandó vagy időszakos tartózkodásra, illetve lassú folyamat eredményeként gyakorlatilag megsemmisült. A keresetleveléhez csatolta a 2012. június 6-án kelt adásvételi szerződést, mely szerint a Cegléd belterület .../14. hrsz.-ú, 3 ha, 3769 m2 területű, kivett ipartelep megnevezésű ingatlan vételára 9.650.000 Ft. Véleménye szerint az adásvételi szerződés nem tartalmaz épületet, mivel ő 2012-ben csak földterületet vásárolt. Az ingatlanon konzervgyár működött, de a működés 25 évvel ezelőtt befejeződött. Az üzemépület jelen állapotában jogi értelemben nem felel meg az épület-építmény fogalmának.
[4] A peres felek a per első tárgyalásán a per szünetelését kérték közös helyszíni szemle megtartása végett. Az eljárás szünetelése alatt a felek között megegyezés nem jött létre, ezért a felperes 2017. június 16-án kérte a per folytatását, valamint kezdeményezte, hogy a bíróság a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 155/C. §-a alapján forduljon a Kúria Önkormányzati Tanácsához és kezdeményezze az Ör. jogszabályba ütközésének vizsgálatára irányuló eljárást. Kérelmében kifejtette, hogy az Ör. nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely arra utalna, hogy az önkormányzat figyelemmel lett volna akár az egyes ingatlanok között meglévő különbségekre, akár az egyes adóalany teherbíró képességére az adómérték megállapításakor. A felperes teherviselő képessége kapcsán kitért arra, hogy az ingatlan 2012-ben történő megszerzésekor 9.650.000 Ft, mely érték figyelembevételével több, mint 2 év alatt a kiszabott építményadó felemészti az ingatlan teljes értékét. A felperes csatolt továbbá egy magánszakértői véleményt az építmény helyreállítási költségeinek becsléséről.
[5] Az ügyben eljárt Budapest Környéki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 6.K.27.641/201/7. számú végzésében a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 48. § (3) bekezdése, valamint a Pp. 155/C. § (1) bekezdése alapján indítványozta a Kúria Önkormányzati Tanácsának az Ör. törvényességi vizsgálatára irányuló nemperes eljárását, egyben az előtte folyó per tárgyalását a nemperes eljárás befejezéséig felfüggesztette.
[6] Helyt adva a felperes indítványának, amely a Kúria Önkormányzati Tanácsa eljárásának kezdeményezésére irányult és elfogadva a felperesi érvelést, a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az Ör. ellentétes a Htv. 6. § c) pontjában foglaltakkal, mert az önkormányzat képviselő-testülete az adó mértékének megállapításakor nem vette figyelembe az adóalany teherviselő képességét és a helyi sajátosságokat. A rendelkezésre álló adatokból megállapítható, hogy az érintett épület egy „kivett ipartelep” megnevezésű ingatlanon található, 7410 m2-es, kétszintes, egy volt konzervgyári üzem területe. A magánszakértői vélemény szerint az épület jelenlegi műszaki állapota még a szerkezetkész állapotot sem éri el, ablakai betörtek, műszaki helyreállítása, belső vízellátás és csapadékvíz elvezetésének megoldása, illetve az elektromos ellátás kialakítása szükséges, melynek teljes helyreállítási költsége a szakértő becslése alapján 325.820.000 Ft. Az ingatlan területét a felperes mezőgazdasági tevékenység folytatására kívánta hasznosítani, azonban az önkormányzat ehhez nem járult hozzá. Az építmény jelenlegi állapotában nem hasznosítható.
[7] A bíróság a fentiek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a 2012-ben 9.650.000 Ft-ért vásárolt ingatlan tekintetében a 2015. évre megállapított 4.446.000 Ft építményadó fizetési kötelezettség több, mint két év alatt felemészti a hasznosíthatatlan ingatlan értékét.
[8] A Kúria Önkormányzati Tanács a Bszi. 52. §-a alapján felhívta az érintett önkormányzatot álláspontjának megismerése végett. Az önkormányzat állásfoglalást nem terjesztett elő.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa döntése és indokolása
[9] Az indítvány az alábbiak szerint nem megalapozott.
[10] A Budapest Környéki Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság előtt folyamatban lévő 6.K.27.641/2017/9. számú ügy alapja a felperes 2015. évre fizetendő építményadó kötelezettsége. A bíróság az egyedi ügyben alkalmazandó Ör. 2015. évben hatályos rendelkezéseinek törvényességi vizsgálatát kérte. A bírói kezdeményezés szerint az Ör. ellentétes a Htv. 6. § c) pontjában foglaltakkal, annak 5. §-a nem kellően differenciál az adómérték meghatározásakor, azt nem az adóalanyok teherviselő képességéhez igazodóan és a helyi sajátosságokra figyelemmel állapította meg.
[11] Az Alaptörvény 32. cikk (1) bekezdése „A helyi közügyek intézése körében, törvény keretei között” hatalmazza fel a helyi önkormányzatokat rendeletalkotásra. E rendelkezés szerint „feladatkörében eljárva a helyi önkormányzat törvény által nem szabályozott helyi társadalmi viszonyok rendezésére, illetve törvényben kapott felhatalmazás alapján önkormányzati rendeletet alkot”.
[12] Helyi adók bevezetésére a Htv. 1. §-a hatalmazza fel az önkormányzatokat, melyek a Htv. rendelkezésének keretei között élhetnek az adómegállapítás jogával.
[13] Az alapügyben vitatott adófizetési kötelezettség megállapítása idején hatályos Htv. 6. § c) pontja 3 kritériumot rendel az adómérték meghatározásához: az önkormányzat az adómértékben a helyi sajátosságokat, az adóalanyok teherbíró képességét és az önkormányzat gazdálkodási követelményeit érvényesítheti, melynek korlátja a Htv.-ben meghatározott felső határok. A Htv. a tételes összegben meghatározott adómérték esetében lehetővé teszi, hogy az önkormányzat a törvényben rögzített felső mértéktől az infláció követésével eltérjen.
