text:
IV. ÉVFOLYAM 4. SZÁM - PDF
Download "IV. ÉVFOLYAM 4. SZÁM"
1 IV. ÉVFOLYAM 4. SZÁM
2 Tartalomjegyzék Az új Polgári Törvénykönyv koncepciójából Dr. Vékás Lajos / 3 Tanulmányok A bizalmi (fiduciárius) vagyonkezelés modelljei és a Ptk. reformja Csizmazia Norbert Sándor István / 10 Csõdtörvényrõl a tulajdonjog szempontjából Török Gábor / 29 Hírek Az új Polgári Törvénykönyv koncepciójának vitája az ELTE Államés Jogtudományi Karán Menyhárd Attila / 35 Külföldi kitekintés Európai jogalkotás és nemzeti törvényhozás (I. rész) Fuglinszky Ádám Menyhárd Attila / 37 Polgári jogi kodifikáció ISSN Kiadja a HVG-ORAC Lap és Könyvkiadó Kft Budapest, Radnóti M. u. 2. Telefon: , Fax: Internet: Felelõs kiadó: a kft. ügyvezetõje Szerkesztõbizottság: Dr. Vékás Lajos, Dr. Boytha György, Dr. Gadó Gábor, Dr. Kisfaludi András, Dr. Lábady Tamás, Dr. Petrik Ferenc, Sáriné dr. Simkó Ágnes, Dr. Sárközy Tamás, Dr. Weiss Emilia, Dr. Zlinszky János Megjelenik kéthavonta. Példányonkénti ára: 1188 Ft+áfa. Megrendelhetõ és megvásárolható a Kiadónál. A Polgári Jogi Kodifikáció információinak átvételéhez, az írások bármilyen célú felhasználásához és újraközléséhez, másolásához a Kiadó elõzetes engedélye szükséges. Nyomás: ETOPrint Nyomdaipari Kft. Felelõs vezetõ: Balogh Mihály
3 Az új Polgári Törvénykönyv koncepciójából* Bevezetés 1. Ismeretes, hogy az elsõ sikeres magánjogi kodifikációra olyan korban 1953 és 1959 között került sor, amikor a magánjog természetes társadalmi létalapja és alkalmazási területe: a magántulajdon a lehetõ legszûkebb körre szorult vissza. Kis túlzással ezért az 1948 és 1990 közötti évtizedekben magántulajdon nélküli magánjogról beszélhetünk. 1 Ebben a korszakban alkották meg mégis a ma is hatályos Családjogi törvényt (1952. évi IV. törvényt), amely a legtöbb nyugat-európai országot megelõzve egyebek mellett a házastársak egyenjogúságának jogi garantálásával, továbbá a házasságból és házasságon kívül született gyermekek egyenjogúságának biztosításával korszerû családjogot teremtett. Maga az május 1-jén hatályba lépett Polgári Törvénykönyv a kedvezõtlen társadalmi körülmények ellenére mai szemmel nézve is sikeres kodifikációnak tekinthetõ. Ez a siker a Kódex megalkotóinak érdeme, és kiváló jogászi felkészültségüknek, a magyar magánjogtudománynak az elõzõ száz év alatt elért kiemelkedõen magas színvonalának köszönhetõ. Alappal állapíthatjuk meg ezt annak ellenére, hogy az 1990-es rendszerváltozás óta eltelt évek mélyreható gazdasági és társadalmi átalakulása folytán a törvénykönyvet több mint félszázszor módosítani kellett. A Ptk. elõnyeit nehéz volna egy elõadás keretei között összefoglalni. Megállapításunk alátámasztásaként csupán utalunk a Kódex sikerült szerkezetére, nyelvének tömör és mégis világos voltára, átgondolt és következetes terminológiájára. Ezek az erények a mai jogszabályok nyelvezetét és a szakkifejezések oly gyakran helytelen használatát látva szinte elérhetetlen színvonalat képviselnek. Nem kevésbé dicsérhetõ a Ptk. néhány tartalmi megoldása is. Példaként ezúttal a szerzõdésszegések szabályaira és azoknak a szerzõdések általános normái közötti elhelyezésére hivatkozunk. A normák absztrakciós szintjének találó megválasztása e körben sok olyan jogalkalmazási probléma elkerülését tette lehetõvé, amilyenekkel például a nagytekintélyû német BGB máig, a közelmúltban hatályba lépett nagy kötelmi jogi reform után is terheli a bírói gyakorlatot. 2. A magánjognak az áruviszony elvont kategóriájára szabott és ezért absztrakt normái lényeges társadalmi változások túlélésére is képesek. A közelmúltban lejátszódott folyamatok mégis olyan mértékû és horderejû módosulásokat eredményeztek a magánjogilag szabályozható életviszonyok területén, hogy azok jogi rendezése átfogó reformot tesz szükségessé. Ennek a reformnak a nagysága, a szükséges változtatások mérete és minõsége olyan módosítási igényeket támaszt, amelyek jóval meghaladják egy novelláris korrekció kereteit, és egy új törvénykönyv megalkotását teszik szükségessé. 2 Az erre vonatkozó döntés a Kormány áprilisában hozott határozatával megszületett. 3 Az új törvénykönyv tudományos megalapozására, a reformra érett megoldások feltárására 1999 óta közel száz tanulmány született. Az ezekben az írásokban kidolgozott szabályozási alternatívák figyelembevételével határozta meg a Kodifikációs Szerkesztõbizottság az új kódex tematikus csomópontjait. A Kodifikációs Fõbizottság javaslata alapján a Kormány szakmai vitára bocsátotta az új Polgári Törvénykönyv Koncepcióját A Koncepcióban megfogalmazott reformjavaslatokat természetesen csak példákat ragadva ki három csokorba kötve mutatjuk be. Szólunk azokról a tervezett módosításokról, amelyek a rendszerváltozás óta végbement gazdasági és társadalmi változások közvetlen következményeként felmerült igények nyomán váltak szükségessé. Ezeket a javaslatokat transzformációs indíttatású módosításoknak nevezzük. Ezt követõen olyan reformelképzelésekrõl adunk számot, amelyeket közvetlenül nem a társadalmi átalakulásunk tett szükségessé, hanem amelyekre a Ptk. hatályba lépése óta eltelt több mint négy évtized igényei és tapasztalatai miatt van szükség. Ezeket nevezzük modernizációs célú reformoknak. A harmadik csoportba az ún. integrációs szerepet játszó módosításokat soroljuk, vagyis azokat a változtatásokat, amelyek magánjogunk egységét hivatottak helyreállítani egy újraalkotott kódex formájában. I. Transzformációs indíttatású reformjavaslatok 1. A transzformációs reform-módosítások jelentõs része már megtörtént: éspedig törvényhozási úton, egyes esetekben az Alkotmánybíróság határozata nyomán. Ennek ellenére vannak még a hatályos Ptk.-ban olyan rendelkezések, amelyek aligha egyeztethetõk össze mai társadalmi berendezkedésünk elveivel. Ezeket a rendelkezéseket a folyamatban lévõ reform során annál is inkább ki kell iktatni a Törvénykönyvbõl, mivel azok jó része már nem él a gyakorlatban. Ilyen intézmény a közérdekû bírság, amely nyilvánvalóan kakukktojás a magánjog rendszerében. Helyette a Koncepció személyiség megsértése esetén a sértett félnek járó sérelemdíj megítélését kívánja lehetõvé tenni. 5 A közérdekû bírság megszüntetéséhez hasonló okból nem kívánja fenntartani a Koncepció az állam javára marasztalás szankcióját sem. Megszüntetni javasoljuk ezt a magánjogtól idegen jogkövetkezményt mind érvénytelen szerzõdések, mind jogalap nélküli gazdagodás esetében. Az állam javára marasztalás szankciójának jellege, alkalmazásának indokai, esetei és a szankció terjedelme egyaránt vitatott volt már a Ptk. elõkészítése során is. A bírói gyakorlat a Ptk. hatálybalépése utáni elsõ évtizedekben túl széles körben alkalmazta ezt a szankciót, olyannyira, hogy a Legfelsõbb Bíróságnak kellett lényegében megszorító célzattal elvi iránymutatás nyújtania (13. sz. Irányelvvel módosított 7. sz. Irányelv). Részben ennek következtében, jórészt azonban inkább a gazdasági-társadalmi viszonyok megváltozott jellege miatt a 80-as évektõl kezdve az állam javára marasztalás bírói gyakorlata mindinkább visszaszorult, és ma már nem is kerül alkalmazásra. A megváltozott viszonyok számos olyan tényálláscsoport tiltott voltát tették tárgytalanná, amelyekben a korábbi ügyészi és bírói gyakorlat tilos (vagy a dolgozó nép érdekeibe ütközõ) szerzõdést látott, és amelyekhez gyakran kapcsolta az állam javára marasztalás szankcióját. Ilyenek voltak az ún. üzérkedõ szerzõdések, a kontárszerzõdések, a csendestársi megállapodások, az állami bérlakások bérleti jogának átruházására irányuló szerzõdések stb. A kétoldalú turpitudo-t magukban foglaló tilos szerzõdések legfontosabb esetcsoportjai eltûntek az ítélkezési gyakorlatból. Az uzsorás szerzõdéseket sem látszik szükségesnek polgári jogi szankcióval illetni szabálysértési vagy büntetõjogi repressziók helyett. A Legfelsõbb Bíróság már 1990-ben hatályon kívül helyezte a 7. sz. Irányelvet. 6 A Koncepció mindezek miatt megszüntetni kívánja az állam javára marasztalás szankcióját A Koncepció abból indul ki, hogy az új Polgári Törvénykönyvben egy szociális elemekkel átszõtt piacgazdaság magánjogi feltételeit kell megteremteni. Ez a kiinduló tézis összhangban van a Magyarországon 1990 óta követett társadalompolitikai célkitûzésekkel és azzal a ténnyel, hogy az Európai Unióba tömörült államokban elfogadott társadalomképet követve a szo- * A szerzõ által a VI. Országos Jogászgyûlésen tartott bevezetõ elõadás szövege. 3
4 ciális piacgazdaság társadalmi modelljét tekintjük mintának. Ez a társadalmi modell a magánjogi szabályozásban mindenekelõtt a magántulajdon és a magánautonómia elismerését és védelmét jelenti; azzal természetesen, hogy Alkotmányban lefektetett elveken alapuló szociális kötöttségek a magántulajdont is terhelhetik. A magánautonómia egyik legfontosabb következménye a szerzõdési szabadság elismerése és védelme. Ezért a magánjognak ezt a pillérét ugyancsak kivételesen szabad korlátokkal övezni. A szerzõdési szabadságot csak ott és annyiban indokolt korlátozni, ahol és amennyiben ez a szociális igazságosság magánjogban érvényesíthetõ követelménye érdekében elengedhetetlenül szükséges, a piaci verseny szabadságának feltételei között pedig még lehetséges. A magánautonómia határainak kijelöléséhez elsõsorban a forgalmi erkölcs, azaz a jóhiszemû és tisztességes eljárás követelményének támasztása szolgálhat eszközül. Az etikai befolyástól vezetett, például a fogyasztó vagy az ún. gyengébb fél védelme érdekében alkalmazandó szociális célzatú magánjogi korlátoknak is a lehetséges mértékben piackonformnak kell tehát lenniük, és nem szabad veszélyeztetniük a piaci versenyegyenlõség követelményeit. Különösen a szerzõdési jognak, a maga túlnyomórészt diszpozitív szabályaival, a lehetõ legkisebb szintre kell ezért csökkentenie a bírói beavatkozás lehetõségeit, és a felek közötti érdekkiegyenlítõ szerepet kell betöltenie Aligha egyeztethetõ össze ezekkel az elvekkel a hatályos Ptk.-ban megengedett egynémely bírói beavatkozás. Megállapítható, hogy a jogalanyok magánjogi cselekvési autonómiájának kivételes korlátozásánál a lehetõ legszûkebb körre szorítva kell meghatározni az állami (mindenekelõtt a bírói) beavatkozás lehetõségét. Ezeket a lehetõségeket kizárólag a Kódex maga nyithatja meg. Nem folytatható tehát az a gyakorlat, hogy alacsonyabb szintû jogforrások korlátozzák a szerzõdõ felek autonómiáját. a) Legfeljebb egészen kivételesen kaphat jogot a bíró például arra, hogy egy magánjogi jogalanynak jogszabály által megkívánt jognyilatkozatát ítéletével pótolhassa. Ezért foglal állást úgy a Koncepció, hogy a Ptk. 5. (3) bekezdésében foglalt lehetõség ne álljon nyitva mint elvben ma a magánjogi jogviszonyok valamennyi fajtájára. 9 Ismeretes, hogy a bírói gyakorlat helyesen mindig is kizárt bizonyos területeket a bírói beavatkozásnak itt említett lehetõsége körébõl. Nem alkalmazta a judikatúra az 5. (3) bekezdését családjogi viszonyokban: nem pótolta pl. a bírói ítélet a jogszabály által megkívánt jognyilatkozatot szülõi felügyelet gyakorlásával (láthatással) kapcsolatban, vagy örökbefogadáshoz történõ szülõi hozzájárulás helyett. 10 A Koncepció ezen túl is megszorítást lát szükségesnek: elvileg sem kívánja megadni például a jognyilatkozat bírói pótlásának lehetõségét a szerzõdések körében. A javaslat itt is a bírói gyakorlat helyes törekvéseit kívánja normatív általánossággal megerõsíteni. A bírói ítéletek eddig is nagyon markánsan védték a szerzõdéskötés szabadságát, soha sem adva helyt a bírói beavatkozásnak szerzõdéskötés megtagadásakor. 11 Hasonló elvi megfontolásból nem minõsül joggal való visszaélésnek a tartozásátvállaláshoz történõ jogosulti hozzájárulás sem. 12 Ismételten kimondta a Legfelsõbb Bíróság azt is, hogy társasház alapítására senkit sem lehet kötelezni, és ezért nem áll fenn jognyilatkozat adására irányuló kötelezettség. 13 Ugyanígy a szerzõdés módosításának megtagadása sem valósíthat meg joggal való visszaélést. 14 Ezért az új Kódexben vagy teljesen hiányozni fog a bírói beavatkozásnak ez a lehetõsége, vagy csak a dologi jogi könyvben kap helyet, de semmiképpen a Törvénykönyv Bevezetõ rendelkezései között. A bírói gyakorlat ugyanis a legutóbbi években is helyesen alkalmazta az 5. (3) bekezdését az építkezésekhez történõ hozzájárulás pótlására szomszédok stb. viszonylatában. b) Ugyanígy a jelenleginél is szorosabb korlátok közé kell szorítani a bírói szerzõdésmódosítás lehetõségét. A Ptk ával kapcsolatos bírói gyakorlat tendenciája helyeselhetõ: a Legfelsõbb Bíróság több esetcsoportban elvi éllel kizárta annak lehetõségét, hogy a bíróság a felek tartós jogviszonyában a szerzõdéskötést követõen beállott körülmény folytán módosíthassa a szerzõdést azért, mert a változás valamelyik fél lényeges jogos érdekét sérti. A kereslet-kínálat viszonyainak változása a Legfelsõbb Bíróság szerint az üzleti kockázat körébe esõ tényezõ, amely egyik szerzõdõ felet sem jogosítja fel a szerzõdésmódosítás kérésére. Az infláció sem vezet automatikus szerzõdésmódosításhoz. 15 A Koncepció a bírói gyakorlatnak ezt a helyes irányát kívánja megerõsíteni. Elvi éllel kívánja kizárni a bírói szerzõdésmódosítás lehetõségét olyan esetekre, amelyeknél a körülmények változása valamelyik szerzõdõ fél rendes üzleti kockázata körébe esik. Nem kérheti majd a bíróságtól a tartós szerzõdéses jogviszony módosítását az a szerzõdõ fél sem, akinek a körülmények változásával számolnia kellett. 16 c) Az elõbbi megfontolások játszottak szerepet a Koncepciónak az érvénytelen szerzõdés jogkövetkezményeit érintõ változtatási javaslatánál is. 17 Az államnak a piacgazdaságban megváltozott szerepe szükségszerûen vonja maga után az állami beavatkozás lehetõségének szûkítését a magánjogi szerzõdések körében. Ez az általános megfontolás ebben a körben azzal a következménnyel jár, hogy a bíró az érvénytelen szerzõdés jogkövetkezményeit csak a kereseti (viszontkereseti) kérelem keretei között állapíthatja meg. A bíró természetesen a jövõben is hivatalból elutasíthatja a teljesítésre irányuló keresetet semmis szerzõdés esetében. Elrendelheti a bíró az érvénytelen szerzõdés alapján történt teljesítések visszaadását, azaz a szerzõdéskötést megelõzõ állapot helyreállítását is. Egyebekben azonban a bírónak a felekre kell bíznia szerzõdéses kapcsolatuk rendezését. Az érvénytelenségi ok kiküszöbölésére és az érvénytelen szerzõdés érvényessé nyilvánítására tehát csak ilyen irányú kereset esetén lesz majd módja a bírónak. Az anyagi jogi megfontolások mellett ez a megoldás következik az eljárásjogi szabályok közelmúltbeli változásából is [Pp. 4., 164. (2) bek.]. A közérdek védelmére az ügyészi keresetindítási jog (Ptké. 36/A. ) még mindig elegendõ eszköz marad A magántulajdonon alapuló magánautonómia és a szerzõdési szabadság egyik legfontosabb normatív következménye a szerzõdési jogi szabályok diszpozitív jellege. Ez így van a hatályos Ptk.-ban is [200. (1) bek.]. A Koncepció meg kívánja erõsíteni ezt a helyes megoldást. Szélesebb körû kivételt csak a fogyasztói szerzõdések jelentenek majd, amelyeknél kógens normák alkalmazása elkerülhetetlen a hatékony fogyasztóvédelem érdekében. 19 A diszpozitív szabályok megnyitják a lehetõséget a feleknek, hogy szerzõdéses viszonyuk konkrét körülményeit a lehetõ legnagyobb mértékben figyelembe tudják venni a szerzõdés feltételeinek meghatározásánál. Az ilyen normák emellett kiegyensúlyozott piaci feltételek közepette, kiegyensúlyozott pozícióban lévõ felek számára és helyes törvényhozói mérlegelést feltételezve a szerzõdõ felek kölcsönös érdekeit a leginkább figyelembe veszik. A diszpozitív szerzõdési jog mindezeken túl a szerzõdéskötõ feleknek költségeket segít megtakarítani. A szerzõdõ partnereknek ugyanis elegendõ a konkrét feltételekben és a törvényi szabályoktól szándékolt eltérésekben megállapodniuk, érdekeik kölcsönös védelmére a háttérben készen állnak a diszpozitív rendelkezések. Az ún. önszabályozó szerzõdések egyik fõ forrása is a diszpozitív joganyag. Az ilyen teljes önszabályozás költségei egyébként is csak igazán nagy értékû szerzõdések esetében térülnek meg; egyébként a szerzõdéskötési (tranzakciós: ügyvédi stb.) költségek aránytalanul magasak. Bonyolult, összetett és nagy volumenû szerzõdések esetében a tranzakciós költségek aránya kisebb, a költség haszon elemzés eredménye rendszerint pozitív. Ahhoz, hogy a diszpozitív szabályok minél teljesebben és tökéletesebben tölthessék be ezt a szerepüket, megalkotásuknál a felek szerzõdésbeli pozíciójára, kölcsönös érdekeire és fõként a szerzõdéses tranzakció kockázataira kell figyelemmel lenni. 4