[14] A Htv. 15. § a), b) pontjai alapján az építményadó alapja az önkormányzat döntésétől függően az építmény m2-ben számított hasznos alapterülete, vagy az építmény korrigált forgalmi értéke.
[15] A Htv. 16. § a) pontja alapján, ha az adó alapja az építmény m2-ben számított hasznos alapterülete, az adó évi mértékének felső határa 1100 Ft/m2.
[16] Az Ör. tárgybeli időszakban hatályos 4. §-a alapján az adó alapja az építmény m2-ben számított hasznos alapterülete.
[17] Az Ör. 5. §-a alapján az adó mértéke 600 Ft/m2/év, mely adómérték a Htv. 16. § a) pontjával nem áll ellentétben, a belterületi adóköteles építmények vonatkozásában alig haladja meg az adómaximum 50%-át.
[18] A Kúria Önkormányzati Tanácsának kiterjedt ítélkezési gyakorlata van az önkormányzati telek- és egyéb vagyoni típusú adóztatási gyakorlat vizsgálatának elvei tekintetében, mely egyértelművé teszi, hogy az adómérték meghatározásának differenciáltsága és arányossága szorosan összefüggő kérdések. A Kúria a Köf.5001/2013. számú, telekadómértékre vonatkozó rendelkezés törvényességét vizsgáló határozatában megállapította, hogy „A vagyoni típusú adók célja az arányos közteherviselés elvének megvalósítása: a vagyonadó alapja minden adóalany vonatkozásában ugyanaz, a vagyontömeg, jelen esetben az ingatlantulajdon. Az adókötelezettség törvényi okból, a tulajdonolt vagyontömegre tekintettel keletkezik.” Ez azt jelenti, hogy a kötelezettség tartalma, mértéke a vagyontömeg értékéhez –, amely egyben az adóalany teherviselő képességét is jelenti – igazodó kell, hogy legyen. „Ez az alapja a vagyonadók esetében az adózókkal szembeni, azonos (önkormányzati) jogalkotói elbánásnak. E megállapítás normatív alapját elsődlegesen az Alaptörvény 30. cikk (1) bekezdése adja, e követelményt az önkormányzati jogalkotó esetében ugyanakkor a Htv. 6. § c) pontja közvetíti.”
[19] Az aránytalan adóztatással kapcsolatban a Kúria Önkormányzati Tanácsának gyakorlata szerint konfiskáló jellegű az az adó, ami mértékénél fogva is az adó tárgyát képező vagyontömeghez képest súlyosan aránytalan. Az adó konfiskáló jellegének megállapítására azonban csak kivételesen és szélsőséges esetben kerülhet sor. Így a Kúria a Köf.5024/2016/5. számú határozatában a telek értékének 64%-át kitevő éves telekadómértéket minősítette konfiskálónak arra tekintettel, hogy a következő adóévekben az adó mértéke meghaladta a telek mértékét. Ugyancsak a teherbíró képességgel összhangban nem állóként semmisítette meg a Kúria egy másik ügyben az önkormányzati rendelet telekadó mértékét meghatározó rendelkezéseit azzal az indokkal, hogy az adótárgy értékének közel 70%-át kitevő mértékű éves telekadómérték számottevően eloldódott az adóztatott vagyontömeg értékétől (5081/2013., MK 2013.,42.szám).
[20] A Kúria megállapította, hogy jelen esetben ilyen körülmény nem állapítható meg. Az Ör. 5. §-ában előírt normatív adómérték minden adózót egyenlő módon szabályoz. Jelen ügyben csak az ingatlan szerzéskori értéke (9.650.000 Ft) ismert, a 2012-ben vásárolt ingatlan valós forgalmi értékét az érintett adóévben az eljáró bíróság nem vizsgálta, erre nézve bizonyítást nem folytatott le. A bírói kezdeményezés az adásvételi szerződésben szereplő vételárat veszi alapul és ahhoz mérten hivatkozik arra, hogy a 2005. évre kiszabott építményadó összege több mint két év alatt felemészti a jelenleg használaton kívüli ingatlan teljes értékét. Erre figyelemmel ítél úgy a bírói kezdeményezés, hogy az önkormányzat képviselő-testülete az adómérték megállapításakor nem vette figyelembe az adóalany teherviselő-képességét és a helyi sajátosságokat.
[21] A Kúria ezt az érvelést nem fogadta el, mert a jelen ügyben az adó konfiskáló jellegének megállapítására alapot adó körülmény nem áll fenn. A telek szerzéskori értékéhez képest a 2015. évre megállapított adóteher 4.446.000 Ft a szerzéskori érték 46%-a, mely a Kúria gyakorlata szerint nem idéz elő súlyos aránytalanságot.
[22] A Kúria jelen ügyben is hangsúlyozza, hogy az önkormányzatnak normatív módon kell szabályozni a vagyoni típusú adó mértékét és nem az egyes építmények műszaki állapotához kell igazítani az adózót terhelő építményadó fizetési kötelezettséget. A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köf.5021/2015/7. számú határozatában rámutatott, hogy a jogszabályi absztrakció szintjén nem válik kirívóan eltúlzottá az adómérték azért, mert az adózót több, egyenként nagyobb kiterjedésű telke után magasabb évi adókötelezettség terheli. A hasonló helyzetben lévő homogén csoportba tartozó adózókat egyenlően terhelő adó nem minősíthető az adózó tevékenységét közvetetten és nem adóztatási jelleggel befolyásoló gazdasági szabályozó eszköznek.
[23] Kiemelést érdemel jelen ügyben az a körülmény, hogy a felperest a 2015. első félévére további 3 ingatlanon lévő saját tulajdonú építmény után terhelte az Ör. 5. §-ában megállapított mértékű adófizetési kötelezettség, mely építmények kapcsán nem hivatkozott az Ör. szerinti építményadó mértékének aránytalanságára.
[24] Az adóalanyok teherviselő-képességét illetően figyelembe kell venni továbbá, hogy az Ör. 3. §-a szerint mentes az építményadó alól a magánszemély adóalany tulajdonában lévő, a Htv. 13. §-ában felsoroltakon túl a magánszemély adóalany tulajdonában lévő, lakás céljára használt lakóépület és lakás, külterületen a mezőgazdasági és zártkerti ingatlanon pihenés céljára berendezett építmény (nyaraló), belterületen pihenés céljára berendszerezett építmény (nyaraló), és a gépkocsitároló.
[25] A fenti mentességi szabályok alapján is látható, hogy az önkormányzat az építményadó tekintetében differenciálta az adókötelezettséget, további adómentességek biztosításával is hozzájárult ahhoz, hogy a normatív szabályok az adóalanyok teherviselő-képességét is figyelembe vevő helyi adózást alakítsanak ki.
[26] A Kúria a fentiek alapján megállapította, hogy az Ör. vitatott rendelkezése nem ellentétes a Htv. 6. § c) pontjában foglalt előírásokkal, mivel az építményadó mértékének meghatározásakor figyelembe vették az adózóknak az építménytulajdonhoz kötődő ésszerű teherviselő-képességét, ezáltal nem sérült az Alaptörvény 30. cikk (1) bekezdésében foglalt arányosság követelménye. Mindezekre figyelemmel a bírói kezdeményezést a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 55. § (3) bekezdése alapján elutasította.
[27] A Kúria Önkormányzati Tanácsa abban a vitás kérdésben, hogy az adóztatott vagyontárgy megfelel-e a Htv. 52. § 5. pontjában meghatározott épület fogalmának, nem foglalt állást, mivel annak vizsgálata nem képezhette a normakontroll eljárás tárgyát. A jelen döntés azonban nem korlátozza az eljáró bírót, hogy a felek indítványára további bizonyítást rendeljen el a perben az adóalap (az épület hasznos alapterülete) meghatározása körében, mivel a felperes keresetében elsődleges jogsértésként az adóalap hiányára hivatkozott és csak az eljárás szünetelését követően támadta az önkormányzati rendeletben az adómérték törvénysértő megállapítását.
[28] A döntés elleni jogorvoslatot a Bszi. 49. §-a zárja ki.

matches:
Kúria
Bíróság
§ 5
bíróság
Kúria
Bíróság
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
Bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
bíróság
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
§ 5


2. § (1)2 Ha a kérelmező az engedélykiadás e rendelet szerinti feltételeinek megfelel, az adópolitikáért felelős miniszter (a továbbiakban: nyilvántartásba vételt végző szervezet) a kérelmező részére az engedélyt, valamint adótanácsadók esetében az 1. számú melléklet szerinti, adószakértők esetében a 2. számú melléklet szerinti, okleveles adószakértők esetében pedig a 3. számú melléklet szerinti igazolványt kiadja, és a kérelmezőt az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) 175/E. § (1) bekezdése szerinti adótanácsadói, adószakértői, illetve okleveles adószakértői nyilvántartásba felveszi.
4. § (1)8 Az engedély kiadása és az alapján a nyilvántartásba történő felvétel iránti kérelmet a 4. számú mellékletben meghatározott adattartalommal kell a nyilvántartásba vételt végző szervezetnél –, az egységes Kormányzati Portálon közzétett tájékoztatóban megjelölt címen – benyújtani, amelyhez a (2) bekezdésben meghatározott mellékleteket kell csatolni. Minden engedély vonatkozásában külön-külön kérelmet kell benyújtani.
b)10 1 darab 2,5´3,2 cm méretű, jó minőségű (fotópapíron vagy elektronikus úton, „JPEG” formátumban) benyújtott, 6 hónapnál nem régebbi igazolványképet,
c)11 az igazgatási szolgáltatási díj megfizetését igazoló dokumentumot (a fizetési számlára történő készpénzbefizetés esetén a készpénzbefizetési megbízás igazoló szelvényrészének, vagy a fizetési számla megterhelését tartalmazó számlakivonatnak a másolatát),
6. §13 A 10. § szerinti továbbképzésen való részvétel teljesítéséről szóló nyilatkozatot a továbbképzési időszak végét követő 30 napon belül kell a 4. számú mellékletben meghatározott adattartalommal benyújtani a nyilvántartásba vételt végző szervezetnél – a 4. § (1) bekezdésében hivatkozott tájékoztatóban megjelölt címen –, amelyhez a 10. § szerinti továbbképzésen való részvételt, illetve a teljesített kreditpontokat tanúsító igazolásokat mellékletként csatolni kell.
7. § (1)14 A kérelmező az Art. 175/E. § (2) bekezdés a)–c) pontja szerinti adataiban bekövetkezett változást az adatváltozást követő 30 napon belül a 4. számú mellékletben meghatározott adattartalommal köteles bejelenteni a nyilvántartásba vételt végző szervezetnek, mellékelve az adatváltozást igazoló, valamint a 4. § (2) bekezdés c) pontjában előírt dokumentumot, továbbá ha az adatváltozás érinti az igazolványon feltüntetett adatokat, akkor magát az igazolványt is. A beküldött igazolványt a nyilvántartásba vételt végző szervezet az adatváltozás átvezetését követően haladéktalanul megsemmisíti. Amennyiben a nyilvántartásba vételt végző szervezet az adatváltozás-bejelentés 30 napon túli elmulasztásának tényéről tudomást szerez, akkor a nyilvántartásban szereplő személyt felszólítja az adatváltozás bejelentésének pótlására, amelyre a nyilvántartásban szereplő személynek a felszólítás kézhezvételétől számított 8 nap áll rendelkezésére.