5 A törvényhozó szeme elõtt az igazságos érdekkiegyenlítés célja kell, hogy lebegjen, s ennek érdekében a felek szerzõdésbeli tipikus érdekhelyzetébõl kiindulva olyan szabályozást kell adnia, amely felfogása szerint hasonló helyzetekben megfelel a kiegyenlítõ igazságosság követelményeinek, azaz igazságos mindkét szerzõdõ féllel szemben. Emellett a diszpozitív jognak a szerzõdéses kockázatok elosztásáról olyan szabályokat kell felállítania, amilyeneket maguk a felek állapítanának meg, ha õk azokról egy tranzakciós költségek nélküli világban egyezkedhetnének. Eközben figyelembe kell venni az adott kockázat bekövetkezési valószínûségét, az abból származó hátrányokat és az azok elhárításához szükséges intézkedések (biztosítás stb.) költségét is. S tegyük hozzá mindehhez: a diszpozitív szabályoknak mint normáknak a szükséges absztrakciós szinten kell állniuk, megfogalmazásuk természetesen nem tapadhat egy konkrét (pl. a felek által átlátható hipotetikus) tényálláshoz A változtatások ezen csoportjában kell említést tennünk az alkotmányos követelmények megfelelõ figyelembevételének szükségességérõl az új Polgári Törvénykönyv szabályaiban. A Ptk.-nak az alapjaiban átalakított Alkotmány tételeivel történõ összhangját a törvényhozó (nem egy esetben az Alkotmánybíróság döntése nyomán) folyamatosan biztosította. Ennek a folyamatnak a keretében iktatták ki a Ptk.-ból például az állami tulajdon sajátos többletvédelmét biztosító szabályokat, 21 és ugyanezen célokat követve alakították át a Ptk. bevezetõ rendelkezéseit is. 22 A rendszerváltozás alkotmányos jogállam megteremtésének igényét támasztotta: az Alkotmány a Magyar Köztársaságot demokratikus jogállamként határozza meg [2. (1) bek.]. A jogállamiság követelményének érvényesüléséhez az Alkotmánybíróság 11/1992. (III. 5.) AB határozatában a következõket szögezi le: A jogállam azáltal valósul meg, hogy az Alkotmány valóban és feltétlenül hatályosul. Nemcsak a jogszabályoknak és az állami szervek mûködésének kell szigorúan összhangban lenniük az Alkotmánnyal, hanem az Alkotmány fogalmi kultúrájának és értékrendjének át kell hatnia az egész társadalmat. Ez a jog uralma, ezzel lesz az Alkotmány valóságossá. Mindezekbõl következik, hogy az Alkotmány elveinek és értéktartalmának maradéktalanul érvényesülnie kell a magánjog világában is. A magánjogi jogalanyok azonban közvetlenül nem címzettjei az alkotmányos tételeknek. Az Alkotmány normái az állam szerveit, mindenekelõtt a jogalkotó szerveket és a jogalkalmazó bíróságokat kötelezik közvetlenül. Ez pedig azt jelenti, hogy az Alkotmány elvei és tételes normái nem közvetlenül, hanem csak a polgári jogi normák közvetítésével fejtik ki hatásukat a magánjogi jogviszonyokra és azok alanyaira. Ebbõl a helyzetbõl fakad a törvényhozó azon alkotmányos kötelessége, hogy a magánjogi jogviszonyokat szabályozó normákat így mindenekelõtt a Polgári Törvénykönyv normáit is az Alkotmány követelményeinek maradéktalan betartásával alkossa meg. 23 Tekintve, hogy az Alkotmány tételes rendelkezéseinek az állami bíróságok mint az állam szervei szintén címzettjei, az alkotmányos követelményeknek a bírói jogalkalmazásban, így a polgári ítélkezési gyakorlatban is ugyanúgy érvényesülniük kell, mint a törvényhozásban. Minthogy azonban a magánjogi jogviszonyok alanyai az alkotmányos tételeknek nem közvetlen címzettjei, a bírói ítéletet nem lehet kizárólag az Alkotmány normáira alapozni, és közvetlenül alkotmányos tételekkel megindokolni. A polgári jogalkalmazás alkotmányosságát a bíróságoknak az alkotmányos magánjogi normák alkalmazása által és útján kell tehát megvalósítaniuk. II. Modernizációs indíttatású reformjavaslatok 1. A Ptk.-t a transzformációs igényektõl függetlenül is korszerûsíteni kell. Erre mind jogon kívüli fejlemények, mind a jog belsõ alakulásának követelményei okot szolgáltatnak. Az elõbbiek közül példaként utalunk a szabványszerzõdések egyre elterjedtebb alkalmazására és az elektronikus kereskedelem megindulására. Az utóbbi körbe tartozó fejlemények a jog szerves fejlõdésének természetes folyományai; rendszerint a judikatúrában mennek végbe, gyakran a jogirodalom kezdeményezésére vagy támogatásával. Átfogó jogalkotási reformok viszont (s feltétlenül ilyennek számít az új Ptk. megalkotása) törvényhozási úton hajtanak végre korszerûsítési változtatásokat. 2. A korszerûsítési követelményeket támasztó jogon kívüli körülmények közül vett példáink a szerzõdési jogot, azon belül is elsõsorban a szerzõdéskötés szabályait, illetve a szerzõdés tartalmi kontrollját érintik. a) A Ptk.-ba elõször az évi IV. törvény iktatott be szabályt az általános szerzõdési feltételekkel kötött szerzõdések bíróság általi tartalmi ellenõrzésére. 24 Az állami tulajdon dominanciája mellett is jelentkezõ problémákat alaposan a jogirodalom dolgozta fel, 25 majd a Legfelsõbb Bíróság is helyes iránymutatást adott. 26 A Ptk.-nak az évi CXLIX. törvénnyel történt módosítása keretében sor került a 93/13/EGK sz. Irányelv átvételére. Az évi CXLIX. törvény a 93/13/EK Irányelv átültetése kapcsán megfelelõ kiegészítéseket iktatott be a Ptk.-ba a szerzõdéskötések szabályainál [205. (3), (5), (6) bek.-ek] általános szerzõdési feltételek alkalmazása esetére. Ezek a szabályok egyébként már tartalmilag azonos vagy hasonló formában ismertek voltak a magyar judikatúrában: a GK 37. sz. állásfoglalás fektetett le hasonló tételeket. Nem került viszont a Ptk.-ba az ún. blanketták csatája elnevezéssel illetett szituáció megoldása, vagyis az a helyzet, amikor mindkét szerzõdõ fél általános szerzõdési feltételt alkalmaz: az egyik ilyen formában tesz ajánlatot, a másik viszont saját általános szerzõdési feltételével válaszol. A Ptk. hiánya valószínûleg azzal magyarázható, hogy a jogalkotó az es módosításnál elsõsorban az említett fogyasztóvédelmi irányelvet és ezért a fogyasztói szerzõdéseket tartotta szem elõtt. Figyelemmel arra, hogy az új Ptk. tudatosan figyelembe kívánja venni a kereskedelmi ügyletek követelményeit is, a szerzõdéskötés szabályait ki kell egészíteni a blanketták csatája keretében létrejövõ tényállásra vonatkozó normával. Az általános szerzõdési feltételek tartalmi kontrolljára vonatkozó ugyancsak az évi CXLIX. törvénnyel elfogadott új szabályok megállapításánál néhány feltétlenül kijavítandó hibát is elkövetett a jogalkotó. Ezek részben abból fakadnak, hogy az Irányelv csak a fogyasztói szerzõdések tartalmi kontrollját kívánta megoldani, a Ptk. viszont érthetõen és helyesen a nem fogyasztói szerzõdésekben alkalmazott általános szerzõdési feltételek tisztességtelen kikötéseivel szemben is védelmet akar nyújtani. 27 A Koncepció a hatályos jog kijavítására részletes javaslatokat tartalmaz. 28 Az új Ptk.-ban célszerû elõször az általános szerzõdési feltételek alkalmazásával kötött szerzõdések közös szabályait meghatározni. E normákhoz kiegészítésül illesztendõk a csak fogyasztói szerzõdések megkötésénél alkalmazott általános szerzõdési feltételek különös szabályai. S végül ezeket a különös, fogyasztói szerzõdésekre irányadó rendelkezéseket ki kell terjeszteni az egyedi fogyasztói szerzõdések ki nem alkudott tisztességtelen kikötéseire. Általános szerzõdési feltételek alkalmazására sor kerül mind vállalatok közötti szerzõdésekben, mind fogyasztói ügyletekben. Ezen kívül általános szerzõdési feltételek felhasználása elõfordulhat vállalatok és fogyasztónak nem minõsülõ magánszemélyek közötti jogviszonyokban, továbbá a fogyasztónak nem minõsülõ magánszemélyek egymás közötti viszonyában is. A tartalmi kontroll szabályozásánál abból kell kiindulni, hogy a tisztességtelen kikötéssel szembeni jogi védelemnek a különbözõ alanyi körökben eltérõ céljuk van, éspedig alapvetõen azért és annyiban, amiért más-más oka van a felek magánautonómiájába történõ beavatkozásnak az egyik, illetve a másik területen. A fogyasztó védelmét a tisztességtelen kikötéssel szemben is az indokolja, hogy tipikus esetekbõl kiindulva hátrányos helyzetben van szerzõdõ partnerével: egy vállalkozóval, egy szabadfoglalkozású üzletemberrel szemben. A hátrány egyaránt származhat a gazdasági erõ különbségébõl, az üzleti tapasztalat és a 5
6 piaci tájékozottság eltérõ szintjébõl. A tisztességtelen kikötéssel szemben a törvénynek a fogyasztót mint gyengébb szerzõdõ partnert kell jogaiban erõsítenie. Ezért is terjed ki a védelem nemcsak az általános szerzõdési feltételek felhasználásával kötött szerzõdésekre, hanem egyedi szerzõdések nem kialkudott tisztességtelen kikötésére is. Nem fogyasztói szerzõdésekben az általános szerzõdési feltételek tisztességtelen kikötésével szemben jogi védelemnek részben más oka van. Ezekben a relációkban a különleges jogi védelmet a szerzõdés egyoldalú tartalmi meghatározásának lehetõsége indokolja. Ez a lehetõség ugyanis még a nem gyengébb féllel szemben is egyoldalúan hátrányos feltételek meghatározására ad alkalmat. Az ilyen helyzetekben a fogyasztónak nem minõsülõ szerzõdõ alanyokat is különös védelemben kell a jognak részesítenie. Nem elhanyagolható szempont mindezeken túl, hogy az általános szerzõdési feltételek jogi ellenõrzése a piac átláthatóságát és az egyenlõ versenyfeltételek megteremtését is szolgálja. A részben eltérõ védelmi célok miatt az általános szerzõdési feltételek jogi ellenõrzésére vonatkozó szabályokat csak részben lehet egységesen felállítani. A tartalmi kontrollt szolgáló általános szabályokat úgy kell megállapítani, hogy azok a felsorolt valamennyi alanyi kör ügyleteire alkalmazhatók legyenek. Ezen általános normákhoz képest külön kell megadni a fogyasztói szerzõdéseknek járó sajátos védelmet, éspedig mind az általános szerzõdési feltételek felhasználásával, mind az anélkül kötött egyedi fogyasztói szerzõdések ki nem alkudott kikötéseire. A Ptk. jelenlegi szabályai közül az elsõ csoportba számító normákat tartalmaz a 209. és a 209/C. és 209/D., de a 209. (2) és (3) bekezdésének és a 209/D. -ban foglalt normának általános jellege kérdéses. A csak fogyasztói szerzõdésekben alkalmazott sajátos védelmi eszközöket tartalmazza a 209/B., míg az egyedi fogyasztói ügyletekhez ad védelmet a 209/A.. Az általános szerzõdési feltétel fogalmára a Ptk. 209/C. -a az Irányelvbõl kiindulva normatív definíciót ad. Annak következtében azonban, hogy az Irányelv csak a fogyasztói szerzõdésekre irányul, a Ptk. definíciója pedig ezen túlmenõen kívánja az általános szerzõdési feltétel fogalmát megadni, a hatályos normatív definíció néhány ponton javításra szorul. Feltûnõ hiba, hogy a nyilvánvalóan csak fogyasztói szerzõdésekben indokolt vélelmet a Ptk. (209/D. ) általános jelleggel állítja fel, noha ez a bizonyítási könnyítés csak fogyasztói szerzõdésekben indokolt. A Ptk. 209/B. (2) bekezdése indokolatlanul kitágítja a tisztességtelen kikötés fogalmát. Az ott meghatározott vagylagos feltételek gyakorlatilag a diszpozitív törvényi normák kógenssé tételét eredményezik. Túlzott védelmet jelent ez még a fogyasztói szerzõdésekben is, ráadásul a definíció a nem fogyasztói ügyletekre is vonatkozik. Semmi sem indokolja, hogy egy szerzõdéses kikötést ismételjük: ráadásul nem csak fogyasztói szerzõdésekben önmagában azért tisztességtelennek tekintsünk, mert az jelentõsen eltér egy irányadó és lényeges rendelkezéstõl. Az ilyen kikötések szankcionálása ok nélkül csorbítja a szerzõdési szabadság elvét és szorítja háttérbe a törvény diszpozitív szabályait. Nem tekinthetõ véletlennek, hogy a 93/13/EGK Irányelv a 209/B. (2) bekezdésében foglalt feltételeket még fogyasztói ügyletek esetében sem minõsíti a tisztességtelen kikötés fogalmi kritériumának. A javaslat ennek megfelelõen enyhíti, és egy iránytû jellegû meghatározással írja körül a tisztességtelen kikötés fogalmát, módot adva az egyedi bírói mérlegelésre is. A Koncepció azt javasolja, hogy az a kikötés minõsüljön tisztességtelennek, amely a törvény diszpozitív szabályaitól az általános szerzõdési feltételt kiállító fél partnerének hátrányára jelentõs mértékben eltér. E megfontolások alapján tisztességtelen a szerzõdéses kikötés, ha a jóhiszemûség és tisztesség követelményének megsértésével a feleknek a szerzõdésbõl eredõ jogait és kötelezettségeit egyoldalúan és indokolatlanul az egyik fél hátrányára állapítja meg. Ezt kell általában megállapítani, ha a kikötés nem egyeztethetõ össze annak a törvényi szabálynak lényegi alapgondolatával, amelytõl eltér, vagy ha a szerzõdésbõl természetszerûen fakadó lényeges jogokat olyan mértékben korlátozza, illetve a kötelezettségeket olyan mértékben szûkíti, hogy az a szerzõdéses cél elérését veszélyezteti. Ezeken túlmenõen a 209/B. (5) bekezdése nem helyesen fordítja át az Irányelvet [4. cikk (2) bek.]. A 93/13/EGK Irányelv átültetésének egyik komoly hibája a tisztességtelen kikötés szankcionálása fogyasztói szerzõdésekben. Az Irányelv szerint a fogyasztói szerzõdésben alkalmazott általános szerzõdési feltételekben szereplõ tisztességtelen kikötések semmisek. A Ptk. nyilván az évi IV. törvényben bevezetett védelmi technikát (eredeti 209. ) megtartva itt is a megtámadhatóság szankcióját alkalmazza. A hatályos törvényi megoldás azáltal még ellentmondásosabbá vált, hogy a Ptk. végrehajtására kibocsátott 18/1999. (II. 5.) Korm. sz. r. az Irányelv mellékletében foglalt kategorizálás átvételénél a feltétlenül tisztességtelen kikötéseket semmisnek tekinti, és csak a vélelmezetten tisztességtelen kikötések esetére marad meg a Ptk.- ban kimondott megtámadhatóságnál. Az Irányelvvel történõ összhang megteremtése érdekében a Koncepció szerint a fogyasztói szerzõdések körében a tisztességtelen kikötéseket semmisnek kell tekinteni, azzal, hogy mint a nem cselekvõképesek ügyletei esetében: 21. (1) bek. a semmisségre csak a fogyasztó érdekében lehet hivatkozni (relatív, egyoldalú semmisség). Megjegyezzük, hogy van olyan felfogás, amely a tisztességtelen szerzõdési kikötéseket a kereskedelmi (üzleti) forgalom körében is semmisségi szankcióval illetné. 29 A Ptk. 209/B. (1) bekezdése fogyasztói szerzõdésekben szankcionálja a tisztességtelen szerzõdéses kikötést egyedi (azaz nem általános szerzõdési feltétel alkalmazásával kötött) szerzõdésekben is. Míg azonban a 93/13/EGK Irányelv [3. cikk (1) bek.] a szankcionálást csak akkor tartja indokoltnak, ha a felek által egyedileg nem kialkudott szerzõdési kikötésrõl van szó, addig a Ptk. ezt a megszorítást nem alkalmazza. Ily módon a hatályos jogban az egyedileg kötött fogyasztói szerzõdés minden olyan kikötése tisztességtelennek minõsíthetõ és szankcionálható, amely a szerzõdésre irányadó lényeges törvényi rendelkezéstõl (diszpozitív szabálytól) jelentõsen eltér, még akkor is, ha a felek ezt a szerzõdési tárgyalások során közösen állapították meg, és esetleg a szerzõdés más feltételeivel kiegyenlítve alkudták ki. Ez a megoldás bár nincs ellentétben az Irányelvvel, amely (8. cikk) a szigorúbb, azaz a fogyasztóra kedvezõbb szabályozást megengedi mindenképpen eltúlozza a fogyasztó védelmét, és indokolatlanul korlátozza a felek szerzõdésalakító szabadságát és a törvényi diszpozitív szabályok érvényesülését. Ráadásul a Ptk. 209/A. -a a magyar jogban elõzmények nélküli új tényállást fogalmaz meg. A Koncepció mindezek miatt az Irányelvvel egyezõ tartalmú megszorítást lát szükségesnek. E szerint a nem általános szerzõdési feltétel alkalmazásával kötött (egyedi) fogyasztói szerzõdésekben a tisztességtelen kikötés akkor semmis, ha az adott feltételt a szerzõdõ felek nem egyedileg alkudták ki, azaz azt a fogyasztóval szerzõdést kötõ személy elõre és egyedül úgy határozta meg, hogy arra a fogyasztónak nem volt érdemi befolyása. A Ptk (2) és (3) bekezdésében foglalt szabályok a gazdálkodó szervezet által alkalmazott tisztességtelen feltétel esetében valamennyi alanyi kör tekintetében megnyitják az erre hivatott szervek (Ptké. II. 5. ) számára a közérdekû keresetindítás lehetõségét. A közérdekû keresetindításra a vállalatok kapcsolataiban nincs szükség, de feleslegesnek tûnik a popularis actio a fogyasztónak nem minõsülõ magánszemélyek ügyleteinél is. Ezért a Koncepció a közérdekû keresetindítást csak fogyasztói szerzõdésekre kívánja korlátozni. Ezzel kapcsolatban felmerül viszont a kérdés, hogy ha a tisztességtelen kikötés fogyasztói ügyletekben semmisséggel szankcionálandó, ahogy azt az Irányelvvel történõ összhang megteremtése érdekében a fenti javaslat kimondja, akkor szükség van-e egyáltalán közérdekû keresetindításra. A Ptk (1) bekezdése szerint a semmisség megállapításához külön eljárásra nincs szükség, a gyakorlat mégis azt mutatja, hogy bizonytalan a helyzet, ha nincs bírói döntés. 6
7 A Legfelsõbb Bíróság éppen a (régi) 209. alkalmazásával kapcsolatban helyesen állapította meg, hogy a semmis kikötések érvénytelenségének megállapítása is kérhetõ a megtámadás keretében. A tisztességtelen kikötés érvénytelenségének bírósági deklarálása oszlathatja el ugyanis az illetõ kikötés hatályosulásával kapcsolatos bizonytalanságot. A kifejtettek alapján a 209. és a 234. (1) bekezdésének együttes alkalmazása indokolt. Eltérõ értelmezésen alapuló gyakorlat azért sem volna helyes, mert az akadályozná az állandó forgalomban levõ általános szerzõdési feltételeknek teljes,megtisztítását a jogrend által helytelenített kikötésektõl, holott fontos érdek, hogy ezek érvényessége iránt ne maradjon fenn kétely. (GKT PTK 1/1983: BH 1984/2. sz.) A közérdekû keresetindítás lehetõségét egyébként az Irányelv [7. cikk (2) bek.] is elvárja. Az erga omnes hatály külön kimondása [209. (3) bek.] természetesen a semmisség szankciójának alkalmazása esetén felesleges. b) A szerzõdés megkötésének szabályaiban megfelelõ kivételt tévõ normákkal figyelemmel kell lenni az elektronikus úton kötött szerzõdések sajátosságaira, különös tekintettel az EK irányelveiben megfogalmazott követelményekre. Az elektronikus úton kötött szerzõdések ma még fõleg belföldi viszonylatban kivételesnek tekinthetõk ugyan, de az elektronikus kereskedelem várható fejlõdési tendenciái arra mutatnak, hogy ez a szerzõdéskötési forma mind a vállalatok közötti (ún. B2B) viszonylatokban, mind a fogyasztói szerzõdésekben (ún. B2C-viszonylatokban) egyre nagyobb jelentõséghez jut. Az új Ptk.-ban ezért ki kell alakítani azokat a kivételes normákat, amelyeket az elektronikus szerzõdéskötés sajátosságai elsõsorban garanciális okokból szükségessé tesznek. Szerencsére az eddigi tapasztalatok azt mutatják, hogy a szerzõdéskötés klasszikusnak tekinthetõ általános szabályaitól csak néhány kérdésben kell eltérni. Az elektronikus kereskedelem jogi problémáinak 30 külön hangsúlyt ad az a tény, hogy az Európai Unió a legfontosabb prioritások között kezeli ezt a kérdést. Számos más tény mellett jól jelzi ezt a hangsúlyos törekvést az 1999 novemberében Helsinkiben megrendezett információs-technológiai konferencia határozata, amely meghirdette az Elektronikus Európa (eeurope)- kezdeményezést. Az Európai Közösségek számtalan konkrét jogi aktusa közül a magánjogi szerzõdések világát különösen három eddig megjelent dokumentum érinti: a 97/7/EK Irányelv a távollevõk között kötött szerzõdésekrõl, amelynek átültetésérõl a 17/1999. (II. 5.) Korm. sz. r. kívánt gondoskodni. Figyelembe kell venni továbbá a 1999/93/EK Irányelvet az elektronikus aláírásról és a 2000/31/EK Irányelvet az elektronikus kereskedelemrõl. Az elektronikus aláírásról szóló irányelvet a évi XXXV. törvény már átültette a magyar jogba, módosítva egyben a Ptké. I. 38. (2) és (3) bekezdését. Megjegyzendõ, hogy ez a törvény [3. (2) bekezdés] kifejezetten kizárja, hogy családjogi és öröklési jogi jogviszonyokban csak elektronikus aláírást használjanak, illetve elektronikus iratot vagy dokumentumot készítsenek. Az új Ptk.