(2)15 Amennyiben az igazolvány elveszett, megsemmisült, a nyilvántartásban szereplő személy birtokából bűncselekmény vagy szabálysértés során kikerült, a nyilvántartásban szereplő személy köteles ennek tényét 30 napon belül bejelenteni. Ebben az esetben a korábban kibocsátott igazolvány a bejelentéssel érvénytelenné válik, és a nyilvántartásba vételt végző szervezet ennek tényét az egységes Kormányzati Portálon közzéteszi.
(3)16 Az (1) és (2) bekezdés szerinti bejelentő személy a bejelentéssel egyidejűleg a 4. számú mellékletben meghatározott adattartalommal nyújthatja be az igazolvány pótlása iránti kérelemét a 4. § (2) bekezdés b)–c) pontjában meghatározott dokumentumok csatolása mellett.
8. § (1)17 Vissza kell vonni annak a természetes személynek az engedélyét,
a)18 aki kérelmezi az engedély visszavonását,
b)19 aki a 10. § szerinti továbbképzési kötelezettségének, illetve aki a 6. §-ban meghatározott bejelentési kötelezettségének a megadott határidőig nem tesz eleget,
c)20 aki a nyilvántartással kapcsolatos adatszolgáltatás során valótlan adatot közölt,
d)21 aki az adatváltozást a 7. § (1) bekezdésében hivatkozott hiánypótlási felhívásban előírt határidőn belül nem jelentette be,
g)22 akit jogerős bírói ítélet cselekvőképességet érintő gondnokság alá helyezett,
(2)23 Amennyiben az (1) bekezdés e)–g) pontjában meghatározott, az engedély visszavonására okot adó körülmény merült fel, a nyilvántartásban szereplő személy vagy a képviseletében eljárni jogosult személy köteles azt – a törlést kiváltó ok felmerülésétől számított – 30 napon belül a nyilvántartásba vételt végző szervezetnek írásban bejelenteni, mellékelve a visszavonás alapjául szolgáló bírósági döntés másolatát.
(3)24 Az (1) bekezdés h) pontja szerinti esetben az engedély visszavonására és a nyilvántartásból való törlésre a halotti anyakönyvi kivonat másolata vagy a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartását kezelő központi szerv igazolása alapján kerül sor.
(4)25 Az engedély visszavonása esetén a nyilvántartásban szereplő személy vagy a képviseletében eljárni jogosult személy, illetőleg az örökös a 2. § (1) bekezdése szerint kiadott igazolványt a visszavonási kérelem benyújtásakor, illetve a (2) bekezdés szerinti bejelentéskor köteles a nyilvántartásba vételt végző szervezetnek megküldeni.
(5)26 Amennyiben az igazságügyi szakértői névjegyzéket vezető hatóság adószakértői tevékenységre jogosító engedély alapján vett fel valamely természetes személyt az adó és járulék szakterületen az igazságügyi szakértői névjegyzékbe, értesíti a nyilvántartásba vételt végző szervezetet. Ha a nyilvántartásba vételt végző szervezet az adószakértői nyilvántartásból olyan természetes személyt töröl, aki az igazságügyi szakértői névjegyzékbe ez alapján nyert felvételt, a törlés tényéről értesíti az igazságügyi szakértői névjegyzéket vezető hatóságot.
9. §27 Az a természetes személy, akinek engedélyét a hatóság visszavonta, amennyiben a visszavonásra a
9/A. §28 A 9. §-ban meghatározott továbbképzési időszak minden megkezdett évének továbbképzési kötelezettség arányos részén – a 10. § (2) és (3) bekezdése alapján – évenként 20 kreditpontot kell érteni.
10. § (1)29 A nyilvántartásban szereplő természetes személy szakmai továbbképzésen köteles részt venni azon a szakterületen, amely tevékenységet folytatók nyilvántartásában szerepel.
(2)30 A továbbképzési időszak tartama 5 év. Az első továbbképzési időszak az engedély kiállítási napjával, a további továbbképzési időszakok az előző továbbképzési időszak utolsó napját követő nappal kezdődnek.
(3)31 A továbbképzésre kötelezettnek egy továbbképzési időszak alatt – a (4) bekezdés szerinti továbbképzésben való részvétellel – összesen legalább 100 kreditpontot kell teljesítenie úgy, hogy a továbbképzési időszak legalább három naptári évében részt vesz valamely továbbképzésen. A 10. § (4) bekezdés a) pontja szerinti ugyanazon továbbképzési program teljesítése – ide értve annak elektronikus változatát is – csak egyszer jogosít kreditpontra.
a)32 a (12) bekezdés szerinti bizottság által minősített továbbképzési program, ami a (9) bekezdés szerint közzétett időszakban,
c)33 az adópolitikáért, az államháztartásért, a pénz-, tőke- és biztosítási piac szabályozásáért, valamint a számviteli szabályozásért felelős miniszter felelősségi körébe (korábban: pénzügyminiszter ágazatába) tartozó szakképesítés megszerzése, ami a bizonyítvány kiállításának évében,
a)34 egy, a (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési kérelem alapján minősített továbbképzési program kreditpont-értéke legfeljebb 20 lehet,
c)35 az adópolitikáért, az államháztartásért, a pénz-, tőke- és biztosítási piac szabályozásáért, valamint a számviteli szabályozásért felelős miniszter felelősségi körébe (korábban: pénzügyminiszter ágazatába) tartozó szakképesítés megszerzése 20 kreditpontot ér,
(6)36 A (4) bekezdés szerinti továbbképzésen való részvételt, illetve a teljesített kreditpontokat tanúsító igazolások:
a)37 minősített továbbképzési programon való részvétel esetén a továbbképzés szervezésére és lebonyolítására jogosult szervezet (a továbbiakban: továbbképző szervezet) által kiállított igazolás másolata,
c)38 az adópolitikáért, az államháztartásért, a pénz-, tőke- és biztosítási piac szabályozásáért, valamint a számviteli szabályozásért felelős miniszter felelősségi körébe (korábban: pénzügyminiszter ágazatába) tartozó szakképesítés megszerzése esetén a bizonyítvány másolata,
(7)39 A (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési kérelem alapján minősítésre kerülő továbbképzési program kreditpont-értékének meghatározásakor figyelembe veendő szempontok többek között a program szakmai tartalma, időtartama, elméleti, illetve gyakorlati jellege.
(8)40 Ugyanazon továbbképzési program kreditpont-értéke a nyilvántartásba vétel különböző szakterületein különböző lehet.
(9)41 Az egyes továbbképzési programok kreditpont-értékét és oktathatósági időszakát (a továbbiakban: elszámolhatósági időszak) a (12) bekezdés szerinti bizottság javaslatára figyelemmel a nyilvántartásba vételt végző szervezet határozza meg. A kreditpontra minősített továbbképzési programok adatait, elszámolhatóságuk időszakát, adott szakterület szerinti kreditpont-értéküket a továbbképző szervezet megjelölésével a nyilvántartásba vételt végző szervezet havonta teszi közzé az egységes Kormányzati Portálon.
(9a)42 A továbbképzési program minősítése az elszámolhatósági időszak alatt, de legkésőbb visszavonásig hatályos.
(10)43 A továbbképzési programok szervezésére és lebonyolítására pályázatot (a továbbiakban: kreditpont-minősítési kérelmet) nyújthatnak be az adótanácsadói, az adószakértői, illetve az okleveles adószakértői szakterületen (a továbbiakban: szakterület)
b)44 a honos joga alapján létrejött olyan szakmai egyesületek, amelyeket a kreditpont-minősítési kérelem benyújtása évének első napja előtt legalább két évvel nyilvántartásba vettek, és a tagság feltétele az adótanácsadói vagy okleveles adószakértői szakképesítés, vagy az adószakértői engedély, továbbá rendelkeznek a továbbképzés lebonyolításához szükséges tárgyi, technikai feltételekkel (ideértve az oktatással kapcsolatos nyilvántartási rendszert is),
c)45 jogszabály szerint létrejött szakmai köztestületek, amelyekben a tagság feltétele az adótanácsadói vagy okleveles adószakértői szakképesítés, vagy az adószakértői engedély, továbbá rendelkeznek a továbbképzés lebonyolításához szükséges tárgyi, technikai feltételekkel (ideértve az oktatással kapcsolatos nyilvántartási rendszert is).
(10a)46 A (10) bekezdés a) pontja szerinti szervezet akkor nyújthat be kreditpont-minősítési kérelmet, ha:
f)47 nem áll csőd-, felszámolási eljárás vagy végelszámolás alatt.
(10b)48 A kreditpont-minősítési eljárás keretében a továbbképző szervezet az 5. számú mellékletben meghatározott adattartalmú kérelmet nyújthat be a nyilvántartásba vételt végző szervezethez. A kreditpont-minősítési kérelmet 3 példányban kell a nyilvántartásba vételt végző szervezet egységes Kormányzati Portálon közzétett címére elektronikusan vagy papír alapon benyújtani.
(10c)49 A (10) bekezdés a) pontja szerinti szervezetnek a kreditpont-minősítési kérelem benyújtásakor csatolnia kell:
b)50 a szervezettel munkavégzésre irányuló jogviszonyban álló oktatók név szerinti felsorolását, az oktatók szakirányú felsőfokú végzettségét igazoló oklevél másolatát és részletes szakmai önéletrajzát (a szaknak megfelelő szakmai és oktatási gyakorlatot feltüntetve), valamint az oktatók nyilatkozatát arra vonatkozóan, hogy a kérelemben feltüntetett adataiknak – az e rendeletben foglalt feltételek fennállásának ellenőrzése érdekében – a szervezet és a nyilvántartásba vételt végző szervezet által történő kezeléséhez hozzájárulnak, továbbá, hogy a szervezetnél oktatást vállalnak,
(10d)51 A (10) bekezdés b) pontja szerinti szakmai egyesületnek a kreditpont-minősítési kérelem benyújtásakor csatolnia kell az egyesület hatályos alapszabályának hitelesített másolatát.
(10e)52 A (10) bekezdés c) pontja szerinti szakmai köztestületnek a kreditpont-minősítési kérelem benyújtásakor csatolnia kell a köztestület hatályos létesítő okiratának hitelesített másolatát.
(10f)53 A (10c)–(10e) bekezdés szerinti dokumentumokat a kreditpont-minősítési kérelem benyújtásának évében első alkalommal benyújtott kérelemhez kell csak mellékelni, amennyiben azok adattartalma a későbbiekben benyújtott kérelmek tekintetében nem változott, és erről a kérelmező nyilatkozatot tesz. Amennyiben a kérelmező nem nyilatkozik az adatok változatlanságáról, valamint annak pontos megjelöléséről, hogy a mellékleteket mely korábban benyújtott kérelemhez csatolta, akkor a (10c)–(10e) bekezdés szerinti dokumentumokat minden egyes kérelemhez csatolni kell.
(11)54 A (10) bekezdés b) és c) pontja szerinti szervezetek e minőségükben kizárólag a saját tagjaik számára ingyenesen szervezett továbbképzések vonatkozásában nyújthatnak be kreditpont-minősítési kérelmet.