-nak az elektronikus kereskedelemre tekintettel szükséges szerzõdéskötési szabályaihoz igen jól hasznosíthatók az UNCITRAL elektronikus kereskedelmi mintatörvénynek (Model Law-nak) a rendelkezései. A szerzõdés alakszerûségi követelményei szempontjából a fokozott biztonságú elektronikus aláírással ellátott okirat közokiratnak minõsül, a minõsített elektronikus aláírással ellátott okirat pedig a teljes bizonyító erejû magánokirat követelményeinek tesz eleget. Ennek megfelelõen változtak a Pp. szabályai [196. (1) bek. e) és f) pontok, 197. (4) bek.] is. Egy kellõen absztrakt megoldáshoz például szolgálhat az UNIDROIT Alapelvek (Art. 1.10) és az Európai Alapelvek [Art (6) bek.] kombinációjából alakított következõ tétel: írásbeli alakban létrejött szerzõdésnek kell tekinteni bármely olyan közlési módot, amely a benne foglalt információt változatlan visszaidézésre alkalmas, olvasható formában rögzíti és megõrzi. Írásbeli formának nem minõsülû elektronikus jellel tett nyilatkozatoknál a jogi hatás elismerhetõségének feltételévé kell tenni azt, hogy a nyilatkozattevõ személye utólag is azonosítható legyen. [Megjegyezzük, hogy ez a követelmény sajnos távirat és telex esetében sem biztosított, pedig ezt a formát a Ptké. I. 38. (2) bekezdése már 1960 óta (távirat), illetve 1967 óta (géptávíró: évi 39. tvr. 24. ) elismeri.] Az ajánlati nyilatkozat hatályosulásához a Ptk (1) bekezdésében foglalt szabály elektronikus úton tett nyilatkozat (ajánlat, az ajánlat visszaigazolása) esetében is megfelelõnek látszik, azzal a módosulással természetesen, hogy a megérkezés fogalma alatt a hozzáférés értendõ. Az ajánlati kötöttség Ptk.-beli szabályai (211. ) elektronikus ajánlatok esetében is alkalmazhatók. Megjegyzendõ ugyanakkor az ajánlati kötöttségre vonatkozó szabályok diszpozitív jellegét az eddigi gyakorlat szerint a cégek az ajánlati kötöttség kizárására használják fel. A Ptk (1) bekezdésében foglaltakkal egyezõen a szerzõdéskötési gyakorlat elfogadja, hogy az elektronikus formában tett jognyilatkozatra a másik fél nem elektronikus úton válaszoljon. Az ajánlati kötöttségre vonatkozó szabály [211. (2) bek.] mégis rendszerint elektronikus választ kíván meg, hacsak az ajánlattevõ kötöttségét eleve nem hosszabbítja meg. Az elektronikus szerzõdéskötésre tekintettel különösen fontos diszpozitív szabályban tételesen is kimondani, hogy a hallgatás nem minõsül beleegyezésnek, azaz az ajánlat elfogadásának. Kifejezetten így rendelkezik a 17/1999. Korm. sz. r. 8. (2) bekezdése. Hasonlóképpen az Európai Alapelvek [Art (2) bek.] és az UNIDROIT Alapelvek [Art. 2.6 (1) bek.]. Az -en küldött elektronikus kereskedelmi levél a címzett részérõl módosítható, s ezért nem minõsül általános szerzõdési feltételnek; ezzel szemben web-technika alkalmazása esetén a címzettnek az elektronikus kereskedelmi levél tartalmán nincs módja változtatni, ezért az általános szerzõdési feltételnek tekintendõ. A távollevõk között kötött szerzõdésekrõl szóló 17/1999. Korm. sz. r.-nek a szerzõdéskötésre vonatkozó különös szabályait és a 2000/31/EK Irányelv hasonló fogalmait és szabályait összhangban kell értékelni, a lehetõségekhez képest egységesíteni kell azokat, és a törvényi szintû normákat kellõen absztrakt formában együtt kell beépíteni az új Ptk.-ba. Megemlítjük végül, hogy a fogyasztó javára fordítandó meg a szerzõdés teljesítésének helyére vonatkozó diszpozitív szabály (Ptk ). 3. A Koncepciónak a magánjog belsõ szerves fejlõdésébõl levezethetõ korszerûsítési javaslatai közül a szerzõdésszegésbõl eredõ kártérítési jogunk reformja körébõl említünk itt példát: a kár mértékének korlátozásához használható elõreláthatósági kritérium alkalmazását mutatjuk be. Különösen egy a vétkességtõl független, szigorú kontraktuális felelõsségi rendszer elengedhetetlen kiegészítõje egy megfelelõ kártérítés-mérséklési lehetõség. A kármegosztáshoz vezetõ ismert jogdogmatikai megoldások közül az elõreláthatósági elv látszik a legalkalmasabbnak e szerep betöltésére. 31 Az elõreláthatósági klauzula bevált jogi eszköznek tekinthetõ a szerzõdésbõl eredõ piaci és egyéb kockázatoknak a szerzõdõ felek közötti megosztására. Ösztönzi a jogosultat arra, hogy a szerzõdéskötéskor szükség szerint tájékoztassa a kötelezettet egy esetleges szerzõdésszegés várható kárkövetkezményeirõl, különösen a következménykárok nagyságáról. A kötelezett ezen károk kockázatának ismeretében tud reális döntést hozni arról, hogy a szerzõdést megköti-e, és ha igen, milyen feltételek mellett, azaz: milyen ellenszolgáltatás fejében, milyen esetleges felelõsségkorlátozással stb. Különösen a rendkívüli, az adott szerzõdés szokásos következményeit lényegesen meghaladó károk kockázatát a kötelezett csak a jogosult figyelemfelhívása alapján ismerheti meg. Az elõreláthatósági klauzula pontosabban határozza meg a kármegosztás feltételeit, s emellett jobban illik a szerzõdési jogi szemlélethez, a piaci megfontolásokhoz, az üzleti gondolkodásmódhoz. A fentiekre tekintettel a Ptk. folyamatban lévõ reformjánál célszerûnek látszik a szerzõdésszegésbõl eredõ károk felelõsségi 7
8 rendszerét a kimentési lehetõség objektív alapra helyezése mellett a kárfelelõsség mérséklésére alapot adó elõreláthatósági klauzulával kiegészíteni. A nemzetközi kereskedelmi jogban meglehetõsen általánosnak tekinthetõ ez a megoldás. Élnek ezzel az eszközzel a Bécsi Egyezmény, továbbá az Európai Alapelvek [Art , kivételként a teljes kártérítés (Art ) elve alól] és az UNIDROIT Alapelvek [Art , kivételként a teljes kártérítés (Art ) elve alól] is. A Bécsi Egyezmény 74. Cikkének 2. mondatában foglalt norma mintául szolgálhatna a szabály megfogalmazásához. Ennek értelmében a kártérítés mértéke nem haladhatja meg azt a veszteséget, amelyet a szerzõdésszegõ fél a szerzõdés megkötésének idõpontjában elõre látott, vagy amelyet elõre kellett látnia azon tények és körülmények alapján, amelyekrõl mint a szerzõdés lehetséges következményeirõl a szerzõdéskötéskor tudott vagy tudnia kellett. A Bécsi Egyezmény 74. Cikkének megfogalmazásbeli bizonytalanságát viszont meg kell szüntetni, és egyértelmûvé kell tenni, hogy az elõreláthatósági klauzulával kapcsolatos bizonyítás terhe a károsult oldalán van. Az elõreláthatósági klauzula elvben minden szerzõdésszegési kár tekintetében nyitott volna, vagyis ilyen természetû megszorítás nélkül lehetne megfogalmazni. A külföldi joggyakorlat tapasztalatai és a jogirodalmi nézetek is egyértelmûen arra mutatnak, hogy az erõleláthatósági elv elsõsorban az elmaradt hasznok és a következménykárok megítélésénél játszik majd jelentõs gyakorlati szerepet. Külön megfontolást érdemel, hogy az UCC mintájára kivegyük az elõreláthatósági klauzula hatókörébõl azt az esetet, amikor a jogosult a szolgáltatás hibáját magát kívánja kártérítés formájában (és nem szavatossági igényként) reparáltatni a szerzõdésszegõ féllel. Erre a kárformára ugyanis az elõreláthatósági klauzula nem illik. Megjegyzendõ, hogy ez a probléma jelentõsen kisebb körre szorul vissza, ha az új Polgári Törvénykönyv amint azt a Koncepció javasolja a szóban forgó tapadó károkat csak a kellékszavatossági határidõ alatt és nem az általános elévülési idõn belül engedi érvényesíteni. Az elõreláthatóság szempontjából releváns idõpont általában a szerzõdéskötés idõpontja; még pontosabban: a kötelezettnek (a potenciális szerzõdésszegõ félnek) a szerzõdés létrejötte szempontjából releváns jognyilatkozatához tartozó idõpontot kell figyelembe venni. Ez az az idõpont ugyanis, amikor a kötelezett a majdani esetleges felelõssége szempontjából mérvadó kockázatokat felmérve tudja meghozni szerzõdéses elhatározását. A releváns jognyilatkozat tipikus esetben elfogadó nyilatkozat, amikor egyben a szerzõdés létre is jön; de lehet ajánlati nyilatkozat is. Megfontolandó továbbá, hogy súlyosan gondatlan és szándékos szerzõdésszegések esetében az újabb amerikai bírói gyakorlat mintájára a szerzõdésszegésig ismertté vált kockázatokért mindeneképpen felelõsség terhelje a szerzõdésszegõ felet. Végül számolni kell azzal a lehetõséggel, hogy a szerzõdésszegésbõl eredõ károk általános felelõsségi és megtérítési szabályai alól (adott esetben: az elõreláthatósági elv alól) valamely nevesített szerzõdéstípus normái kivételt tegyenek. Ilyen megoldás a hatályos kódexben is található: a letét különös nemei (Ptk ok, 471. ), a fuvarozás (500. és köv. -ok), az ajándékozás (581. ) szabályai között. Mindezen megfontolások alapján és az elmondottak szellemében a Koncepció egyértelmûen állást foglal amellett, hogy a kártérítés mértékének korlátjaként be kell vezetni az ésszerû elõreláthatóság mércéjét. 32 III. Integrációs indíttatási reformjavaslatok 1. Az új Polgári Törvénykönyv kidolgozásához vezetõ átfogó reformmunkálatok alkalmat teremtenek arra is, hogy a jogalkotó az új kódexbe fogja össze a Ptk. hatálybalépése óta megalkotott külön magánjogi természetû normákban és a bírói gyakorlatban kifejlesztett jogtételeket. A Koncepció egyértelmûen állást foglal e feladatok megoldása mellett. Sajátos integrációs teendõket jelent az Európai Közösségek magánjogi természetû jogalkotásának beépítése a leendõ kódexbe. 2. Az integrációs igény legfõbb indoka, hogy a kódex-jellegû jogalkotás elõnyeit minél szélesebb körben érvényesüléshez kell juttatni. Természetesen ez a módszer sem lehet öncélú. Ezért az új Polgári Törvénykönyv tartalmi határait elvben addig helyes tágítani, amíg a kodifikáció pozitív hatásai: az egységbefoglalt normák módszerbeli homogenitása, a terminológiai egység, a tömörítés és rövidítés lehetõsége stb. megkönnyítik a jogalkalmazást. A szabályok egyazon törvénykönyvbe foglalása addig kívánatos és célszerû tehát, amíg az összefoglalandó normák módszerbeli egysége fennáll, és amíg a rendszerbe illesztés a kodifikáció elõnyeit: a rendszertani racionalitást, az ökonomikus és ellentmondásmentes törvényszerkesztést, a terminológia biztonságát, a világos és áttekinthetõ megoldásokat hozza magával. Ennek megfelelõen az új Törvénykönyv szabályozási kereteinek például eljárási vagy igazgatási szabályok esetében határt szab az érintett normák módszerbeli eltérése. A tartalmi határok megvonásánál figyelemmel kell lenni arra is, hogy a kellõ átgondolás nélküli bõvítés veszélyeztetheti a Törvénykönyv áttekinthetõségét. Kétségekkel kell övezni viszont a tradíciókra, a megszokásra vagy a normák nemzetközi egyezményes eredetére történõ hivatkozást, mert ezek az érvek rendszerint nem képviselnek érdemi kodifikációs szempontokat. Különösen fenntartással kell viszonyulni e tekintetben a hagyományokra történõ hivatkozásokra, mert a jogalkotás ún. hagyományai legtöbbször csupán történelmi esetlegességekre és nem elvi megfontolásokra vezethetõk vissza. Az új Polgári Törvénykönyv szabályozási határai szempontjából például szolgálhat Európa legutóbbi sikeres átfogó kodifikációja, a holland jogalkotás. Az 1992-ben teljes egészében hatályba lépett holland kódex a személyi- és családjog szabályaitól a vagyonjog hagyományos területein át a kereskedelmi társaságokig és a kereskedelmi jogi ügyletekig terjeszkedik, sõt a tervek szerint a szellemi alkotások jogát és a nemzetközi magánjogot is magába kívánja integrálni. Az új Polgári Törvénykönyv szabályozási köre a következõk szerint terjeszkedik túl a hatályos Ptk. határain: A családjog anyaga beépül az új Polgári Törvénykönyvbe. Az integrálás során gondoskodni kell a családjogi viszonyok sajátosságainak megfelelõ kifejezésre juttatásáról, szükség esetén sajátos, csak e viszonyokra vonatkozó alapelvek felállításáról. A szellemi alkotásokra vonatkozó, a szerzõi jogról, a találmányok szabadalmi oltalmáról és a védjegyrõl szóló önálló törvények meghagyása mellett e szabályoknak a polgári joghoz és az új Kódexhez kötõdését a jelenleginél pregnánsabban kell kifejezésre juttatni. Ennek keretében a felhasználási szerzõdések általános típusát lehet megalkotni az új Ptk.-nak az egyes szerzõdéstípusokat rendezõ Részében. A gazdasági társaságok jelenleg külön törvényben adott szabályai az egyes jogi személyekre vonatkozó speciális normák között az új Ptk.-ba építhetõk. A gazdasági társaságokról szóló szabályoknak az új Kódexbe építése számos elõnnyel jár: bõvíthetõ a jogi személyekre vonatkozó általános szabályok köre, normák ismétlése válik elkerülhetõvé, a Ptk. normáinak: a bevezetõ rendelkezéseknek, a jogi személyek általános szabályainak, a kötelmek és a szerzõdések általános normáinak háttér-jogszabály jellege (amit most a Gt. mond ki) evidenssé válik stb. Ezek miatt és hasonló kodifikációs elõnyök miatt döntött annak idején a svájci törvényhozó, legutóbb pedig a holland jogalkotó a társasági jognak a magánjogi kódexben történõ elhelyezésérõl. A társasági- és cégjog szabályainak az új Ptk.-ba történõ beépítése esetén a szükséges összhangot meg kell te- 8
9 remteni a jogi személyekre vonatkozó (és a lehetõségek szerint bõvítendõ) általános szabályokkal és egyes egyéb jogi személyekre (pl. a szövetkezetre) vonatkozó speciális normákkal. Az egyedi munkaszerzõdés szabályozását a szociális piacgazdaság követelményeinek megfelelõen közelíteni kell a polgári jogi szabályozáshoz. Az egyedi munkaszerzõdés speciális normáihoz elsõsorban a szerzõdések általános szabályai képezhetnék a szükséges magánjogi hátteret. A Koncepció törekszik arra is, hogy a Ptk. több mint négy évtizedes bírói gyakorlatának kikristályosodott tételeit integrálja a leendõ kódexbe. Példaként itt most csupán a kellékszavatosság judikatúrájának kellõen absztrahált beépítési tervére utalunk Az Európai Közösségek magánjoga elsõsorban a fogyasztóvédelem területén befolyásolja jelentõs mértékben polgári jogunk folyamatban lévõ reformját. Jogharmonizációs kötelezettségünk keretében már több magánjogi természetû fogyasztóvédelmi irányelvet beillesztettünk a magyar jogrendszerbe, többségüket egyenlõre a Ptk.-n kívül helyezve el. A reform keretében át kell tekinteni ezeket a közösségi eredetû fogyasztóvédelmi magánjogi normákat, és azok jelentõs részét integrálni kell a leendõ kódexbe. Ezeknek az irányelveknek közös sajátosságuk, hogy a fogyasztót kógens szabályokkal megállapított minimumjogok biztosításával védik. Az átvétel során a nemzeti jogok az irányelvben adottnál több jogot garantálhatnak tehát a fogyasztónak, de kevesebbet nem állapíthatnak meg. A kógencia egyoldalú: a szabályoktól a fogyasztó javára el lehet térni. A diszpozitivitás ilyen mérvû kizárása meglehetõsen idegen a szerzõdési szabadság elvére épülõ klasszikus magánjogi felfogástól. Mindenekelõtt emiatt idegenkednek a tagállamok is attól, hogy a hagyományos elvekre épülõ magánjogi kódexeikbe illesszék az uniós irányelvekben megjelenõ európai fogyasztóvédelmi magánjogot. A feltétlenül helyesebb megoldás mégis az integrálás. Különösen igaz ez egy átfogó kodifikáció során, amelynek keretében a fogyasztói szerzõdésekre vonatkozó irányelveknek a magyar jogba történõ szerves beépítése sikeresebben valósítható meg. Áttekintve ezeket az irányelveket, megállapíthatjuk, hogy az általános szerzõdési feltételekrõl, 34 valamint a fogyasztói adásvételrõl és a hozzá kapcsolódó jótállásról 35 szóló irányelvek szabályai az új Ptk.-ban a szerzõdések általános normái közé igen jól beilleszthetõk. Ugyanez a helyzet az ún. házaló kereskedésrõl szóló, 36 valamint a távollévõk között kötött szerzõdésekre vonatkozó irányelv 37 esetében is. A többi irányelv a nevesített szerzõdéstípusok (szerzõdési altípus) különös szabályai közé illik. Az új Ptk.-ba illesztésnek a fogyasztói hitelszerzõdés, 38 valamint az utazási illetve utazásszervezési szerzõdés 39 esetében nincs akadálya. Nehezebb probléma az ingatlan idõben megosztott használatának 40 megszerzésérõl szóló rendelkezések elhelyezése, bár az Irányelv kifejezetten a szerzõdéses oldalt állítja a középpontba. Ezért a szabályozás problematikáját egyértelmûen egy sajátos használati kötelemként lehetne felfogni. Gondolni kell mégis arra, hogy a használati kötelem mögött nyilvánvalóan dologi jogi és polgári jogi társasági elemek is meghúzódnak. Fontos rámutatni ugyanakkor arra, hogy az irányelvekben különösen az egy-egy szerzõdéstípust érintõ európai szabályozásban meglehetõsen sok az ismétlés. A különbözõ irányelvekben ismétlõdõ azonos vagy hasonló normatív célkitûzéseket kellõ absztrakcióval a szerzõdések általános szabályai közé is be lehet illeszteni. A törvénykönyvbe építést kifejezetten megkönynyítik a közös, ismétlõdõ jogi megoldások, amelyek általánosításra alkalmasak, és általánosított formában valódi kodifikálásra is érettnek tekinthetõk. Ilyen közös európai fogyasztóvédelmi magánjogi eszközök mindenekelõtt a következõk: hangsúlyozott és fokozott tájékoztatási kötelezettség a fogyasztóval szemben, meghatározott határidõn belül gyakorolható elállási jog ( gondolkodási idõ ) a ( megrohant ) fogyasztó javára. A Kódexbe integrálás a kodifikáció által nyújtott közismert elõnyökön túl a közösségi irányelvek esetében azzal a többletelõnnyel is jár, hogy csökkennek az egyébként elkerülhetetlen kollíziók az egyes irányelvek szabályai között. Vékás Lajos JEGYZETEK 11 Ezt a megjelölést használtuk már egy 1994-es elõadásunkban is. L. Vékás Lajos: Privatrecht und Wirtschaftsverfassung in Ungarn, in: P. Schlechtriem (Hrsg.): Privatrecht und Wirtschaftsverfassung. Baden-Baden, 1994., , 43. o. 12 Vö. Vékás Lajos: Az új Polgári Törvénykönyv elméleti elõkérdései. Hvgorac Budapest, 2001., 244 p.; Kulcsár Kálmán: Állam-és jogtudomány, politológia, in: Tudománypolitika Magyarországon, II. A diszciplínák mûvelése. MTA Budapest 2002., 21 p., 12. o /1999. (V. 28.) Korm. határozattal módosított 1050/1999. (IV. 24.) Korm. határozat. 14 Az új Polgári Törvénykönyv koncepciója megjelent a Magyar Közlöny január 31-i 15. számának II. kötetében. 