(11a)55 E rendelet alkalmazásában nem nyújthat be kreditpont-minősítési kérelmet az a (10) bekezdés a) pontja szerinti szervezet, amely tekintetében a következő feltételek valamelyike megvalósul:
(11b)56 E rendelet alkalmazásában nem nyújthat be (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési kérelmet az a gazdasági szereplő, amelyben közvetetten vagy közvetlenül több, mint 25%-os tulajdoni résszel vagy szavazati joggal rendelkezik olyan jogi személy vagy jogi személyiség nélküli szervezet, amelynek tekintetében a (11a) bekezdésben meghatározott feltételek fennállnak. Amennyiben a több, mint 25%-os tulajdoni résszel vagy szavazati hányaddal rendelkező gazdasági társaság társulásként adózik, akkor az ilyen társulás tulajdonos társaságaira vonatkozóan kell a (11a) bekezdés a) pontja szerinti feltételt megfelelően alkalmazni.
(11c)57 A nyilvántartásba vételt végző szervezet a (10) bekezdés szerinti kérelmek elbírálása során ellenőrzi, hogy a benyújtott dokumentumok megfelelnek-e az e rendeletben és a továbbképzési programokra vonatkozóan meghatározott követelményeknek, és szükség esetén tizenöt napon belül hiánypótlásra hívja fel a továbbképző szervezetet. A továbbképző szervezetnek a hiánypótlásra a hiánypótlási felhívásról való tudomásszerzéstől számított nyolc napon belül van lehetősége.
(12)58 A nyilvántartásba vételt végző szervezet a (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési eljárással kapcsolatos döntés-előkészítési feladatok ellátása érdekében szakértői bizottságot hoz létre.
(13)59 A (12) bekezdés szerinti bizottság 7 tagból áll, amelyből 5 főt, köztük a bizottság elnökét, a nyilvántartásba vételt végző szervezet saját hatáskörben, 2 főt az állami adó- és vámhatóság vezetője ajánlása alapján megbízólevéllel bíz meg. A bizottság ügyrendjét, amely tartalmazza a (7) bekezdésben meghatározott kreditpont-minősítési szempontoknak megfelelő bírálati rendszer leírását, maga állapítja meg, azt a nyilvántartásba vételt végző szervezet hagyja jóvá, és teszi közzé az egységes Kormányzati Portálon.
(14)60 Nem lehet a (12) bekezdés szerinti bizottságnak tagja, aki a (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési kérelem benyújtására jogosult továbbképző szervezet tagja, tisztségviselője vagy alkalmazottja, valamint ezen személyek Polgári Törvénykönyvről szóló törvény szerinti közeli hozzátartozója, illetve élettársa.
10/A. §61 (1) Amennyiben a 10. § (10) bekezdése szerinti kreditpont-minősítési kérelemben foglalt képzés elektronikus képzési formában valósul meg, a továbbképzési program akkor minősíthető kreditpontra, továbbá a megvalósított képzésért akkor adható ki a meghatározott kreditpont, ha a továbbképző szervezet elektronikus képzési rendszere által biztosítottan az elektronikus naplóban rögzíthető, valamint a továbbképzésen való részvételkor és azt követő 5 évig ellenőrizhető, hogy a továbbképzésre kötelezett személy
10/B. §62 A kreditpont-minősítési kérelmet benyújtó továbbképző szervezet a továbbképzés szervezésével és lebonyolításával összefüggésben köteles:
10/C. §63 (1) A 10. § (10) bekezdése szerinti kreditpont-minősítési kérelem elfogadása esetén a lebonyolításra kerülő – kreditpontra minősített – továbbképzési programok megvalósítását (ideértve a továbbképző szervezet kérelmében vállalt feltételeknek való megfelelését, valamint a továbbképzés szervezésével és lebonyolításával kapcsolatos tevékenységét) a nyilvántartásba vételt végző szervezet folyamatosan ellenőrzi. Abban az esetben, ha valószínűsíthető, hogy a továbbképző szervezet a továbbképzés szervezésével és lebonyolításával kapcsolatos tevékenysége során megtévesztő vagy valótlan adatokat közölt, a nyilvántartásba vételt végző szervezet soron kívüli hatósági ellenőrzést folytat le.
11. § (1)64 A tevékenység végzésére jogosító engedély kiadásáért, az igazolvány 7. § (2) bekezdés szerinti pótlásáért, a nyilvántartásban szereplő adatok módosításáért és az engedély visszavonásáért az engedély kiadását, az igazolvány cseréjét kérő természetes személynek, továbbá az igazolvány pótlását, az adatok módosítását, valamint az engedély visszavonását kérő nyilvántartásban szereplő természetes személynek, továbbá a tevékenység határon átnyúló jelleggel történő megkezdésének és folytatásának bejelentésével összefüggő eljárás lefolytatásáért a bejelentést tevő természetes személynek igazgatási szolgáltatási díjat (a továbbiakban: díj) kell fizetnie az eljárás kezdeményezésével egyidejűleg. Minden engedély vonatkozásában külön-külön kell a díjat megfizetni.
(2)65 A tevékenység végzésére jogosító engedély kiadásának a díja 9000 Ft, az igazolvány 7. § (2) bekezdés szerinti pótlásának, valamint az új igazolvány kiállítását eredményező adatmódosításnak a díja 2000 Ft. Amennyiben az adatmódosítás új igazolvány kiadását nem vonja maga után, a nyilvántartásban szereplő adat vagy adatok módosításának, valamint az engedély visszavonásának díja 1000 Ft. A tevékenység határon átnyúló jelleggel történő megkezdésének és folytatásának bejelentése alapján történő nyilvántartásba vétel díja 6000 Ft.