15 Vö.: Koncepció, 4. lj-ben i. m. 32. o., 161. o sz. Irányelv: BH 1990/2. sz. 17 Vö.: Koncepció, 4. lj-ben i. m. 111 sk. o. 18 Vö.: Koncepció, 4. lj-ben i. m. 5 sk. o. 19 Vö.: Koncepció, 4. lj-ben i. m. 16. o. 10 P. törv. II /1985., BH 1986/ sz.; P. törv. II /1991., BH 1992/ sz.; vö. Gellért/Vékás: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 45 sk. o., 48. o. Nem lehetséges jognyilatkozat bírói pótlása. Itt említjük meg, hogy a Legfelsõbb Bíróság helyes álláspontja szerint nem minõsülhet joggal való visszaélésnek a hagyaték visszautasítása sem, még akkor sem, ha a hagyaték visszautasítása a hitelezõk kijátszására irányul: P. törv. I /1962., BH 1964/ sz. Megjegyezzük, hogy a jogirodalomban volt ellenkezõ felfogás is: Benedek/Világhy: A Polgári Törvénykönyv a gyakorlatban. Budapest, 1965., 589. o. Álláspontom szerint a hitelezõk kijátszásának kivédésére ilyen esetben is a Ptk át kell alkalmazni. 11 P. törv. I /1965., BH 1966/ sz.; Pfv. III /1995., BH 1997/ sz.; Pfv. VI /1998., BH 2000/ sz. stb.; vö. Gellért/Vékás: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 47. o. 12 Gfv. I /1998., BH 1999/ sz.; vö. Gellért/Vékás: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 48. o. 13 P. törv. I /1965., BH 1966/ sz.; P. törv. I /1984., BH 1985/ sz.; vö. Gellért/Vékás: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 47. o. 14 P. törv. I /1977., BH 1978/ sz.; P. törv. I /1984., BH 1985/ sz.; vö. Gellért/Vékás: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 47. o. 15 Pf. IV /1992., BH 1993/ sz.; Gf. I /1991., BH 1992/ sz.; vö. Gellért/Harmathy: A Polgári Törvénykönyv Magyarázata 1. k. KJK Kerszöv Budapest, 2001., 820 sk. o. 16 Koncepció, 4. lj-ben i. m o. 17 Koncepció, 4. lj-ben i. m o. 18 E téma kifejtését l. Kemenes István: A szerzõdés érvénytelenségének egyes kérdései a gazdasági szerzõdéses gyakorlatban. Polgári jogi kodifikáció IV(2002) 2. sz o. (19 skk. o.). 19 Koncepció, 4. lj-ben i. m. 94 sk. o. 20 Vö.: Vékás: 2. lj-ben i. m o. 21 A társadalmi tulajdon fokozott oltalmát kimondó Ptk. 3. (2) bekezdését az évi XIV. törvény 15. (3) bekezdésének a) pontja helyezte hatályon kívül. Ugyanez a törvényhely helyezte hatályon kívül az ún. társadalmi tulajdonban lévõ dolgok elbirtoklását kizáró Ptk (3) bekezdését, az átalakított, feldolgozott, egyesült vagy összevegyült dolgok esetében az államot, illetve a szövetkezetet privilegizáló Ptk (1) bekezdését, s ugyanezen megfontolásból ez a törvény (8. ) állapította meg a találás új törvényi feltételeit is. Az Alkotmánybíróság 29/1992. (V. 19.) AB határozata megsemmisítette a Ptk ának (2) bekezdésében foglalt azt a normát, amely a jóhiszemû ráépítõ számára tulajdonszerzést tett lehetõvé az idegen telken évi XIV. törvény és évi XCII. törvény. 23 Részletes indokolással l. Vékás : 2. lj-ben i. m o. 24 Az évi IV. törvény által módosított és egységes szerkezetbe foglalt Ptk a. 25 L. mindenekelõtt Takáts Péter: A szabványszerzõdések. Akadémiai Kiadó Budapest, 1987., 177 p. 26 GK 37. sz. állásfoglalás. 9
10 27 L. részletesen Vékás Lajos: Javaslat az általános szerzõdési feltételek Ptk.-beli szabályozásának kijavítására. Jogtudományi Közlöny LV(2000) o. 28 Koncepció, 4. lj-ben i. m. 113 skk. o. 29 Kemenes: 18. lj-ben i. m. 13. o. 30 E kérdések monografikus összefoglalásához l.: Verebics János: Elektronikus gazdasági kapcsolatok joga. Hvg-Orac Budapest, 2001., 395. p. 31 A javaslat jogpolitikai, jogösszehasonlító és jogdogmatikai megokolásához l. Vékás Lajos: Elõreláthatósági klauzula szerzõdésszegésbõl eredõ kártérítési igényeknél, in: Sárközy/Vékás (szerk.): Eörsi Gyula Emlékkönyv. Hvg-Orac Budapest, 2002., o. 32 Koncepció, 4. lj-ben i. m o. 33 Koncepció, 4. lj-ben i. m. 127 skk. o /13 EGK Irányelv /44 EK Irányelv /577 EGK Irányelv /7 EK Irányelv /88 EGK Irányelvvel módosított 87/102 EGK Irányelv /314 EGK Irányelv /47 EK Irányelv. Vékás Lajos Tanulmányok A bizalmi (fiduciárius) vagyonkezelés modelljei és a Ptk. reformja I. Bevezetés A jogtörténetben a kezdetektõl, az antik jogoktól ismert annak a gazdasági szükségletnek különbözõ jogi konstrukciókban történõ szabályozása, amikor egyes akár magán-, akár jogi személy(ek) vagyonuk kezelését, hasznosítását nem tudják vagy nem kívánják személyesen megvalósítani. Ennek megvalósítása alapvetõen két fõbb szabályozási formában állhat fenn és történik ez napjainkban is, így a vagyon tulajdonosától elkülönült személyiséggel rendelkezõ szervezeteken keresztül, ahol a tulajdon közvetetté válik és az adott, leginkább gazdasági társaságban meglévõ részesedés jeleníti meg a tulajdonos jogait, illetve kötelmi jogviszonyon, szerzõdésen alapuló, vagyonkezelésre irányuló jogügylet útján. A szerzõdésen alapuló vagyonkezelés esetén felmerül annak kérdése, hogy a tulajdonos és a vagyonkezelõ közti jogviszony miként jeleníthetõ meg harmadik személyek irányában, vagyis a vagyonkezelõ részére szerzõdés alapján biztosított jogosítványok kívülállókkal szemben miként biztosíthatók. A jelen tanulmány alapvetõen azt kívánja bemutatni, hogy az idegen vagyonnal való gazdálkodás tekintetében milyen jogi konstrukciók alakultak ki a jogtörténet során, illetve jelenleg Európában milyen jogi szabályozás szolgál ennek a gazdasági célnak az elérése érdekében. A vagyonkezelés tekintetében elsõsorban azt kívánjuk vizsgálni, hogy a vagyonkezelésre irányuló szerzõdéses jogviszonynak milyen dologi jogi hatásai keletkezhetnek, nem kívánunk viszont kitérni arra, hogy a vagyonkezelési szerzõdés mint típusszerzõdés a Ptk.-ban esetlegesen milyen szabályozással alakítható ki. Ugyancsak nem kap szerepet a vizsgálódásban a vagyonkezelésre irányuló speciális szervezetek jogállásával, mûködésével kapcsolatos kérdéskör elemzése sem. A tanulmány célja alapvetõen az, hogy a jelenlegi vagyonkezeléssel kapcsolatos magyar szabályozás esetleges módosítása tekintetében adjon támpontot a változtatás lehetséges irányára. II. Jogtörténeti áttekintés 1. A római jogi szabályozás A római jogban ismert volt a biztosítéki tulajdonátruházás, a mancipatio útján létrehozott fiducia cum creditore formájában, amikor egy hitelezõ és egy adós közötti jogviszony tekintetében a kölcsön biztosítékául valamely zálogtárgy szolgált. A formalitásokhoz kötött, ünnepélyes ügylet (mancipatio, esetleg in iure cessio) keretében az adós átruházta a zálogtárgy tulajdonjogát a hitelezõre, és a felek abban állapodtak meg, hogy a fõkötelem teljesítése esetén a zálogtárgy tulajdonjogát a hitelezõ az adósra visszaruházza. 1 Tehát a tulajdon átruházása a tulajdonosi jogosítványok szerzõdéses, ún. pactum fiduciae keretében történt korlátozásával párosult. A pactum fiduciae kikényszeríthetõségét kezdetben csak a bona fides objektív követelménye garantálta, késõbb a praetor kötelmi keresetet (actio fiduciae) adott a pactum fiduciae kikényszerítésére. Hasonló formában valósították meg azt a gazdasági célt is, amikor csak használatba adás vagy megõrzés céljából ruházta át a tulajdonos a dolgot egy másik személyre, ebben az esetben vagyonkezelés céljából történt tulajdonátruházásról beszélhetünk (fiducia cum amico). 2 A fiducia azonban már a klasszikus korban hanyatlásnak indult, a fiducia cum creditore helyett más zálogjogi formák, a fiducia cum amico helyett a haszonkölcsön és a letét kerültek elõtérbe, a posztklasszikus korban a fiducia lényegében megszûnt, a iustinianusi kodifikáció már nem is említi. Az elõzõ fiduciárius jogügyletekhez hasonló volt az öröklési jog területén, a testamentum per aes et libram (érccel és mérleggel meghozott végrendelet) formájában megvalósított végrendelkezés is. Itt az örökhagyó színleges vételárért kvázi eladta a hagyatékhoz tartozó vagyont egy bizalmi emberének, ún. hagyatéki vevõnek (familiae emptor), azzal a felkéréssel, feltétellel, hogy halála esetén adja ki az örökséget az általa megjelölt személyeknek 3. Ez a testamentum per aes et libram ennek megfelelõen egy fiduciárius mancipatio volt, amelynek hatálybalépése az eladó (örökhagyó) halálához volt kötve. A familiae emptor (vagyonkezelõ) ennek megfelelõen az örökhagyó egyetemleges jogutódja volt, míg a tényleges örökösök kötelmi alapon követelhették vele szemben az örökség kiadását. Megemlítendõ még a szintén az öröklési jog területén alkalmazott fideicommissum (hitbizomány) intézménye is, amely egy alakszerûtlenül rendelt hagyományt jelentett. 4 Ez a jogintézmény azt tette lehetõvé, hogy az örökhagyó a végrendelet megtételétõl függetlenül juttathatott valamely személynek a hagyatékból, azzal a kikötéssel, hogy a juttatásból e személy is köteles volt valamely harmadik személy részére bizonyos juttatásokat teljesíteni. A hitbizományos ebben a jogi konstrukcióban a bona fides alapján volt köteles eljárni, és teljesíteni az örökhagyó kérését, amelynek kötelmi hatálya volt. 5 A római jogban is létezett a megbízási szerzõdés (mandatum), amely akár idegen vagyonnal történõ gazdálkodásra is kiterjedhetett, azonban a felek közötti elszámolási és felelõsségi kérdéseken túlmenõen nem találunk arra utalást, hogy az esetlegesen kezelt vagyon tekintetében speciális rendelkezéseket alkalmaztak volna. 10
11 2. A középkori szabályozás A középkorban az antik, római jogi alapokon nyugvó zálogjog jelentõs fejlõdésen ment keresztül. A ius communéban alapvetõen három fõ változást figyelhetünk meg. 6 Ingatlanok esetében szükséges volt hivatalos elzálogosítást megvalósítani (bíróság elõtt), és a zálogjogot nyilvántartásba venni, amelyet a statútumok, illetve a szokásjog alapján valósítottak meg. A közjegyzõk szerepének növekedésével kialakult az általános zálogjog alkalmazása egy személy teljes vagyonán. 7 Harmadsorban, fõként francia jogterületen, az ingó és ingatlan zálogjog közötti különbségtétel egyre nagyobb szerepet nyert, és eltérõ részletszabályozást kapott. Az említett jelentõs változások mellett a középkorban is kiemelkedõ szerepet játszottak a biztosítéki ügyletek. A különbözõ, tulajdonjog átruházására irányuló jogügyletek tekintetében a tulajdonjog fenntartása egyre inkább elterjedt, illetve a zálogjog mellett elõtérbe kerültek az olyan, tulajdonjog átruházására irányuló jogügyletek, amelyek keretében a pactum de retrovendendo is rendelkezésre állt. 8 Ennek a visszaeladási kikötésnek dologi jogi hatálya volt. 9 Speciálisan a középkori tulajdoni viszonyokra jellemzõ a hûbéri társadalomból eredõ jogintézmények kiépítése. A hûbérjog tekintetében a longobárd eredetû Libri Feudorum tartalmazott elõírásokat, és témánk szempontjából kiemelendõ a dominium directum dominium utile közötti különbségtétel. A hûbéri társadalom jogi szabályozásának kialakulása a X XIII. századra tehetõ. 10 A kialakulásának legfontosabb tényezõje a személyes bizalmi viszony volt a hûbérúr és a vazallus között. 11 Ez a jogviszony természetesen katonai és politikai célokat szolgált, azonban a késõ középkorban a szerepe megváltozott, és elsõsorban a vazallus pénzügyi szolgáltatásai kerültek középpontba, valamint emellett az alattvalói státus vált hangsúlyossá. A hûbérjog Európa egyes államaiban eltérõ szabályozást nyert, egyes helyeken a Libri feudorum érvényesült, máshol (pl. Franciaországban) a szokásjog nyert teret, illetve egyes államok saját törvényhozásuk által szabályozták ezt a kérdéskört. A hûbéri jogviszony alapvetõen két elembõl tevõdött össze: egy dologi jogi és egy személyi jellegûbõl 12. A dologi jogi vonzata a dominium utile átruházásában testesült meg, ami a Libri feudorum értelmében amit számos más definíció is átvett az usus fructusnak felel meg. A hûbérúr (seigneur) és a vazallus közötti jogviszonyban a vazallus a hûbérúr vagyonának kezelését (administratio) valósítja meg. A hûbérúr rendelkezik a dominium directummal vagy proprietasszal, míg a vazallus a dominium utilével rendelkezik, ami használati jogokat jelenít meg. A ius commune szerint a dominium utile csak a hûbérúr hozzájárulásával idegeníthetõ el, míg a francia coutumes-ök és az angol jog szerint szabadon átruházható, és az új tulajdonos invesztitúra által kerül a régi vazallus pozíciójába. A hûbérúr tartozásai tekintetében hûbéri vagyon nem szolgál fedezetül, és ennek megfelelõen ezek a tartozások jogutód vazallus személyében nem állnak be. Ugyancsak megemlítendõ, hogy a vazallus kötelmi jogi ügyleteibõl származó bevételek in rem et utilitatem feudi versum, azaz a hûbéri vagyonba beépülnek, míg az ilyen ügyletekbõl származó kötelezettségek tekintetében csak a hûbéri vagyon gyümölcsei szolgálnak fedezetül. A hûbéri jog örökölhetõ volt. A középkorban a római jogi szabályozáshoz képest új intézményként jelentkezik a családi fideicommissum (majoratus). Ez a jogintézmény valószínûleg Spanyolországban jött létre, majd Itálián keresztül jutott el német földre 13. A családi hitbizomány a család szociális helyzetének gazdasági alapja megtartására irányul, és ennek megfelelõen egy meghatározott vagyontömeg el nem idegeníthetõnek és felosztás nélkül örökölhetõnek volt tekintendõ 14. A római jogban ismert fideicommissum familiae relictumtól ez a jogintézmény leginkább abban tér el, hogy a római hitbizomány nem ismerte az elsõszülött egyedüli öröklési jogát, hanem azt valamennyi lemenõre kiterjesztette. A spanyol eredû majorátus esetében a családi hitbizomány nem volt elidegeníthetõ, a hitbizományosnak actio in rem-et biztosított harmadik személyekkel szemben a hitbizományba tartozó vagyon tekintetében, és a római jogban ismert quarta Falcidia szerinti részesedésbõl az örökhagyó kizárást alkalmazhatott. A ius commune szerinti családi hitbizomány esetében a hitbizományoshoz került a teljes tulajdon, nem csak a használat vagy haszonélvezet joga. Ugyanakkor a hitbizományba tartozó vagyon tekintetében elidegenítési tilalom állt fenn, a vagyon gyümölcseit viszont a hitbizományos szerezte meg. A vagyon jobbítása (augmenta) esetén az a hitbizományi vagyonhoz tartozott, amennyiben az önállóan (per se) nem létezhetett 15. Osztrák hatásra Magyarországon is megjelent a majorátus intézménye, az elsõ hitbizományt gróf Pálffy Pál alapította 1653-ban Az elsõ polgári jogi kodifikációk kora, a pandektisztika A jelen tanulmányban nem kívánunk kitérni a polgári jogi kodifikációk által a dologi jog terén általánosan megvalósított változtatásokra, csak azt vizsgáljuk, hogy az idegen vagyon kezelésére irányuló jogintézmények milyen változásokon mentek keresztül. Az Ancien Régime idején a hûbérjog a magántulajdon jelentõs formája volt, amely a porosz ALR-ben szabályozásra is került. 17 A XIX. században megváltozott gazdasági és politikai környezet azonban azt eredményezte, hogy a szabad tulajdon került elõtérbe, és ennek megfelelõen a hûbéri jog ugyan még a XIX. században is szerepet játszott Európában, azonban gyakorlatilag kihalófélben lévõ intézménynek számított. 18 A majorátus jelentõs szerepet játszott Spanyolország, Itália és Németország területén, azonban a felvilágosodás, illetve a polgári forradalmak alapján megváltozott politikai és gazdasági környezetben több államban betiltották. 19 A római jogból származó fiducia intézményét egyetlen nagy polgári törvénykönyv sem szabályozta. Ettõl függetlenül a francia öröklési jogi gyakorlatban, mégha csak egy szûk területen is, jelentõs szerepet játszott, és ennek köszönhetõ, hogy a pandektisztika a XIX. század végén kidolgozta a fiduciárius jogügylet teóriáját, amit a gyakorlatban is átvettek 20. A fiduciát a francia jogban a droit écrit területén dolgozták ki. Ezen egy olyan fideikommisszárius helyettesítést értettek, amelynél a fideicommissummal terhelt hagyaték az örökhagyó akarata alapján nem a hagyatékhoz tartozott, és a kedvezményezett halála esetén azt a kedvezményezett (örököse) nem szerezhette meg, hanem az egybõl a helyettesre szállt át. 21 A német jogban sem F. C. VON SAVIGNY, sem B. WIND- SCHEID nem foglalkozott a fiducia intézményével, elõször a biztosítéki tulajdonátruházással (Sicherungsübereignung) kapcsolatban merül fel ez a jogintézmény. WINDSCHEID arról ír, hogy gyakorlatilag négy különbözõ alkalmazása valósult meg a biztosítéki tulajdonátruházásnak a gyakorlatban 22, így (i) kölcsönszerzõdés esetében az adós a biztosítékul szánt dolgot színlelt szerzõdés keretében eladta a hitelezõnek, azonban visszavásárlási jogot kötöttek ki a felek, ahol a vételár a kölcsön összegével egyezett meg; (ii) biztosítéki engedményezés az adásvételhez hasonló konstrukcióban; (iii) követelés-, illetve váltóátruházás azzal a felek közötti bizalmi megállapodással, hogy a követelést, illetve a váltót csak inkasszóval lehet érvényesíteni; (iv) és végül váltóelfogadás keretében. Ezek a jogügyletek, mivel színleltek, így érvénytelennek minõsültek 23 a bírósági gyakorlatban, ugyanakkor tekintettel a német jogban alkalmazott absztrakt tulajdonátruházási rendszerre a tulajdonjogot átvitték. A probléma kiküszöbölése érdekében FERDINAND REGELSBERGER kidolgozta a fiduciárius jogügylet tanát, amelynél a cél és az eszköz között aránytalanság áll fenn. Egy meghatározott jogi cél elérése érdekében alkalmazott jogi eszköz többet nyújt, mint ami a cél eléréséhez tulajdonképpen szükséges, így a jogintézménnyel való visszaélés lehetõségével számolni kell. 24 Ennek megfelelõen RE- 11