(3a)67 A 10. § (10) bekezdés szerinti kreditpont-minősítési kérelmet benyújtó továbbképző szervezetnek a kreditpont-minősítési eljárásért az eljárás kezdeményezésével egyidejűleg igazgatási szolgáltatási díjat kell fizetnie. A kreditpont-minősítési eljárás díja 5000 Ft, amelyet minden kérelem vonatkozásában külön-külön kell megfizetni.
(4)68 A (2)–(3a) bekezdés szerinti díjat a Nemzetgazdasági Minisztérium 10032000-01460658-00000000 számú számlájára, az e célból rendszeresített fizetési számlára történő készpénzbefizetési megbízással vagy fizetési számlák közötti átutalással kell megfizetni.
(5)69 A (2)–(3a) bekezdés szerinti díj az adópolitikáért felelős miniszter által vezetett minisztérium működési bevétele.
(6)70 Ha a kérelem és a befizetést igazoló okiratok alapján megállapítható, hogy az ügyfél a (2)–(3a) bekezdésben meghatározott mértéket meghaladó összegű díjat fizetett, a többletet vissza kell téríteni.
(9)71 A díjfizetés vonatkozásában az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 28. § (2)–(3) bekezdésében foglaltakat, és 31. § (7) bekezdésében foglaltakat, valamint 73/A. §-ában foglaltakat, a mulasztási bírságra a 82. §-ában foglaltakat kell alkalmazni azzal az eltéréssel, hogy az ott nevesített illeték helyett díjat kell érteni.
13–14. §73
16. §76 Ez a rendelet a belső piaci szolgáltatásokról szóló, az Európai Parlament és a Tanács 2006/123/EK irányelve (2006. december 12.) 11. cikkének való megfelelést szolgálja.
1. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez77
2. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez78
3. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez79
4. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez80
1. Az adatlapnak tartalmaznia kell annak megjelölését, hogy a kérelmező a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelet (a továbbiakban: Rendelet) alapján az adótanácsadói81, az adószakértői vagy az okleveles adószakértői tevékenység végzésére jogosító
b) Születési név82:
c) Regisztrációs szám 83:
c) Hozzájárulok a kérelemben rögzített következő személyes adataim Rendelet szerinti nyilvánosságra hozatalához84:
5. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez85
6. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez86
7. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez87
8. számú melléklet a 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelethez88
2 A 2. § (1) bekezdése a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 1. §-ával megállapított szöveg.
8 A 4. § (1) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 1. és 2. pontja szerint módosított szöveg.
10 A 4. § (2) bekezdés b) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 3. pontja szerint módosított szöveg.
11 A 4. § (2) bekezdés c) pontja a 17/2010. (IV. 28.) PM rendelet 8. §-a szerint módosított szöveg.
12 A 4. § (3) bekezdését a 35/2015. (XII. 23.) NGM rendelet 4. § a) pontja hatályon kívül helyezte.
13 A 6. § a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 1. és 4. pontja szerint módosított szöveg.
14 A 7. § (1) bekezdése a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 3. §-ával megállapított, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 1. pontja szerint módosított szöveg.
15 A 7. § (2) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 5. és 6. pontja szerint módosított szöveg.
16 A 7. § (3) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
17 A 8. § (1) bekezdés bevezető szövegrésze a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 77. § (1) bekezdésével megállapított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
18 A 8. § (1) bekezdés a) pontja a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 77. § (1) bekezdésével megállapított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
19 A 8. § (1) bekezdés b) pontja a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 77. § (1) bekezdésével megállapított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
20 A 8. § (1) bekezdés c) pontja a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
21 A 8. § (1) bekezdés d) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 7. pontja szerint módosított szöveg.
22 A 8. § (1) bekezdés g) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 8. pontja szerint módosított szöveg.
23 A 8. § (2) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 9. pontja szerint módosított szöveg.
24 A 8. § (3) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
25 A 8. § (4) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 9. pontja szerint módosított szöveg.
26 A 8. § (5) bekezdését a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 77. § (2) bekezdése iktatta be, szövege a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 5. és 10. pontja szerint módosított szöveg.
27 A 9. § a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 78. §-ával megállapított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
28 A 9/A. §-t a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 4. §-a iktatta be.
29 A 10. § (1) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
30 A 10. § (2) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 83. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
31 A 10. § (3) bekezdése a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
32 A 10. § (4) bekezdés a) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 11. és 12. pontja szerint módosított szöveg.
33 A 10. § (4) bekezdés c) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 13. pontja szerint módosított szöveg.
34 A 10. § (5) bekezdés a) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 14. pontja, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 2. pontja szerint módosított szöveg.
35 A 10. § (5) bekezdés c) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 13. pontja szerint módosított szöveg.
36 A 10. § új (6) bekezdését a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése iktatta be, egyidejűleg az eredeti (6)–(13) bekezdés számozását (7)–(14) bekezdésre változtatta. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
37 A 10. § (6) bekezdés a) pontja a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 3. pontja szerint módosított szöveg.
38 A 10. § (6) bekezdés c) pontja a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 13. pontja szerint módosított szöveg.
39 A 10. § eredeti (6) bekezdésének számozását (7) bekezdésre változtatta és szövegét módosította a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, továbbá a 83–84. §-a. A 10. § (7) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 2. pontja szerint módosított szöveg.
40 A 10. § eredeti (7) bekezdésének számozását (8) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése.
41 A 10. § eredeti (8) bekezdésének számozását (9) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1)–(2) bekezdése. A 10. § (9) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
42 A 10. § (9a) bekezdését a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (1) bekezdése iktatta be.
43 A 10. § eredeti (9) bekezdésének számozását (10) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, szövege a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (2) bekezdésével megállapított, nyitó szövegrésze a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 4. pontja szerint módosított szöveg.
44 A 10. § (10) bekezdés b) pontja a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 2. pontja, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 5. pontja szerint módosított szöveg.
45 A 10. § (10) bekezdés c) pontja a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 5. pontja szerint módosított szöveg.
46 A 10. § (10a) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be, nyitó szövegrésze a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 6. pontja szerint módosított szöveg.
47 A 10. § (10a) bekezdés f) pontját a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (2) bekezdése iktatta be.
48 A 10. § (10b) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (3) bekezdésével megállapított szöveg.
49 A 10. § (10c) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 7. pontja szerint módosított szöveg.
50 A 10. § (10c) bekezdés b) pontja a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 8. pontja szerint módosított szöveg.
51 A 10. § (10d) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 7. pontja szerint módosított szöveg.
52 A 10. § (10e) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 7. pontja szerint módosított szöveg.
53 A 10. § (10f) bekezdését a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (3) bekezdése iktatta be.
54 A 10. § eredeti (10) bekezdésének számozását (11) bekezdésre változtatta és szövegét módosította a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, továbbá a 83. §-a. A 10. § (10) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 6. pontja szerint módosított szöveg.
55 A 10. § (11a) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (4) bekezdése iktatta be, nyitó szövegrésze a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 6. pontja szerint módosított szöveg.
56 A 10. § (11b) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (4) bekezdése iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 6. pontja szerint módosított szöveg.
57 A 10. § (11c) bekezdését a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 1. § (5) bekezdése iktatta be.
58 A 10. § eredeti (11) bekezdésének számozását (12) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, szövege a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (5) bekezdésével megállapított, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 9. pontja szerint módosított szöveg.
59 A 10. § eredeti (12) bekezdésének számozását (13) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, szövege a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (5) bekezdésével megállapított, a 47/2015. (XII. 30.) NGM rendelet 10. §-a szerint módosított szöveg.
60 A 10. § eredeti (13) bekezdésének számozását (14) bekezdésre változtatta a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 79. § (1) bekezdése, szövege e módosító rendelet 83. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 15. és 16. pontja, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 2. és 11. pontja szerint módosított szöveg.
61 A 10/A. §-t a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 6. §-a iktatta be, szövege a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 2. §-ával megállapított szöveg.
62 A 10/B. §-t a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 2. §-a iktatta be.
63 A 10/C. §-t a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 2. §-a iktatta be.
64 A 11. § (1) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 3. §-ával megállapított szöveg.
65 A 11. § (2) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 3. §-ával megállapított szöveg.
66 A 11. § (3) bekezdését a 35/2015. (XII. 23.) NGM rendelet 4. § b) pontja hatályon kívül helyezte.
67 A 11. § (3a) bekezdését a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 4. §-a iktatta be.
68 A 11. § (4) bekezdése a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 7. §-ával megállapított, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 12. pontja szerint módosított szöveg.
69 A 11. § (5) bekezdése a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 17. pontja, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 13. pontja, a 35/2015. (XII. 23.) NGM rendelet 4. § c) pontja szerint módosított szöveg.
70 A 11. § (6) bekezdése a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 6. § 14. pontja szerint módosított szöveg.
71 A 11. § (9) bekezdése a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 84. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
72 A 12. §-t a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 84. §-a hatályon kívül helyezte. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
73 A 13–14. §-t és a 13. §-t megelőző alcímet a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 84. §-a hatályon kívül helyezte. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
74 A 15. § (4) bekezdését a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 9. § 1. pontja hatályon kívül helyezte.
75 A 15. § (5) bekezdését a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 81. § (2) bekezdése iktatta be, hatályon kívül helyezte a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 9. § 1. pontja.
76 A 16. § a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 84. §-a szerint módosított szöveg. E módosító rendelet 87. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult eljárásokban kell alkalmazni.
77 Az 1. számú melléklet a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 18–19. pontja szerint módosított szöveg.
78 A 2. számú melléklet a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 18–19. pontja szerint módosított szöveg.
79 A 3. számú melléklet a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 18–19. pontja szerint módosított szöveg.
80 A 4. számú melléklet a 17/2009. (IX. 29.) PM rendelet 82. §-ával megállapított, a 17/2010. (IV. 28.) PM rendelet 8. §-a, a 70/2013. (XII. 30.) NGM rendelet 8. § 3. és 20–22. pontja, a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (1) bekezdése szerint módosított szöveg.
81 Minden engedély vonatkozásában külön-külön kérelmet kell benyújtani.
82 Igazolvány pótlásakor, cseréjekor, valamint adatváltozás és a továbbképzési kötelezettség teljesítésének bejelentésekor az a) és c) pontban foglalt adatok megadásán túl a többi adatmező kitöltése akkor szükséges, ha az ott felsorolt adatok az igazolvány-kiadási eljárás során bejelentettekhez képest megváltoztak, bővültek.
83 A c) ponthoz tartozó adatot akkor kell megadni, ha az adott nyilvántartásban volt már regisztrációs száma a kérelmezőnek.
84 Hozzájárulás esetén a megfelelő személyes adat külön-külön egyértelműen megjelölendő.
85 Az 5. számú mellékletet újonnan a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (2) bekezdése iktatta be, szövege a 35/2015. (XII. 23.) NGM rendelet 4. § d) pontja szerint módosított szöveg.
86 A 6. számú mellékletet a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (3) bekezdése iktatta be.
87 A 7. számú mellékletet a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (4) bekezdése iktatta be.
88 A 8. számú mellékletet a 46/2014. (XII. 30.) NGM rendelet 5. § (5) bekezdése iktatta be.
Ön itt van: Kezdőlap 26/2008. (VIII. 30.) PM rendelet (em)