12 GELSBERGER szerint a fiduciárius jogügylet egy valódi és érvényes jogügylet, amelyben a felek abban állapodnak meg, hogy a tulajdonjogot megszerzõ fél a tulajdonjog bizonyos részjogosítványait nem gyakorolhatja. Ennek megfelelõen megítélése szerint ez a jogügylet a színlelt ügylettel szemben érvényesnek tekintendõ. REGELSBERGER tehát, JHERINGet követve, a jogot megkerülõ ügyletet (rechtsgeschäftlicher Schleichweg) választotta, ami olyan jogügyletet jelent, amely alapján a szerzõdõ felek a törvényalkotó által tiltott jogi célt valamely, a törvényalkotó által nem tiltott jogi eszköz által érnek el. A Gaius Insitutióit felelevenítõ fiduciárius mancipatio XIX. század végi teóriája a joggyakorlatban gyökeret vert és elterjedt, Németországon kívül az osztrák és a svájci jogtudomány is átvette. 25 Svájcban a joggyakorlat a visszavásárlási joggal egybekötött adásvételi szerzõdést, csakúgy mint a vagyonkezelési megállapodást érvényes jogcímnek tekintik a tulajdonjog átruházáshoz. A ZGB azonban a zálogjog területén szigorúbb szabályokat alkalmaz, a 717. szakasza például nem teszi lehetõvé kézizálog létesítését a zálogtárgy birtokának átadása nélkül, csakúgy mint ingatlanok esetében. Ausztriában hasonlóképpen alakult a szabályozás. Franciaországban egyáltalán nem nyert elismerést a biztosítéki tulajdonátruházás, viszont elismert a biztosítéki engedményezés lehetõsége. 26 III. A vagyonkezelõi jog szabályozása Európában A) A trust mint az angol jog sajátos jogintézménye 1. Kísérlet a trust meghatározására A trust az angolszász jog sajátos jogintézménye, 27 amely a kontinentális értelemben vett dologi és kötelmi jog határterületén helyezkedik el, 28 s a tulajdonjog kettéosztottságán, pontosabban megkettõzésén alapszik. 29 A kontinentális kategóriák angol jogra történõ alkalmazása azonban félrevezetõ lehet: az angol jogban a dologi és kötelmi jogok elhatárolása, illetve a tulajdon korántsem tölt be olyan központi szerepet, mint a kontinentális jogokban, illetve azt inkább mint különbözõ jogalanyok között megosztható jogosítványok csoportját fogják fel, semmint egységes és oszthatatlan plena potestast. 30 Az angol trust lényege a következõ: A (settlor) egy meghatározott vagyont egyoldalú (akár inter vivos, akár mortis causa) jogügylettel átruház B -re (trustee), azzal, hogy B e vagyont kezelje, s azt vagy C, azaz meghatározott kedvezményes, illetve kedvezményesek (beneficiary, beneficiaries) javára fordítsa, vagy valamilyen (általában jótékony) célra használja fel. 31 E vagyon nem része a vagyonkezelõ saját vagyonának: elkülönül attól mint célvagyon (separate fiduciary patrimony), amelyhez nem férhetnek hozzá a vagyonkezelõ hitelezõi, házastársa vagy örökösei. A trust vagyonán (trust property) fennálló tulajdonjog a common law szerint B -t, azaz a trustee-t, míg az equity szerint C -t, azaz a kedvezményest illeti. E megkülönböztetésnek történeti, illetve perjogi gyökerei vannak: a trustee kötelezettsége eredetileg egyáltalán nem volt bírói úton érvényesíthetõ, majd csak az equity-t alkalmazó kancellári bíróság (Court of Chancery) elõtt volt peresíthetõ, a common law ugyanis nem ismerte el a tulajdonjog megkettõzését, s kizárólag a trustee-t, azaz a vagyonkezelõt tekintette tulajdonosnak. A tulajdonjog megkettõzése eredetileg tehát arra utalt, hogy a két jogcím eltérõ bíróságok elõtt volt érvényesíthetõ: a trustee tulajdonjogát (legal title) a rendes, common law-bíróságok, a beneficiary tulajdonjogát (equitable / beneficial title) az equity-bíróságok részesítették jogi védelemben óta, amikor a Judicature Acts 32 révén felszámolták a két bírósági szervezet különállását, a trust kedvezményese(i) bármelyik bírósághoz fordulhatnak jogaik érvényesítése végett. Az equity mint anyagi jogi szabályok rendszere továbbra is független a common law-tól, de eljárásjogi szempontból megszûnt e két jogág különállása: mindegyik bíróság alkalmazza a common law-t és az equity-t egyaránt. 33 Az anyagi jogi szabályok e két árama azonos folyómederben halad, de vizeik mégsem keverednek össze. 34 A trust nem szerzõdés, sem a szó kontinentális, sem angolszász értelmében. Kontinentális értelemben mindenekelõtt azért nem, mert nincs szükség hozzá két vagy több fél egybehangzó akaratnyilatkozatára: A (settlor) egyoldalú nyilatkozata elegendõ a trust létrejöttéhez, az általa kijelölt vagyonkezelõ, B (trustee) elfogadó nyilatkozata szükséges ugyan ahhoz, hogy õ (tehát B ) legyen a vagyonkezelõ, de a trust akkor is fennmarad, ha B nem fogadja el a vagyonkezelõvé történt kinevezését: a trust-vagyont ebben az esetben A, a settlor mint vagyonkezelõ birtokolja: trusts do not fail for want of trustees. 35 Az angolszász értelemben vett szerzõdés koncepciójának sem felel meg a trust, hiszen a kedvezményes ellenszolgáltatás (consideration) nélkül jogosult a trust-vagyon élvezetére. 36 Korábban további elhatároló ismérvnek számított, hogy a szerzõdéses jogviszonyok körében a common law nem ismerte el a harmadik személy kereseti jogát egy javára kötött szerzõdés alapján (doctrine of privity), az equity azonban elismerte a tulajdonképpen szintén harmadik személynek tekintendõ kedvezményesek jogát a trust-vagyon élvezetére. 37 Az évi Contracts (Rights of Third Parties) Act óta ezen megkülönböztetés nem tartható tovább: e törvény elismerte a harmadik személy követelési jogát a javára kötött szerzõdés alapján. További fontos megkülönböztetõ ismérv azonban, hogy míg a szerzõdés esetében magától értetõdik a szerzõdés megszüntetésének lehetõsége, addig a trust visszavonására az alapítónak nincs lehetõsége. A trust az alapítótól (settlor) független, önálló életet él létrehozásától kezdve: megszüntetésére csak a kedvezményeseknek van lehetõsége, ha (1) mindegyikük teljes mértékben jogképes és (2) együtt teljes mértékben jogosultak a trust-vagyon élvezetére. Ezt az elvet a bíróság a Saunders v Vautier esetben mondta ki. 38 A trustnak nincs önálló jogi személyisége: nem lehet tulajdona, nem köthet szerzõdéseket, nem perelhet és nem perelhetõ. Mindezen funkciókat a vagyonkezelõ tölti be: õ a trustvagyon tulajdonosa, õ köt szerzõdéseket a trust-vagyon javára, illetve terhére, õ perelhet és õ perelhetõ a trustot érintõ esetekben. A vagyonkezelõ személyes vagyonával is felel a trust-vagyon hitelezõi felé, hacsak nem kötötte ki ennek ellenkezõjét, azaz nem foglalt a vagyonkezelés során kötött szerzõdésekbe felelõsségét korlátozó kikötést. (Mint már említettük, ez fordítva nem igaz: a vagyonkezelõ személyes hitelezõi nem férhetnek hozzá a trust-vagyonhoz.) 2. A trust intézménye és a kontinentális dologi jog alapelvei A trust vagy egy hasonló jogi konstrukció kialakítása egy kontinentális jogrendszerben mindenekelõtt a dologi és kötelmi jog, az in rem és az in personam hatály szigorú elhatárolása, a tulajdonjog teljes és oszthatatlan hatalomként (plena potestas) való felfogása, illetve a dologi jogok numerus claususa miatt vet fel problémákat. Ennek kapcsán két szempontra érdemes utalni. Kétséges egyfelõl, hogy mely elem vagy elemek meghatározóak a trust konstrukciójában, hogy a trust valóban csak a fenti, a kontinentális jogrendszerek többségében dogmaként kezelt alapelvek áthágása által lenne-e megvalósítható vagy esetleg anélkül is. Értelmezhetõ-e a trust a kontinentális jogok kategóriáinak alkalmazásával? ANTHONY HONORÉ, egykori oxfordi Regius Professor of Civil Law, aki egyben egy dél-afrikai trustról szóló alapvetõ monográfia 39 szerzõje, arra hívja fel a figyelmet, hogy a tulajdonjog megkettõzése egyáltalán nem szükségszerû és lényegi eleme a trustnak, sokkal inkább meghatározó a vagyonkezelõi tisztség, s a trust-vagyon kezelõjének tisztségét a kontinentális jogokban is ismert és elfogadott gondnok, gyám, végrehajtó 12
13 tisztségéhez hasonlítja. 40 Hangsúlyozza, hogy négy elem szükséges egy trust létrejöttéhez: (1) egy, mind az alapító, mind a vagyonkezelõ vagyonától elkülönült célvagyon, különvagyon 41 (2) vagyonkezelõ, (3) meghatározott, nem a vagyonkezelõ javát szolgáló cél, (4) bírói vagy közigazgatási lehetõség a kedvezményezesek (közérdekû cél esetén például valamely állami tisztviselõ, például az ügyész) részére, hogy a célvagyon / különvagyon alapító okiratban meghatározott célra fordítását kikényszeríthessék. Ez utóbbi mozzanattal kapcsolatban HONORÉ hangsúlyozza, hogy a bírói kontroll lehetõsége a trust esetében nagyobb kell, hogy legyen, mint az a szerzõdések esetében szokásos: a trust alapító okiratában foglalt cél megvalósítása érdekében nemcsak a trust alapítója léphet fel, hanem a kedvezményesek, illetve közérdekû cél esetében valamely, ilyen joggal felruházott állami tisztviselõ is. Másfelõl azonban, a kontinentális jogrendszerek tekintetében sem feltétlenül helytállóak a dologi jog fent említett, dogmaként kezelt alapelvei: a dologi jogok numerus claususának elve a francia jogban egyáltalán nem egyértelmûen elfogadott, a Code civil nem deklarálja ezen elvet; a német jogban ezen elvek ugyan elméletileg érvényesülnek, de a bírói gyakorlatban és a jogtudományban a relatív (fiduciárius) tulajdon elfogadott kategória. 42 A BGB ugyan nem teszi lehetõvé a dologi jogok kötelmi hatályú jogügylettel való korlátozását, 43 azaz a tulajdonjogot alkotó jogosítványok megosztását, másként: új korlátozott dologi jogok létrehozását, azonban a joggyakorlat és a jogtudomány a Treuhand formájában jogi jelentõséget tulajdonít annak, hogy adott vagyontömeg kinek a gazdasági hasznát szolgálja, s a tulajdont gyakorlatilag megosztja a Treugeber és a Treuhänder között, elõbbinek gazdasági tulajdont (wirtschaftliches Eigentum), utóbbinak jogi tulajdont (rechtliches Eigentum) juttatva. E megkülönböztetés az angol jogban ismert equitable title és legal title közötti különbségtételre emlékeztet. A biztosítéki célú Treuhand esetében a biztosítékot adó tulajdont ruház át a hitelezõre, aki csak akkor köteles (kötelmi jogi értelemben) a tulajdon visszaruházására, ha a biztosítékot adó visszafizette a felvett hitelt. Tehát érvényes a felek azon megállapodása, hogy a hitelezõ megtarthatja a biztosítékként átruházott vagyontárgyat, amennyiben az adós nem teljesíti tartozását, holott a BGB a zálogjogi szabályok körében kimondja a lex commissoria római jogi eredetû tilalmát, 44 miszerint semmis az a megállapodás, amelynek értelmében a hitelezõ megszerzi a zálogtárgy tulajdonát, ha az adós nem egyenlíti ki tartozását. E példák alapján felvetõdik a kontinentális dologi jogi elméletben dogmaként kezelt, a gyakorlatban azonban sok esetben figyelmen kívül hagyott alapelvek felülvizsgálatának szükségessége Történeti gyökerek A trust, vagy ahogy kezdetben hívták, a use jogintézménye történeti tényezõknek, mindenekelõtt a feudális földbirtokrendszernek és az angol bírósági szervezet kettéosztottságának köszönheti létrejöttét. 46 Bár e jogintézmény már az 1066-ot követõ normann hódítást megelõzõen is ismert és alkalmazott volt angol területen, igazán elterjedtté csak a normann hûbéri rendszer átvétele után vált. a) A use jogintézményének köszönhetõen a földbirtokos rendelkezési joga az általa birtokolt föld fölött jelentõsen megnövekedett. Mindenekelõtt, az örökléshez kapcsolódó feudális terhek 47 alól mentesült az örökös, amennyiben a földbirtokot nem mint örökséget szerezte meg, hanem annak a hasznait élvezte mint egy, az örökhagyó által alapított trust kedvezményese. Az örökhagyó a hûbérbe kapott földbirtokot átadta néhány barátjának, hogy azt mint trust-vagyont kezeljék és annak hasznait utódai javára fordítsák. 48 Így utódja nem került hûbéri kapcsolatba a földesúrral, hiszen a common law által elismert legal title nélkül nem számított a földesúr bérlõjének, hûbéri kapcsolat csak a földesúr és a meghalt bérlõ (hûbéres) által kijelölt vagyonkezelõk között jött létre. E vagyonkezelõk nagykorúak voltak, így a földesúr nem gyakorolhatta a gyámság jogát (wardship), amelyre az esetleg még kiskorú (21 év alatti) utóddal szemben lehetõsége lett volna. E jogánál fogva bizonyos kötelezettségek mellett saját kezelésébe vehette volna a földbirtokot, allódiumához csatolhatta volna s annak minden hasznát saját maga élvezte volna. 49 Azzal, hogy halálának közeledtekor az elõzõ bérlõ a birtokot nagykorú vagyonkezelõkre bízta, hogy azok utódai javára fordítsák a birtok hasznait, biztosította utódainak a földesúrtól független megélhetését. A földesúr nem kényszeríthette a vagyonkezelõk mõgé rejtõzött kedvezményest (kedvezményeseket) a feudális terhek fizetésére, hiszen a common law szerint neki(k) semmi köze (közük) nem volt a földbirtokhoz. Mivel ilyen esetben a vagyonkezelõk mindig többen voltak (joint feoffees), illetve az esetleg meghaltak helyére újakat állíthattak, nem fordult elõ az sem, hogy a vagyonkezelõ halálával annak kiskorú utódjára hárultak volna a trust alapítójának kiskorú utódja által elkerült terhek. 50 b) A másik, nem kevésbé jelentõs elõnye a use jogintézményének az volt, hogy általa lehetõvé vált a végrendelkezés az ingatlantulajdon körében is, amely a normann hódítást követõen kialakult, s a XIII. századra megszilárdult common law szerint csak ingók (chattels) esetében volt lehetséges. 51 A use így ingatlantulajdon tekintetében kvázi-végrendeletként is funkcionált: a földtulajdonos legal title-t nem juttathatott utódjának, csak equitable title-t. c) A use révén könnyebbé vált az ingatlantulajdon átruházása élõk között is, hiszen nem volt szükség az olyan formai követelmények, mint például a nyilvánosság betartására, így titokban lehetett tartani a megajándékozott kilétét. d) A földtulajdon jogi személyek (corporations), tipikusan egyházi jogi személyek részére történõ átruházását tilalmazó, pontosabban az uralkodó engedélyéhez kötõ Statutes of Mortmain 52 rendelkezéseinek kijátszására is kitûnõen alkalmas volt a use, hiszen a kolostor vagy püspökség mint kedvezményes is éppúgy élvezhette a földbirtok javait, mintha az adott földbirtok a tulajdonában lett volna. e) A koldulórendek (például Assissi Szt. Ferenc rendje) alapítását követõen a use arra is alkalmazható volt, hogy e rendek megélhetése biztosított legyen annak ellenére, hogy szegénységi fogadalmuk miatt saját tulajdonuk nem lehetett. 53 f) A Rózsák Háborúja idején, amikor az angol arisztokrácia tekintélyes része hadban állt a York- vagy a Lancaster-ház oldalán, a földbirtokosok szívesen bízták birtokukat egy semleges, a háborúban részt nem vevõ barátjukra, bizalmasukra use formájában családtagjaik vagy saját maguk javára, hogy ezáltal elkerüljék birtokuk elkobzását (forfeiture for treason) abban az esetben, ha a háborúban a másik oldal kerekedne felül s õk a vesztesek oldalán állnának. 54 g) A keresztes hadjáratok alkalmával a Szentföldre induló földbirtokosok szintén éltek a use jogintézményével, hogy haláluk esetén családjuk független megélhetése biztosított legyen. h) Végül, arra is alkalmas volt a use, hogy segítségével az adós kimenekítse vagyonát hitelezõi keze közül (in fraudem creditorum), hiszen a use vagyonára nem vezethettek végrehajtást a hitelezõk. 55 E sokoldalú alkalmazhatóságának köszönhetõen a trust a XIII. és a XV. század között széles körben elterjedt. A common law bíróságok azonban nem részesítették jogi védelemben, a vagyonkezelõ tehát nem volt bíróság elõtt felelõsségre vonható, ha nem az alapító akaratának megfelelõen kezelte a rábízott vagyont. 56 A XIV. század végén, illetve a XV. század elején, II. Richárd, illetve V. Henrik uralkodása alatt fordulat állt be a 13
14 Lordkancellár bíróságának gyakorlatában: kikényszeríthetõvé vált a vagyonkezelõ kötelezettsége az alapító akaratának tiszteletben tartására, hiszen a kancellár általában egyházi személy volt, a kancelláriai bíróság (a court of conscience) által alkalmazott equity pedig a kánonjog hatása alatt állt, így a Lordkancellár bírósága egyfelõl nagy hangsúlyt helyezett a méltányosságra, a felek akaratának tiszteletben tartására, 57 illetve az ígéretszegõ magatartás (breach of good faith, laesio fidei) szankcionálására, 58 másfelõl nem kötötte a merev writ-rendszer és a szigorú perrend, amely a common law bíróságok ítélkezését nehézkessé és a fiduciárius kötelezettségvállalások kikényszerítésére alkalmatlanná tette. VIII. Henrik azonban kísérletet tett a törvények kijátszására alkalmas use felszámolására. Az 1535-ben elfogadtatott, s egészen a Law of Property Act évi elfogadásáig hatályban maradt Statute of Uses 59 értelmében a vagyonkezelõk elvesztik a use vagyonán fennálló mindennemû jogukat, a kedvezményesként megjelölt személyek pedig a use vagyonának valódi, common law szerinti tulajdonosainak számítanak, azaz a use vagyonára nem equitable title, hanem legal title alapján formálhatnak jogot. A törvény tehát megkísérelte felszámolni a kettõs tulajdon rendszerét, hogy ezáltal véget vessen annak a gyakorlatnak, amely a kincstár jövedelmeinek jelentõs csökkenésével fenyegetett. Az uralkodói törekvés azonban csak rövid távon bizonyult sikeresnek, hosszú távon (a XVII. században) a use visszatért a gyakorlatba egy, a Statute of Uses rendelkezései között fennmaradt kiskapunak köszönhetõen. 60 A use funkcióját betöltõ régi-új jogintézmény a trust nevet viselte. 4. A trust szereplõi A trust jogintézménye rendkívül sokoldalú, számtalan alakot képes ölteni s így a pontos és egyszerû definíció gyakorlatilag lehetetlen. A trust ugyanis elképzelhetõ beneficiary nélkül is, amennyiben az alapító (settlor) meghatározott (pl. jótékony) célra rendeli fordítani a vagyonkezelõre (trustee) átruházott vagyontömeget. Az is elképzelhetõ, hogy a trust alapítója és kedvezményese ugyanaz a személy, tehát csak a vagyon kezelését végzi más, de ugyanaz a személy élvezi a vagyon hasznát, mint a trust alapítását megelõzõen. Az is lehetséges, hogy az alapító kinyilvánítja, hogy a vagyont, amelynek addig kizárólagos tulajdonosa volt, a továbbiakban mint vagyonkezelõ fogja kezelni meghatározott kedvezményes(ek) javára, ez esetben tehát az alapító és a vagyonkezelõ egy és ugyanazon személy. Az sem kizárt, hogy az alapító egy meghatározott vagyontömeg kezelõjének nyilvánítja magát, s maga is egyike a kedvezményeseknek. Például, úgy rendelkezik, hogy trustot hoz létre, amelynek vagyonát saját maga kezeli, a vagyon hasznát pedig életében a saját, halála után örökösei javára kell fordítani. A halála után a vagyont kezelõ személyt saját maga is kijelölheti, de amennyiben nem tenné, ez nem fog a trust megszûntéhez vezetni: equity never allows a trust to fail for want of trustee. 61 Összegezve: a trust konstrukciója három szerepre épül, de egyáltalán nem biztos, hogy e három szerepet három különbözõ személy tölti be, elõfordulhat, hogy csak kettõ, de az is, hogy mindössze egy. A három szereplõ közül különösen a vagyonkezelõ és a kedvezményes jogai és kötelezettségei fontosak, hiszen közöttük oszlik meg a trust vagyonán fennálló tulajdonjog. 5. A vagyonkezelõ (trustee) A trustee személyét rendszerint az alapító jelöli ki az alapító okiratban (trust instrument / settlement), amely nem tekinthetõ az alapító és a vagyonkezelõ közti szerzõdésnek, hanem csupán az alapító által tett egyoldalú akaratnyilatkozatnak, melyet az abban vagyonkezelõként megjelölt személynek el kell fogadnia vagy vissza kell utasítania. Mind az elfogadás (assumption of the office of trustee), mind a visszautasítás (disclaimer of the office of trustee) történhet akár kifejezett nyilatkozattal, akár ráutaló magatartással, 62 de csak a teljes trust-vagyon kezelését lehet elfogadni vagy visszautasítani. A vagyonkezelés részleges elvállalása hatálytalan. A vagyonkezelõ fõ kötelezettsége a trust vagyonának az alapító akarata szerinti kezelése. A vagyonkezelõ kötelezettségei az ún. equitable obligations in rem kategóriájába tartoznak, azaz nem annyira a vagyonkezelõ személyéhez, mint inkább a trust vagyonához kötõdnek. Ebbõl egyfelõl az következik, hogy e kötelezettségek követik a trust-vagyont, azaz (a vagyont jóhiszemûen és ellenérték fejében mint kötöttségektõl mentes tulajdont megszerzõ személyek kivételével) mindenkit, akinek kezébe a trust-vagyon kerül, egyben az ahhoz kapcsolódó kötelezettségek is terhelnek. Másfelõl, a trust-vagyon a vagyonkezelõ saját vagyonától elkülönített vagyontömeg, amelyre a vagyonkezelõ hitelezõi nem vezethetnek végrehajtást a vagyonkezelõ fizetésképtelensége esetén. A vagyonkezelõ a trust-vagyont nem fordíthatja a saját javára, 63 hanem kizárólag a kedvezményesek, illetve az alapító által megjelölt cél érdekében használhatja azt fel. E kötelezettségbõl fakad, hogy a vagyonkezelõként megjelölt személy az elfogadó nyilatkozat megtétele elõtt köteles felfedni mindazon, az alapító által nem ismert körülményeket, amelyek feladatának ellátásával ellentétben állnak, mindenekelõtt a személyes érdekei és a kedvezményesek érdekei között fennálló esetleges ellentéteket. 64 Természetesen, a vagyonkezelõ a továbbiakban is köteles elkerülni, hogy személyes érdekei és vagyonkezelõként vállalt kötelezettségei (azaz a kedvezményesek érdekeinek védelme) összeütközésbe kerüljenek. 65 Például, abban az esetben, ha a trust-vagyonba valamely vállalkozás, üzleti tevékenység is beletartozik, a vagyonkezelõ nem folytathat olyan tevékenységet, amely konkurálna a trust-vagyonba tartozó tevékenységgel. Az 1930-ban eldöntött Re Thompson esetben 66 a bíróság megtiltotta a vagyonkezelõnek, hogy yachtkölcsönzésbe kezdjen ugyanabban a tengerparti városban, ahol az általa kezelt vagyonba tartozó yachtkölcsönzõ vállalkozás is mûködött. E szabályból (ti. a vagyonkezelõ kötelezettségei és személyes érdekei közti összeütközés tilalmából) következik az is, hogy a vagyonkezelõ fõszabály szerint ingyen, ellenszolgáltatás nélkül végzi a rábízott vagyon kezelését, csak a vagyonkezeléssel kapcsolatban felmerült költségei megtérítését kérheti. 67 E fõszabály nem érvényesül, ha a trust instrument ellentétes rendelkezést (ún. charging clause) tartalmaz; ha a bíróság feljogosítja a vagyonkezelõt ellenszolgáltatás követelésére, illetve elfogadására, továbbá, ha minden kedvezményes hozzájárul a vagyonkezelõ részére történõ díjfizetéshez. A vagyonkezelõ nem szerezhet semmit a trust vagyonából adásvétel útján, hiszen pontos információkkal rendelkezik a trust vagyontárgyairól, s esetleg olyan információnak is birtokában van, amelyet elhallgatva a vagyontárgyat annak reális értékénél lényegesen alacsonyabb áron tudja megvásárolni, ezzel kárt okozva a trust kedvezményeseinek. E szabály tehát nem azt jelenti, hogy a jóhiszemûen eljáró vagyonkezelõ adásvétel útján hozzájuthat a trust-vagyonba tartozó tárgyakhoz, s csak a rosszhiszemûen eljáró, s így kárt okozó vagyonkezelõ felel a trust vagyonából saját részre történõ adásvételekért. A bíróság nem vizsgálja, hogy a vagyonkezelõ jóhiszemû volt-e vagy sem, a csalás szándékával történt-e az adásvétel vagy sem. 68 Minden adásvétel, amely a trust vagyonából a vagyonkezelõ vagy annak családtagjai részére, vagy olyan társaság részére történt, amelynek az adásvételt bonyolító vagyonkezelõ a fõ részvényese, megtámadható a kedvezményes(ek) által, s az adásvétel sikeres megtámadása in integrum restitutióhoz vezet. Csak abban az esetben nem érvényes e szabály, ha a trust instrument, a bíróság vagy a kedvezményesek együttesen feljogosították a vagyonkezelõt a trust vagyonából saját részre történõ adásvételre. E szabály úgy sem játszható ki, ha az adásvétel harmadik személy részére történt, aki a vagyonkezelõnek visszavásárlási jogot engedett a vagyontárgyra 14
15 nézve. 69 Az ilyen adásvételi szerzõdés is sikerrel megtámadható, kivéve azon jóhiszemû és ellenérték fejében szerzõ személyeket, akik a vagyontárgy trust-vagyonba tartozásáról nem tudtak és arról a kellõ gondosság tanúsítása mellett nem is tudhattak. 70 Ezen személyek jogcíme nem vitatható, a vagyonkezelõ azonban köteles a vételár és a tényleges érték, illetve az általa a trust-vagyonba befizetett és az általa kézhezvett vételár közti különbözetet a trust-vagyonba befizetni, a kamatokkal együtt. 71 A vagyonkezelõi feladatok átvételekor a vagyonkezelõ köteles továbbá megismerni a trust instrument rendelkezéseit, s a továbbiakban nem hivatkozhat arra, hogy nem ismerte ezen rendelkezéseket. Köteles továbbá ellenõrizni, hogy mi minden tartozik a trust-vagyonba, s megtörtént-e a trust teljes vagyonának átruházása a vagyonkezelõ(k)re. 72 A trust vagyonba tartozó követeléseket azok esedékességétõl számított lehetõ legrövidebb határidõ alatt be kell hajtania. A vagyonkezelés során a vagyonkezelõnek prima facie azt a gondosságot kell tanúsítania, amit az ésszerû és gondos üzletember saját ügyeiben eljárva tanúsítana (diligence and care of the ordinary prudent man of business in the management of his own affairs). 73 A vagyonkezelõtõl elvárt gondosság azonban tulajdonképpen még ennél is magasabb: a vagyonkezelõ ugyanis nem kockáztathatja a kedvezményesek javára fordítandó vagyont túlságosan bizonytalan kifutású üzleti tranzakciók érdekében, hiszen az eredményes vagyonkezelésnél is fontosabb a vagyon fenntartása a kedvezményesek javára. 74 A vagyonkezelés során tehát úgy kell eljárnia a trusteenak, mint annak a gondos üzletembernek, aki másokra tekintettel tesz befektetéseket. 75 Az a vagyonkezelõ továbbá, aki szolgáltatásait díjfizetés ellenében végzi, a gondosság magasabb fokát köteles tanúsítani, mint az, aki ugyanezt ingyenesen teszi. 76 Ugyanez áll arra a vagyonkezelõre, aki hivatásszerûen foglalkozik vagyonkezeléssel, tehát nagyobb biztonságot ígér a trust alapítójának, mintha utóbbi egy szakértelemmel nem rendelkezõ személyt bízna meg a vagyon kezelésével. 77 Amennyiben a vagyonkezelõ nem a trust instrument rendelkezéseinek megfelelõen jár el, az abban foglaltakkal akár tevõlegesen, akár mulasztás formájában ellentétesen cselekszik, ún. breach of trustot követ el. Amennyiben a breach of trust visszafordítható, azaz a vagyonkezelõ kötelezettségszegõ magatartása orvosolható, a kedvezményes bírósághoz fordulhat, amely utasítani fogja a vagyonkezelõt, hogy teljesítse kötelességét: fizesse ki a kedvezményeseknek járó osztalékot, hajtsa be a trust követeléseit, ne kezelje saját vagyonaként (ne hasznosítsa saját célokra) a trust vagyonából vett értéktárgyat, a trust-vagyon saját célra történt felhasználása esetén fizesse be a trust bankszámlájára az így szerzett nyereséget. Amennyiben a breach of trust nem orvosolható, illetve a vagyonkezelõ mulasztása nem pótolható, azaz a vagyonkezelõ másként helyre nem hozható kárt okozott az általa kezelt vagyonban, köteles a trust vagyonában bekövetkezett kárt megtéríteni. Pontosabban, nem is annyira kártérítésrõl, mint inkább a trust-vagyon helyreállításáról, in integrum restitutióról van szó, hiszen a kártérítésre vonatkozó common law-szabályok (például az elõreláthatósági követelmény, hogy ti. csak a károkozáskor az ésszerûen elvárható gondosság mellett elõrelátható károk megtérítése követelhetõ) nem vonatkoznak a vagyonkezelõ kártérítési kötelezettségére. 78 Mivel az elõreláthatósági követelmény nem korlátozza a vagyonkezelõ felelõsségét, abban az esetben, ha személyes célokra használta fel a trust-vagyont vagy annak egy részét, mindazt a kárt (azaz a felmerült veszteséget és az elmaradt hasznokat, például kamatokat, befektetések révén várható hozamokat) meg kell térítenie, ami a trust-vagyont addig az idõpontig éri, ameddig a személyes célokra felhasznált vagyontömeg nem kerül vissza a trust-vagyonba. Tehát, breach of trust esetén a kedvezményesek alapvetõen kétféle jogorvoslatot választhatnak: vagy bírósági úton kényszerítik a vagyonkezelõt kötelezettségei teljesítésére (enforcement of trustees duties, a szerzõdési jog terminológiája szerint: specific performance), vagy a trust vagyonának helyreállítását követelik tõle (recovery of losses and profits, compensation). Amennyiben a kedvezményesek úgy látják, hogy a vagyonkezelõ gondatlan kezelése folytán a trust-vagyon veszélyben van, nem kell megvárniuk míg a vagyonkezelõ ténylegesen breach of trustot követ el, bírósághoz fordulhatnak, hogy a vagyonkezelõ számoljon el a trust-vagyonnal (order for an account), illetve hogy a bíróság kötelezze a vagyonkezelõt ún. injunction 79 útján a kedvezményesek érdekével ellentétes magatartás abbahagyására és tiltsa el a további jogsértõ magatartástól. 80 Fentebb már kiemeltük, hogy a vagyonkezelõ személyes hitelezõi nem támaszthatnak igényt a trust vagyonára, a vagyonkezelõ fizetésképtelensége esetén sem elégíthetik ki igényüket a trustee által kezelt trust-vagyonból. Amennyiben viszont nem a vagyonkezelõ személyes vagyona, hanem a trust-vagyon válik fizetésképtelenné, a trust kedvezményesei a vagyonkezelõ személyes vagyonából is követelhetik igényeik kielégítését, de csak a vagyonkezelõ személyes hitelezõinek igényeivel egy sorban (pari passu with the personal creditors of the trustee). Tegyük fel például, hogy a trust vagyona értékû volt, a személyes hitelezõk igénye értékû, a vagyonkezelõ viszont mindössze értéket képviselõ személyes vagyonnal rendelkezik, a trust vagyona viszont csõdbe ment. A személyes hitelezõk, illetve a trust kedvezményesei pari passu (egy sorban) és pro rata (követeléseik arányában) érvényesíthetik igényeiket a vagyonkezelõ személyes vagyonával szemben: elõbbiek ra, utóbbiak ra jogosultak. Amennyiben a vagyonkezelõ a trust vagyonát nem felélte, hanem a pénzbõl bizonyíthatóan valamilyen ingó vagy ingatlan vagyontárgyat vásárolt, a vagyonkezelõ csõdje esetén ez a vagyontárgy nem áll a vagyonkezelõ személyes hitelezõinek rendelkezésére, abból nem elégíthetik ki igényeiket. E vagyontárgyra nézve a kedvezményeseknek dologi természetû (in rem) joguk van: e vagyontárgyat a sajátjuknak, pontosabban a trust vagyonába tartozónak tekinthetik, s annak trust-vagyonként, azaz a kedvezményesek javára történõ kezelését nem csak a vagyonkezelõtõl, hanem a jóhiszemû és ellenérték fejében szerzõ vevõ kivételével mindenkitõl követelhetik. Azaz, a kedvezményes(ek) nyomon követheti(k) a trust-vagyon útját (the equitable right of tracing), 81 az nem vész el, csak átalakul a vagyonkezelõ és az esetleges további személyek által eszközölt átruházások során. 82 Kivételt képez természetesen a jóhiszemû, ellenérték fejében szerzõ (bona fide purchaser for value without notice) esete. Összefoglalva: a trust-vagyont (illetve annak egy részét) elidegenítõ, annak révén más vagyontárgyhoz jutó vagyonkezelõ kötelezettsége fennmarad, csak más vagyontárgyon (ti. a trust-vagyonból vett vagyontárgyon) áll fenn, 83 a vagyontárgyat a továbbiakban megszerzõ harmadik személyeket pedig vagyonkezelõknek kell tekinteni, õket mint a trust-vagyon megszerzõit ún. constructive trusteenek, azaz ex lege vagyonkezelõknek kell tekinteni. 84 Mindez persze fordítva is igaz: nemcsak a trust-vagyon részét képezõ pénzbõl vett ingó vagy ingatlan vagyontárgy kerül be a trust-vagyonba, de a trust-vagyon részét képezõ vagyontárgy értékesítésébõl befolyt pénzösszeg is a trust-vagyonba kerül. A kedvezményesek mindazonáltal választhatják azt is, hogy a trustvagyon részét képezõ pénzbõl vett vagyontárgyat biztosítéknak tekintik, mintegy a pénzkövetelést biztosító zálogtárgynak. 85 Amennyiben a trust-vagyonba tartozó vagyontárgy eladásából befolyt vételárat a vagyonkezelõ nem különítette el, hanem összekeverte a saját pénzével, például a saját bankszámlájára fizette azt be, csõd esetén a trust kedvezményesei elsõbbséget élveznek a vagyonkezelõ személyes hitelezõihez képest, azaz követelhetik a trust vagyonának megfelelõ pénzösszeget, s a személyes hitelezõk nem hajthatják be követeléseiket a trust-vagyon eladásából származó pénzösszegbõl. Amennyiben a bankszámlára 15
16 történt befizetést követõen a vagyonkezelõ pénzt vesz le a vegyes bankszámláról (mixed bank account), s azt elkölti, majd csõdbe megy, a bankszámlán fennmaradt pénzre a Re Hallet s Estate esetben 86 kialakított szabály érvényes, amely szerint vélelmezendõ, hogy a vagyonkezelõ elõbb a saját pénzét vette le a számláról, s csak azután nyúlt a trust-vagyonhoz. Például, ha egy vagyonkezelõ trust-vagyont helyezett el a saját számláján, illetve saját vagyont, ezután levett a számláról t, fizetésképtelenség esetén a Re Hallett s Estate szerinti vélelem alapján a számláról levett tartalmazta a teljes saját vagyont, azaz t, hiszen ahhoz nyúlt elõször, illetve a trustvagyonból t. A számlán maradt pénzösszeg ( 2 000) tehát trust-vagyon, ami a kedvezményeseket illeti, a személyes hitelezõk semmit sem kapnak. Másrészt viszont, a Re Hallett s Estate ügyben hozott döntés másik fele alapján vélelem szól amellett is, hogy amennyiben a vagyonkezelõ a vegyes bankszámláról történt levételt követõen pénzt helyez el a bankszámlán, ez az összeg a sajátjának számít, s nem a trust-vagyon pótlásának. A fenti példát folytatva, tegyük fel, hogy a vagyonkezelõ a font levétele és elköltése után ot helyez el a számláján. Ez a saját vagyonának tekintendõ, s ekként a kedvezményesek és a személyes hitelezõk pari passu és pro rata érvényesíthetik igényeiket ezen összeggel szemben. A kedvezményesek egyfelõl tehát in rem alapon érvényesíthetnek igényt a erejéig, másfelõl in personam alapon a arányos része erejéig. Tegyük fel, hogy a hitelezõk követelése , ebben az esetben a kedvezményesek 600-ra, a hitelezõk pedig ra jogosultak a ból, hiszen elõbbieknek nyi követelésük van összesen, de abból csak marad fenn a levonását követõen, amelyre in rem alapon jogosultak. Fontos megjegyezni, hogy az angol jog a private trustokra, azaz azon trustokra nézve, amelyek nem jótékony, azaz közös társadalmi célt szolgálnak (charitable trusts, public trusts), 87 korlátozta a vagyonkezelés idõtartamát. E korlátozás két, egymással ellentétes érdek közötti kompromisszumként alakult ki. A tulajdonosok érdeke az, hogy minél hosszabb ideig elõre meghatározhassák vagyonuk sorsát, tehát például a kedvezményesek személyét. A társadalom és a gazdaság érdeke viszont inkább a vagyonok szabad áramlását kívánja meg, azt, hogy a vagyonok ne váljanak elidegeníthetetlenné a trust alapítójának akarata folytán. Ezt több, bonyolult szabály szolgálja, melyeket itt csak röviden ismertetünk. 88 A rule against perpetuities értelmében a trust kedvezményesének személye pontosan meghatározható kell, hogy legyen egy meghatározott idõtartamon belül: ez az angol jog szerint egy, az alapító által meghatározott és a trust létrejöttekor életben lévõ személy élete és további 21 év; vagy az alapító által meghatározott, de 80 évnél nem hosszabb idõtartam. A rule against inalienability a meghatározott, de nem jótékony célra létrehozott trustokra vonatkozik (non-charitable purpose trusts), s ezen elv értelmében a trust egy, a trust létrejöttekor életben levõ, meghatározott személy élete alatt és további 21 évig állhat fenn. A rule against accumulation of income értelmében a trust-vagyon felhalmozása is idõtartamhoz kötött, e felhalmozás megtörténhet az alapító életében, illetve az alapító halálát vagy a trust létrejöttét követõen még 21 éven belül vagy a trust esetleges kiskorú kedvezményesének nagykorúvá válásáig terjedõ idõtartam alatt. 6. A kedvezményes (beneficiary) A beneficiary joga sem dologi, sem kötelmi jognak nem nevezhetõ egyértelmûen. 89 Az equitable / beneficial title kevesebb, mint a tulajdon, de több, mint egy kötelmi jogi követelés: 90 védelmet kap mindenkivel, azaz harmadik személyekkel szemben is, kivéve, ha a harmadik személy (1) jóhiszemûen és (2) ellenérték fejében (visszterhes jogügylettel) jutott hozzá a trust-vagyonhoz, (3) abban a hiszemben, hogy kötöttségektõl mentes tulajdont (legal estate) szerzett, s (4) a kellõ gondossággal járt el, mindent megtett, ami az adott helyzetben ésszerûen elvárható volt tõle. 91 Amennyiben a vagyonkezelõ a trust vagyonát az alapító által meghatározottaktól eltérõen kezelte, azt elidegenítette, a kedvezményes joga csak a harmadik személyek ezen szûk csoportjával szemben gyengébb, mindenki mással szemben védelemben részesül. A harmadik személyek részérõl megkívánt gondosság foka olyan magas, hogy ritka az olyan harmadik személy, aki bizonyítani tudja, hogy jogszerzése a fenti feltételek mindegyikének megfelel. A harmadik személynek ugyanis azt kell bizonyítania, hogy sem tényleges tudomása (actual notice), sem potenciális (azaz a kellõ gondosság mellett meglévõ) tudomása (constructive notice) nem volt arról, hogy az adásvétel tárgya trust-vagyon részét képezi, azaz nem tudta és a kellõ gondosság mellett nem is tudhatta, hogy kötöttségekkel terhelt tulajdont vesz meg. Amennyiben az adásvételt a vevõ nem személyesen, hanem megbízottja, ügynöke, képviselõje útján bonyolította, s e képviselõ tisztában volt vele, hogy az adásvétel tárgya trust-vagyon részét képezi, vélelem szól amellett, hogy a vevõ is tisztában volt azzal, amivel képviselõje. A képviselõ tudomását úgy kell tekinteni, mintha a vevõ tudomása volna, ez az ún. imputed notice. A kivételt képezõ személyi kör olyan szûk, hogy a szakirodalom jelentõs része dologi jogként fogja fel a kedvezményes jogát. Tekintetbe véve a magyar jog szabályozását [Ptk (1) (2) bek.], mely szerint a tulajdonjogot is korlátozza a kereskedelmi forgalomban jóhiszemûen szerzõ vevõ, 92 illetve a kereskedelmi forgalmon kívül, de jóhiszemûen és ellenszolgáltatás fejében, olyan személytõl szerzõ vevõ tulajdonjoga, akire a dolgot a tulajdonos bízta, megállapíthatjuk, hogy a kedvezményes joga a mai angol jogban gyakorlatilag dologi jognak tekinthetõ, sõt sokkal inkább a tulajdonhoz közel álló dologi jognak, mintsem idegen dologbeli (másképpen: korlátolt dologi) jognak. 93 A haszonélvezettõl mint idegen dologbeli jogtól is különbözik a beneficiary joga, hiszen a haszonélvezõ a más személy tulajdonában álló dolgot birtokában tartja, azt használja és hasznait szedi. E jogokkal a tulajdonos is élhet egyidejûleg annyiban, amennyiben a haszonélvezõ nem él azokkal. Végül, a haszonélvezet csak korlátozott idõre, legfeljebb a jogosult élete végéig állhat fenn. Ehhez képest a beneficiary nem rendelkezik a trust propertyvel, nem birtokolja azt, csak a hasznait élvezi. A trustvagyonnal a trustee rendelkezik, aki azonban e rendelkezési jogát nem a saját, hanem a kedvezményes(ek) javára gyakorolja, méghozzá kizárólagos jelleggel: saját haszna nem származhat a trustvagyon kezelésébõl. 94 B) A kontinentális jogrendszerek rokon jogintézményei 1. A Treuhand a német jogban A vagyonkezelés angol jogban kialakult sajátos alakzatával rokon a német jog Treuhand néven ismert jogintézménye, amely a jogtudomány és a bírói jog által kialakított konstrukció, lényegében törvényi szabályozás nélkül. 95 A Treuhand már az õsi germán jogban is létezett, a száli törvénykönyvben (Lex Salica, c. 46) szereplõ acfatmire (Affatomie) intézménye 96 tekinthetõ az elsõ megjelenésének, reneszánsza pedig a történeti jogi iskolának köszönhetõ, amely azonban nem pusztán elméleti érdeklõdésbõl, hanem sokkal inkább a gyakorlat igényeinek eleget téve hívta új életre e jogintézményt a múlt században. 97 A múlt századi német gyakorlatban ugyanis olyan konstrukciók terjedtek el, mint a biztosítéki tulajdonátruházás (Sicherungsübereignung), a biztosítéki engedményezés (Sicherungszession), 98 a követelés behajtásának céljából történõ értékpapírátruházás (Vollindossament zu Inkassozwecken, Inkassoindossament), a váltó-letét (Depotwechsel). 99 E konstrukciókkal szemben az alperesek a színlelt jogügylet kifogásával éltek, azt állítva, hogy a biztosítéki tulajdon- 16
17 átruházás, illetve engedményezés leplezett zálogszerzõdés, 100 az értékpapír-átruházás pusztán a követelés behajtására irányuló leplezett meghatalmazás, 101 a váltó-letét pedig szintén leplezett hitelbiztosíték. Mindegyik konstrukció közös vonása, hogy látszólag tulajdonátruházás történik: az, akire a vagyont átruházzák, harmadik személyek irányában tulajdonosként léphet fel, de a vagyon átruházója és a vagyon megszerzõje közötti kötelmi hatályú megállapodás, szerzõdés jelentõsen korlátozza a tulajdonnal járó jogosítványokat kettejük viszonyában. A vagyon megszerzõje a vagyont nem fordíthatja a saját javára, hanem a vagyon átruházója által adott rendelkezéseknek megfelelõen kell kezelnie azt. A vagyont átruházó és a vagyont megszerzõ személy közti viszony bizalmi természetû kell legyen, hiszen jogilag a tulajdonos rendelkezési jogát nem korlátozhatja kötelmi hatályú megállapodás. 102 A vagyon átruházója a vagyonkezelõ által szerzõdésben vállalt kötelezettségeket csak kötelmi alapon kényszerítheti ki, tulajdoni igényt nem támaszthat az átruházott vagyonra. A gyakorlat által felvetett problémára (hogy ti. a fentebb említett esetekben színlelt jogügyletekrõl van szó) két irányból is érkezett válasz: FERDINAND REGELSBERGER 1880-ban megjelent tanulmánya 103 az ún. római jogi Treuhand (romanische Treuhand, másképpen: fiduziarische Treuhand) koncepcióját ajánlotta a jogtudomány és a gyakorlat figyelmébe, míg ALFRED SCHULTZE a szintén történeti alapon, a longobárd okiratok kutatása alapján kialakított, ún. germán jogi Treuhand (deutschrechtliche Treuhand) konstrukciójára hívta fel a figyelmet 1895-ben, illetve 1901-ben közzétett tanulmányaiban. 104 Rendkívüli jelentõségre tett szert REGELSBERGER megállapítása, melynek köszönhetõen elháríthatóvá vált a színlelt jogügylet kifogása. REGELSBERGER felhívta a figyelmet arra, hogy a színlelt jogügylet esetében a felek akarata és nyilatkozata eltér egymástól, míg a fiduciárius ügyletek (mint például a biztosítéki tulajdonátruházás) esetében a felek akarata valóban arra irányul, hogy a nyilatkozatuknak megfelelõ joghatások bekövetkezzenek: a tulajdont átruházzák, azzal a feltétellel, hogy a tulajdont megszerzõ személy a tulajdonátruházás által neki juttatott jogosultságoknak csak egy bizonyos körével él. 105 A római jogi és a germán jogi koncepció közti alapvetõ különbség, hogy a vagyonkezelõ (Treuhänder, Fiduziar) kötelezettségét, hogy ti. a rá átruházott vagyont (Treugut) az alapító (Treugeber, Fiduziant) akarata szerint kezelje, a római jogi alapokon 106 álló koncepció képviselõi pusztán kötelmi jogi jellegû kötelezettségnek tekintették, szemben a Treuhand intézményének õsi, germán jogi eredetét hangsúlyozó állásponttal, amely szerint a Treuhänder kötelezettségszegõ magatartása (treuwidriges Handeln) esetén az alapító dologi jogi alapon is felléphet, azaz megakadályozhatja a Treugut vagyonkezelõ által történõ, kötelezettségszegõ elidegenítését, azaz harmadik személyek jogszerzését. Míg a vagyonkezelõ a római jogi alapokra viszszavezetett koncepció szerint tulajdont szerez a neki átadott vagyon felett (Theorie vom vollen Rechtserwerb, REGELSBERGER), s kötelezettségszegés esetén csak kötelmi alapon vonható felelõsségre, addig a germán jogból eredeztetett koncepció szerint a vagyonkezelõ nem lesz valódi tulajdonos (Theorie vom geteilten Eigentum), ugyanis a vagyon átruházása azzal a bontó feltétellel történik, hogy a Treugut a vagyonkezelõ kötelezettségszegõ magatartása esetén ipso iure visszaszáll az alapítóra, aki éppen ezért nem pusztán kötelmi alapon kényszerítheti a vagyonkezelõt kötelezettségei teljesítésére, hanem a felfüggesztõ feltétel beállta (a vagyonkezelõ kötelezettségszegése) esetén tulajdoni igénnyel bír. A két koncepció tehát abban különbözik, hogy a Treugeber jogosultságát a Treuhänder által vállalt kötelezettségek kikényszerítésére a germán jogi koncepció dologi jellegûnek, míg a római jogi koncepció pusztán kötelmi jellegûnek tekintik. 107 Megjegyzendõ, hogy a német gyakorlatban a kétszemélyes Treuhandverhältnis mondható tipikusnak, azaz a vagyonkezelõ kötelezettsége jellemzõen abban áll, hogy az alapító javára kezelje az átruházott vagyont, bár nem kizárt a harmadik személyek kedvezményesként történõ megjelölése sem. Éppen ezért, amikor azt a kérdést vizsgáljuk, hogy a Treugeber milyen jogosultsággal bír a Treuhänder kezelésébe adott vagyon felett, egyben arra a kérdésre is válaszolunk, hogy az esetleges kedvezményes harmadik személy(ek) milyen jogokkal bír(nak). A germán jogi alapokra hivatkozó elmélet a gyakorlatban soha nem tett szert jelentõségre, ezért a továbbiakban csak a római jogi alapokon kialakított fiduziarische Treuhand konstrukcióját vizsgáljuk. A fiduziarische Treuhand alapvetõen két funkciót tölt be a német jogban: egyfelõl hitelbiztosítékként mûködik a biztosítéki tulajdonátruházás, illetve a biztosítéki engedményezés formájában (Sicherungsübereignung, illetve Sicherungabtretung, összefoglaló néven: Sicherungstreuhand), másfelõl a vagyonkezelés lehetséges formája (Verwaltungstreuhand). 108 A továbbiakban a tanulmány céljának megfelelõen csak a vagyonkezelés céljára létrehozott Treuhand konstrukcióját vizsgáljuk. E megoldást számos területen alkalmazzák az üzleti és a mindennapi életben. A befektetési társaságok (Kapitalanlagegesellschaften) Treuhand formájában kezelik ügyfeleik pénzét, amelyet befektetnek és ügyfeleik javára fordítanak. 109 Ingatlan adásvétele esetében a vevõ általában nem közvetlenül az eladónak fizeti ki a vételárat, hanem egy közjegyzõ által, egy banknál nyitott számlára (Treuhandkonto, Notaranderkonto) fizeti azt be, e számlán lévõ összeget a közjegyzõ mint Treuhänder kezeli, s csak akkor fizeti ki az eladónak, ha az adásvétel körül minden rendben zajlott, s nem kétséges a vevõ tulajdonszerzése. A bonyolult és költséges csõdeljárás kikerülésére is alkalmas a Treuhand, amennyiben a fizetésképtelenné vált személy átruházhatja vagyonát egy vagyonkezelõre, aki ilyen minõségében teljesíti a Treugeber hitelezõi által a csõdvagyonnal szemben támasztott igényeket (Liquidationstreuhand, ill. Liquidationsvergleichstreuhand). 110 Betéti társaság (Kommanditgesellschaft) esetében is elõfordul, hogy a társaság irányítását, a szavazati jogok gyakorlását, a költségvetés ellenõrzését a korlátolt felelõsséggel rendelkezõ tagok egy tagra mint Treuhänderre bízzák, aki e jogokat (a betéti társaság vagyonának kezelését) a többi betétes javára gyakorolja. 111 A vagyonkezelõi viszony (Treuhandverhältnis) létrejöttéhez két elem szükséges: egyrészt a vagyon átruházása (Übereignung), másrészt egy, az alapító és a vagyonkezelõ (a Treugeber és a Treuhänder) közötti szerzõdés (Treuhandvereinbarung), amely a vagyonkezelésre vonatkozó elõírásokat tartalmazza. Amennyiben a vagyonkezelés harmadik személy javára történik, ezt a Treugeber és a Treuhänder közti szerzõdésben kell kikötni, a harmadik személy csak ekkor érvényesítheti a Treugut elkülönítésére vonatkozó igényét, azaz: a vagyonkezelési szerzõdést (Treuhandvereinbarung) harmadik személy javára szóló szerzõdés formájában kell megkötni. A német jogban érvényesülõ absztrakt dologi jogi ügylet tana 112 alapján a vagyonkezelõ tulajdonszerzése már a vagyon átruházása (azaz a felek erre irányuló megállapodása és a birtokbaadás) 113 révén megtörténik, s a vagyonkezelõ ezáltal valódi, tulajdonképpeni értelemben vett tulajdont szerez. A tulajdonnal járó jogosítványokat azonban csak annyiban gyakorolhatja, amennyiben erre a Treugeberrel kötött szerzõdés feljogosítja. Azaz, dologi jogi alapon (kifelé, harmadik személyek irányában) a vagyonkezelõ többre jogosult, mint amennyire kötelmi jogi alapon (befelé, a vagyont átruházó személy irányában) lehetõsége van. 114 Mindenesetre, a vagyonkezelõ dologi jogi jogosultsága és kötelmi jogi jogosultsága között mutatkozó diszkrepancia 115 nehezen hidalható át, hiszen a BGB a kifejezetten kimondja, hogy jogügylet révén nem zárható ki és nem korlátozható egy elidegeníthetõ jog feletti rendelkezési jog. Azaz, aki szerzõdésben lemond rendelkezési jogáról, illetve annak egy részérõl, e jogról való lemondással csak kötelmi jogi kötelezettséget vállalt, dologi jogi jellegût nem. Tehát, ha a szerzõdést megszegve mégis elidegenítené a tulajdonában lévõ dolgot, csak kötelmi jogi alapon vonható felelõsségre, a dolgot megszerzõ harmadik személy tulajdonjoga nem vonható kétségbe
18 Mindazonáltal, a Reichsgericht 1899-ben kialakított, s a Bundesgerichtshof által elfogadott és ma is követett gyakorlata a vagyonkezelõnek átadott vagyont különvagyonként (Sondereigentum) kezeli, 117 amelyre a vagyonkezelõ személyes hitelezõi nem vezethetnek végrehajtást, illetve amely nem osztozik a vagyonkezelõ személyes vagyonának sorsában csõd, fizetésképtelenség esetén, hanem lehetõség van annak a végrehajtás alóli mentesítésére (a foglalás alóli feloldására), illetve a csõdvagyontól történõ elkülönítésére (Aussonderung) a polgári perrendtartás (Zivilprozessordnung, ZPO), illetve a csõdtörvény (korábban Konkursordung, 1994 óta Insolvenzordung) rendelkezései alapján. 118 A bírói jogalkotás (Richterrecht) tehát eljárásjogi szabályokra támaszkodva lehetõvé tette a Treugut elkülönítését a vagyonkezelõ saját vagyonától, megkérdõjelezve ezzel a BGB rendelkezései mögött meghúzódó anyagi jogi alapelveket, mint a tulajdon oszthatatlanságának vagy a dologi jogok zárt körének elve, 119 s eltekintett attól, hogy a tulajdoni és a kötelmi igények közti, a BGB rendelkezéseibõl következõ megkülönböztetést alkalmazza a vagyonkezelõ vagyonára vezetett végrehajtás, illetve csõdeljárás esetén érvényesített igények rangsorolására. A Reichsgericht gyakorlatilag új dologi jogot hozott létre. 120 A szakirodalom a Treugeber jogainak eldologiasodásáról, illetve kvázi dologi jogi jogosultságról beszél, s ennek magyarázataként arra hivatkozik, hogy a Treuhänder csak formális-jogi értelemben tulajdonos, míg tartalmi-gazdasági szempontból a Treugeber a kezelt vagyon tulajdonosa. A gazdasági értelemben vett tulajdonnak tulajdonított jogi relevancia nyilvánvalóan contra legem történt bírói jogfejlesztést takar. 121 Hiszen mind a hitelbiztosítéki, mind a vagyonkezelési Treuhand egyfajta relatív tulajdon, amely a BGB római jogon alapuló rendszerébe nem illeszthetõ be. A Treugut így a trust propertyhez hasonlóan elkülönül a vagyonkezelõ személyes vagyonától, azzal a jelentõs különbséggel, hogy (1) csak a közvetlenül a Treugeber által a vagyonkezelõre átruházott vagyontömeg számít Treugutnak, azaz a harmadik személyek által a vagyonkezelõnek, a Treugeber javára átadott vagyon fõszabály szerint nem számít különvagyonnak, nem különíthetõ el a vagyonkezelõ személyes hitelezõi által vezetett végrehajtás, illetve a vagyonkezelõ fizetésképtelensége esetén (Unmittelbarkeitsprinzip), illetve (2) a vagyonkezelõ által elidegenített eredeti (a Treugeber által közvetlenül a vagyonkezelõre átruházott) Treugut helyébe lépõ vagyontárgyak, illetve vételár nem tekinthetõk különvagyonnak, nem különíthetõk el a vagyonkezelõ személyes vagyonától (Surrogationsverbot). A szakirodalomban számos kritika érte mindkét, a Treugut különvagyon-jellegét csökkentõ korlátozást, amelyek indokolatlanul csökkentik a Treugeber jogainak védelmét. 122 Az Unmittelbarkeitsprinzip alól csak egy esetben tett kivételt a joggyakorlat: az ingatlan adásvételekor gyakori, hogy a vevõ nem közvetlenül az eladónak fizeti ki a vételárat, hanem egy közjegyzõ bankszámlájára fizeti be azt. Ebben az esetben a közjegyzõ mint Treuhänder kezeli a vételárat, s azt csak a vevõ tehermentes tulajdonszerzésekor fizeti ki az eladónak mint Treugebernek. Ebben az esetben tehát nem a kedvezményes, hanem harmadik személy (a vevõ) által befizetett összeg is Treugutnak számít. 123 Amennyiben a vagyonkezelõ kötelezettségszegõ módon elidegeníti a Treugutba tartozó vagyontárgya(ka)t, az azokat megszerzõ harmadik személyek tulajdont szereznek, azaz a Treugebernek nem áll módjában a harmadik személyekkel szemben az angol jogban ismert tracinghez hasonlóan dologi jogi igényeket érvényesíteni. A vagyonkezelõ kötelezettsége ugyanis pusztán kötelmi természetû, 124 e kötelezettsége nem érinti azt a tényt, hogy tulajdonosként érvényesen rendelkezhet a Treugut felett. 125 Amennyiben a harmadik személy nem pusztán rosszhiszemûen, 126 hanem szándékosan kárt okozva vett részt a Treugutba tartozó vagyontárgy elidegenítésében, a Treugebernek lehetõsége van a BGB a alapján 127 [a tulajdonátruházás alapjául szolgáló jogügylet jó szokásokba ütközõ voltára (Sittenwidrigkeit), azaz érvénytelenségére hivatkozva] kártérítési igényt érvényesíteni a harmadik személy ellen, amely a BGB a alapján a harmadik személy által megszerzett vagyontárgy közvetlen kiadására (Naturalrestitution) is irányulhat. 128 Sõt, az érvényes jogcím hiányában történt tulajdonátruházás alapján a harmadik személy vagyonában jogalap nélküli gazdagodás állt be, amelynek visszakövetelésére a Treugebernek lehetõsége van. 2. A Treuhand/fiducie a svájci jogban A svájci jogban is ismert a Treuhand, másképpen a fiducie intézménye, bár a kontúrok megint máshol húzódnak, mint akár az angol, akár a német jogban. 129 Mindenekelõtt szükséges leszögezni, hogy a svájci jog is két alapvetõ célra alkalmazza a vizsgált intézményt: egyfelõl biztosítékként (Sicherungstreuhand, fiduciesécurité), másfelõl vagyonkezelés céljára (Verwaltungstreuhand, fiducie-gestion). Mi a továbbiakban a dolgozat céljának megfelelõen csak az utóbbi változattal foglalkozunk. A Treuhand létrehozásához a vagyon átruházása (Verfügungsgeschäft/Vollzugsgeschäft, 130 acte de disposition) és a vagyonkezelõ kötelezettségeit meghatározó szerzõdés (Treuhandabrede/Treuhandvertrag, convention de fiducie) szükséges. A német joggal ellentétben a svájci jogban a tulajdonátruházás a magyar joghoz (és a klasszikus római joghoz) hasonlóan ún. tradíciós rendszerben történik, azaz a megfelelõ szerzésmódon (modus) túl érvényes jogcímre (causa, titulus) is szükség van a tulajdon átszállásához. A Treugeber tehát csak akkor lesz tulajdonos, ha mindkét elem adott: mind a megfelelõ szerzésmód, mind az érvényes tulajdonszerzési jogcím. Amennyiben a Treuhänder elidegeníti a kezelésébe adott vagyontárgyat, a jogcímként szolgáló szerzõdés azonban érvénytelen volt, a Treugeber (illetve az esetleges kedvezményes) tulajdoni igénnyel élhet, az elidegenített vagyontárgyat visszakövetelheti. A vagyonkezelõi szerzõdésre a svájci joggyakorlat a Kötelmi Jogi Törvény (Obligationenrecht, OR) megbízásra (Auftrag, mandat) vonatkozó rendelkezéseit 131 alkalmazza. 132 A Szövetségi Bíróság ezt a már korábban is követett gyakorlatot 1973-ban megerõsítette, 133 amennyiben kimondta, hogy a Kötelmi Jogi Törvény 18. cikkelye értelmében a bíróságnak a szerzõdés értelmezésekor nem a felek által használt és esetleg helytelen kifejezéseket kell szem elõtt tartania, hanem a felek tényleges és egyezõ akaratát, illetve azt, ahogy az egyik fél nyilatkozatát a másik félnek a jóhiszemûség és tisztesség, illetve az ésszerûség alapján hogyan kellett értenie. Az, hogy a felek a Treugeber/fiduciant, illetve a Treuhänder/fiduciaire kifejezéseket használják a szerzõdésben, nem akadálya annak, hogy azt a bíróság megbízási szerzõdésnek tekintse és akként értelmezze. A megbízás szabályainak alkalmazásából következik, hogy a szerzõdés mindkét szerzõdõ fél által bármikor felmondható. 134 A vagyonkezelõ mint megbízott köteles a vagyont a megbízó utasításainak megfelelõen kezelni, a megbízó tehát a vagyon átruházása után is megszabhatja a vagyonkezelés mikéntjét, szemben az angol joggal, ahol a trust instrumentben foglaltakon túl a settlor nem avatkozhat bele a vagyonkezelésbe. A svájci és a német fejlõdés kiindulópontja közös: mindkét jogrendszer a REGELSBERGER-féle Theorie vom vollen Rechtserwerb (théorie du transfert intégral des droits) alapján áll, 135 azaz tulajdonosnak tekinti a vagyonkezelõt (Treuhänder, fiduciaire), s csak kötelmi jogosultnak az alapítót (Treugeber, fiduciant). 136 A vagyonkezelõ és az alapító közti belsõ, illetve a vagyonkezelõ és harmadik személyek közti külsõ viszony közti ellentmondás a svájci jogban is fennáll. 137 Mindez szükségszerû következménye annak, hogy a svájci jog is ragaszkodik a dologi és kötelmi jogok szigorú megkülönböztetésének, a tulajdonjog oszthatatlanságának és a dologi jogok numerus claususának alapelvéhez. A vagyonkezelõ erga omnes fennálló tulajdonjoga és az alapítóval szemben inter partes fennálló kötelezettségei közti ellentétet azonban a svájci joggyakorlat és jogtudomány nem oldja fel a 18
19 német gyakorlathoz hasonló módon, megkülönböztetve a jogi, illetve formális értelemben és a gazdasági, illetve materiális értelemben fennálló tulajdont, melyek közül elõbbi a vagyonkezelõt, utóbbi az alapítót illeti. A Szövetségi Bíróság 1905-ben hozott ítélete elveti azt a koncepciót, amely szerint a vagyonkezelõ csak a harmadik személyek irányában lenne tulajdonos, az alapítóval szemben viszont nem, mivel ez a színlelt jogügylet elismerésével lenne egyenértékû. A svájci joggyakorlat nem követte a német Bundesgerichtshof által kijelölt utat, elvetette a tulajdon fogalmán belül történõ jogi, illetve gazdasági értelemben vett tulajdon megkülönböztetését, s ennek következményként nem ismerte el a vagyonkezelõnek átadott vagyon különvagyon-jellegét sem. 138 Mindennek következménye, hogy a vagyonkezelõ hitelezõi végrehajtást vezethetnek a kezelésbe adott vagyonra, illetve a vagyonkezelõ fizetésképtelensége esetén az részét képezi a hitelezõk között felosztott csõdvagyonnak. 139 Hasonlóképpen hosszú ideig tartotta magát az a fentiekbõl logikusan következõ nézet a svájci joggyakorlatban, hogy a vagyonkezelõ halála esetén a kezelésében lévõ vagyon (Treugut / propriété fiduciaire) a hagyaték részét képezi. E nézetet a Szövetségi Bíróság 1952-ben felülvizsgálta, s kimondta, hogy az alapító rendelkezhet úgy, hogy a Treuhand/fiducie a vagyonkezelõ halála ellenére fennmarad. E rendelkezés történhet kifejezett nyilatkozat vagy ráutaló magatartás útján. Ilyen ráutaló magatartásnak tekintendõ, ha az alapító az átruházott vagyont több vagyonkezelõre bízza. A vagyonkezelõk bármelyikének halála esetén a meghalt vagyonkezelõ része nem osztozik a vagyonkezelõ hagyatékának sorsában, hanem ius adcrescendi révén egyenlõ arányban hozzánõ a többi vagyonkezelõ részéhez. 140 Ezen, évi döntés volt az elsõ lépés azon az úton, mely a Treuhand-vagyon különvagyonként történõ kezelésének irányába vezetett ben egy újabb lépést tett a Szövetségi Bíróság ezen az úton, amikor megállapította, hogy az alapítónak a Treugut (propriété fiduciaire) visszakövetelésére vonatkozó igénye nem a vagyon átadásakor kezd elévülni, hanem csak a vagyonkezelõi viszony megszûntekor, például a vagyonkezelõi szerzõdés megszüntetésekor. A vagyonkezelõnek ugyanis a vagyonkezelés mint elsõdleges feladata mellett az is kötelezettsége, hogy a vagyont a vagyonkezelõi viszony megszûntekor visszaszolgáltassa az alapítónak. 141 Az alapító bármikor felmondhatja a szerzõdést, a vagyonkezelõi viszony tehát bármikor megszüntethetõ, s az alapító ettõl kezdve jogosult a vagyon visszaszolgáltatását követelni, a vagyonkezelõ megbízott pedig köteles azt visszaszolgáltatni. 142 A visszaszolgáltatásra vonatkozó igény kötelmi természetû, elévülése a vagyonkezelõi viszony megszûntekor, azaz a visszaszolgáltatásra vonatkozó igény keletkezésekor kezdõdik. A legjelentõsebb lépés a joggyakorlat részérõl azonban az 1973-ban, a Feras Anstalt c. Banca Vallugano S. A. esetben 143 hozott, fentebb már említett döntés volt, amely a Kötelmi Jogi Törvény (OR) megbízásra vonatkozó, 401. cikkelyét 144 alkalmazta a vagyonkezelõi jogviszonyra. E cikkely harmadik szakasza kimondja, hogy a megbízott fizetésképtelensége esetén a megbízó követelheti azon ingóságok kiadását, amelyeket a megbízott saját nevében, de megbízója javára szerzett. A konkrét esetben a vaduzi illetõségû Feras Anstalt vagyonkezelési szerzõdést kötött a luganói székhelyû Banca Vallugano S. A. bankkal, a banknál nyitott számlán elhelyezett dollárnak megfelelõ összeget, azzal a céllal, hogy a bank azt kölcsönözze elõzetesen meghatározott feltételek mellett, saját nevében, de a Feras Anstalt javára. A bank néhány év múlva csõdöt jelentett, s ügyfeleit köztük a vagyonkezelés céljára számlát (Treuhandkonto, compte fiduciaire, conto fiduciario) nyitott ügyfeleket értesítette, hogy az általuk nyitott számlán lévõ összegek is részét képezik a hitelezõk igényeinek kielégítését szolgáló csõdvagyonnak. A bíróság a fiduciárius ügyletre a megbízás szabályait alkalmazta, s elismerte, hogy a vagyont átruházó, s annak kezelésével mást megbízó személynek (Treugeber, fiduciant, fiduciante) jogában áll a vagyonkezelõ (Treuhänder, fiduciaire, fiduciario) csõdje esetén a megbízás szabályaira hivatkozva a vagyonkezelés révén a vagyonkezelõ vagyonába került (azaz saját nevében, de a megbízó javára szerzett) követelések, illetve ingóságok elkülönítését és kiszolgáltatását kérni. Ennek feltétele azonban, hogy azok elkülöníthetõek legyenek, azaz meghatározható legyen, hogy mi tartozik a vagyonkezelõ saját vagyonába és mi a kezelt vagyonba. Azaz: a vagyonkezelés révén szerzett követelések és ingóságok nem képezik a vagyonkezelõ csõdvagyonának részét, ellentétben az ingatlanokkal, ahol az ingatlan-nyilvántartás közhitelességgének elve sérülne, ha a vagyonkezelõ csõdje esetén hitelezõi nem vezethetnének végrehajtást a vagyonkezelõ tulajdonaként bejegyzett kezelt vagyonra. 145 A vagyonkezelõ által saját nevében, de a vagyonkezelés révén szerzett vagyon e döntés értelmében csõd esetén is különvagyont képez, amennyiben a vagyonban követelések, illetve ingóságok vannak. A Szövetségi Bíróság késõbbi gyakorlata azonban megszorítóan értelmezte az e döntésben kimondott alapelvet, amennyiben kimondta: a Kötelmi Jogi Törvény 401. cikkelye nem vonatkozik a közvetlenül az alapító (Treugeber, fiduciant) által a vagyonkezelõre ruházott vagyonra, azaz csak az a vagyon különíthetõ el a vagyonkezelõ fizetésképtelensége esetén a csõdvagyontól, amelyet harmadik személyek ruháztak át a vagyonkezelõre. 146 E felfogás diametrálisan ellentétes a német bírói gyakorlatban kialakulttal, amely szerint éppen a harmadik személyek által a vagyonkezelõnek a Treugeber javára átadott vagyon nem oldható fel a hitelezõk által kezdeményezett végrehajtás alól, illetve nem különíthetõ el a csõdvagyontól, szemben az alapító által közvetlenül juttatott vagyonnal (Unmittelbarkeitsprinzip) A fiducie a francia jogban A francia jog lényegében nem ismer a trustnak vagy a Treuhandnak megfelelõ jogintézményt. A francia Igazságügyi Minisztérium 1992-ben elõterjesztett egy törvényjavaslatot, 148 amely a Code civil III. könyvébe egy XVI bis címet, 149 illetve az alatt húsz új cikkelyt beiktatva bevezette volna a fiducie intézményét, de a törvényjavaslat 1995-ben lekerült a napirendrõl, 150 s egy szenátusi jelentéstõl 151 eltekintve azóta sem vetették fel újból e jogintézmény átvételének gondolatát a törvényhozás szintjén. A törvényjavaslat szerzõdésként határozta meg a fiducie-t, amelynek révén az alapító (constituant) vagyont ruház át a vagyonkezelõre (fiduciaire), aki az átruházott vagyon tulajdonosa lesz, 152 de a kezelésre átvett vagyon különvagyont képez a vagyonán belül, azaz arra a vagyonkezelõ személyes hitelezõi semmiképpen, az alapító hitelezõi pedig fõszabály szerint nem vezethetnek végrehajtást, 153 a vagyonkezelõ halála esetén pedig nem képezi a hagyaték részét, 154 azaz a vagyonkezelõ örökösei sem juthatnak hozzá. Az alapító hitelezõi két esetben formálhatnak jogot a vagyonkezelõ kezelésébe adott vagyonra, illetve annak részeire: (1) ha az alapító olyan vagyont adott át a vagyonkezelõnek, amely a vagyonkezelõi szerzõdés létrejöttét megelõzõen keletkezett követelések biztosítékául szolgált, például zálogjog terhelte a felvett hitel biztosítására, 155 illetve (2) ha a vagyon elidegenítése fedezetelvonó ügyletet valósított meg, azaz in fraudem creditorum történt. A fiduciaire kezelésébe adott vagyon különvagyon-jellege (masse séparée) meghatározó eleme volt a törvényjavaslatnak: ha e javaslatot elfogadták volna, a kontinentális jogrendszerek közül a francia került volna legközelebb az angol joghoz a vagyonkezelés szabályozása szempontjából, hiszen általános jelleggel elismerte volna a vagyonkezelõre átruházott vagyon különvagyonjellegét. A vagyonkezelõ ugyanakkor a jóhiszemû harmadik személyekkel szemben tulajdonosként rendelkezik a törvényjavaslat szövege szerint a kezelésébe adott vagyon felett, 156 pontosabban a vagyonkezelési szerzõdésben (contrat de fiducie) kell meghatározni a kezelt vagyon feletti rendelkezési jog terjedel- 19
20 mét. 157 A törvényjavaslat az alapító és a vagyonkezelõ közötti bizalmi viszonyra is utal, ti. hogy a vagyonkezelõnek erre tekintettel kell ellátnia feladatait (dans le respect de la confiance du constituant). 158 Ha a vagyonkezelõ súlyosan megszegné kötelezettségeit, illetve veszélyeztetné a vagyonkezeléssel elérni kívánt célokat, az alapító és a kedvezményesek bírósághoz fordulhatnak és kérhetik (1) ideiglenes vagyonkezelõ (administrateur provisoire) kinevezését, (2) a vagyonkezelõ által okozott károk megtérítését, illetve (3) a vagyonkezelés megszüntetését. 159 A francia javaslat szerinti fiducie a római jogi fiducia és az angolszász trust között helyezkedik el: elõbbihez azért áll közel, mert szerzõdésként, s nem sui generis jogintézményként nyert volna szabályozást, utóbbihoz azért, mert a törvényjavaslat két fenntartással 160 elismerte a kezelésbe adott vagyon különvagyonjellegét. Abból a körülménybõl, hogy a törvényjavaslat szerzõdésnek tekintette a fiducie-t, az is következik, hogy végrendeleti úton nem lehetett volna vagyonkezelõi jogviszonyt létrehozni. Továbbá, csak a kifejezett akaratnyilatkozattal létrehozott trust (az angol jogi nyelv szerint express trust) nyert volna elismerést a francia jogban. 161 Amennyiben ingatlan képezte volna a vagyonkezelõre átruházott vagyont, annak átruházásához az ingatlannyilvántartásba történõ bejegyzés is szükséges lett volna. 162 A tervezet azt is szabályozta, hogy milyen módon, illetve milyen esetekben szûnik meg a fiducie: (1) ha a szerzõdésben meghatározott idõ eltelt, (2) ha a szerzõdésben meghatározott cél megvalósult, (3) ha a vagyonkezelõ ellen a bíróság csõdeljárást rendel el, (4) ha a vagyonkezelõ jogi személy megszûnik, (5) ha a bíróság a vagyonkezelõ, illetve a kedvezményesek lemondása vagy a vagyonkezelõ súlyos kötelességszegése miatt megszünteti a vagyonkezelést. A vagyonkezelõ halála nem jár a fiducie megszûnésével, ilyen esetben az alapító vagy a kedvezményes(ek) kérheti(k) a bíróságtól új vagyonkezelõ kinevezését. 163 Amenynyiben a fiducie a fent említett okok valamelyike miatt megszûnik, a fiducie-t létrehozó szerzõdés azonban nem szabályozza, hogy ilyenkor mi történjék a vagyonnal, az a tervezet szerint visszaszáll az alapítóra, illetve annak örököseire, amennyiben elõbbi már nem él. 164 A fiducie-t létrehozó szerzõdés érvényességére ugyanazon szabályok vonatkoztak volna, mint a szerzõdésekre, illetve az ingyenes tulajdonátruházásra (libéralités) általában. Ezen túl, a cikkelyben foglalt rendelkezésekkel ellentétes szerzõdések is megtámadhatóak lettek volna. A fiducie elismerése számos, a francia jogban is ismert magánjogi alapelv áttörésével járt volna. Ezek: (1) a dologi és a kötelmi jogok szigorú megkülönböztetése, (2) a tulajdonjog abszolút és oszthatatlan volta, (3) a dologi jogok numerus claususának elve. A fiduciárius tulajdonátruházás révén létrejött különvagyon elismerését a francia jogban megkönnyítette volna az a tény, hogy a dologi jogok numerus claususának elve a francia jogban korántsem olyan egyértelmû, 165 mint azt hinnénk: a Cour de cassation egy évi döntése kifejezetten tagadja ezen elvet, s kimondja, hogy a Code civil vonatkozó szakaszai nem taxatíve sorolják fel a dologi jogokat. 166 A Code civil 543. cikkelye valóban nem fogalmaz határozottan, amikor azt mondja, hogy a dolgokon vagy tulajdonjog, vagy valamilyen haszonjog (haszonélvezet, használat, lakáshasználat), vagy valamilyen szolgalom állhat fenn: On peut avoir sur les biens, ou un droit de propriété, ou un simple droit de jouissance, ou seulement des services fonciers à prétendre. E cikkely értelmezése, hogy ti. a benne foglalt felsorolás taxatív vagy csupán exemplifikatív jellegû-e, vitatott. A szakirodalom döntõ része 167 elfogadja, hogy dologi jogokat csak törvény hozhat létre, azaz a Code civilben felsoroltakon kívül nem létezik más dologi jog, s a Code civilben szereplõ dologi jogok nem módosíthatóak a felek megegyezése szerint. Tekintélyes szerzõk 168 azonban ellentétes véleményt képviselnek, azt állítva, hogy a szerzõdési szabadság alapján a felek megállapodhatnak olyan, a Code civilben nem szabályozott dologi jogok létrehozásában, amelyek nem ütköznek a Code civil 6. cikkelyébe, amely a közrendbe, illetve a jó erkölcsbe ütközõ szerzõdések tilalmát tartalmazza. 169 C) Az Európai Trust-Jog Alapelvei (Principles of European Trust Law/Principes de Droit Européen du Trust) 1996-ban, a nijmegeni egyetemen mûködõ Gazdasági és Jogi Kutatási Központ keretén belül megalakult az európai trustjog kialakításának lehetõségeit vizsgáló Nemzetközi Munkacsoport (International Working Group on European Trust Law). 170 E munkacsoport 1999-ben megjelentetett egy kötetet, amely a csoport munkájában részt vevõ szerzõk által készített országjelentéseket, illetve egy, a LANDO/BEALE-féle Principles of European Contract Law-hoz hasonló modelltörvényt, illetve annak kommentárját tartalmazta. 171 Az alábbiakban a nyolc cikkelybõl álló modellszabályozás rövid ismertetésére szorítkozunk. Az I. cikkely szerint a vagyonkezelõ feladata egy saját vagyonától elkülönített különvagyon kezelése meghatározott személy javára vagy meghatározott cél érdekében. Mind a vagyonkezelõ, mind a kedvezményes pozíciójában több személy is lehet és a vagyonkezelõ maga is lehet a kedvezményesek egyike. A kezelt vagyon különvagyon-jellegébõl következik, hogy a vagyonkezelõ házastársa, örökösei, illetve személyes hitelezõi e vagyonból nem elégíthetik ki követeléseiket. Az I. cikkely (4) bek. szerint a kedvezményesnek kötelmi joga van a különvagyonra, illetve dologi joga is lehet a vagyonkezelõvel, illetve harmadik személyekkel szemben, ha azok a különvagyont vagy annak részét jogellenesen megszerezték. A II. cikkely szerint trust létrehozható inter vivos, illetve mortis causa jogügylettel is. A III. cikkely (1) bek. értelmében a trust kiterjed azon vagyontárgyakra is, amelyek a vagyonkezelés során az eredeti trust-vagyon helyébe léptek. Azaz amennyiben a vagyonkezelõ eladja a kezelésében lévõ részvényeket és más részvényeket vásárol a vételárból, a trust az új részvényekre is ki fog terjedni. A III. cikkely (2) bek. szerint az alapító személyes hitelezõi sem vezethetnek végrehajtást a trustvagyonra, kivéve, ha a trust létrehozása a vagyon csalárd elidegenítésének szándékával történt. A III. cikkely (3) bek. utal arra, hogy amennyiben valaki több trust-vagyon kezelõje, az egyes trust-vagyonokat nemcsak saját vagyonától, de egymástól is elkülönítve kell tartania. A IV. cikkely kimondja, hogy az alapítónak meg kell jelölnie meghatározott vagy meghatározható személyeket, illetve meg kell jelölnie a célokat, amelyek érdekében a vagyonkezelõnek a vagyont kezelnie kell. Amennyiben nem valamely személy vagy személyek javára jött létre a trust, hanem meghatározott cél érdekében, az alapítónak ki kell jelölnie egy személyt (enforcer/curateur), aki felügyeli a különvagyon megfelelõ célra való felhasználását. A kedvezményesek, illetve a vagyon célszerû felhasználását felügyelõ személy bírósághoz fordulhatnak a trust alapító okiratában foglaltak kikényszerítése érdekében. A vagyonkezelõnek kötelessége tájékoztatni a kedvezményeseket, illetve a vagyon célszerû felhasználását felügyelõ személyt a különvagyon helyzetérõl. A vagyonkezelõnek az elvárható gondossággal kell eljárnia, illetve felel minden kárért, amelyet a trust vagyonának okozott. A VI. cikkely felsorolja a bíróság jogait a vagyonkezelés ellenõrzésével kapcsolatban: a bíróság kötelezheti a vagyonkezelõt meghatározott magatartás abbahagyására, elmozdíthatja hivatalából és új vagyonkezelõt jelölhet ki, továbbá kötelezheti a vagyonkezelõt az okozott károk megtérítésére, illetve a trust vagyonának helyreállítására. Kimondhatja továbbá, hogy bizonyos vagyontárgyak nem a vagyonkezelõ, hanem a trust vagyonába tartoznak. A VII. cikkely szerint azon harmadik személyek, akiket nem véd a jóhiszemû szerzés elve vagy más elv (transferee who is not protected as a purchaser in good faith or otherwise/acquéreur qui n est pas protégé en qualité d a- 20
AZ ÚJ POLGÁRI TÖRVÉNYKÖNYV MEGALKOTÁSÁNAK JELENLEGI HELYZETE MAGYARORSZÁGON
Sáriné Simkó Ágnes AZ ÚJ POLGÁRI TÖRVÉNYKÖNYV MEGALKOTÁSÁNAK JELENLEGI HELYZETE MAGYARORSZÁGON Röviden az előzményekről A Magyar Köztársaság hatályos Polgári Törvénykönyve előkészítésének és elfogadásának
Az új Polgári Törvénykönyv koncepciója
A M A G Y A R K Ö Z T Á R S A S Á G H I V A T A L O S L A P J A Budapest, 2002. január 31., csütörtök TARTALOMJEGYZÉK Az új Polgári Törvénykönyv koncepciója 15. szám II. kötet Ára: 2940, Ft V. rész KÖZLEMÉNYEK,
NEGYEDIK KÖNYV Kötelmi jog
NEGYEDIK KÖNYV Kötelmi jog A kötelmi jog egész szabályanyaga egy Könyvben nyer elhelyezést, és a Kötelmi jogi Könyvön belül a következőképpen tagolódik: Első Rész: A kötelmek általános szabályai Második
AZ ÚJ POLGÁRI TÖRVÉNYKÖNYV K O N C E P C I Ó J A
A) AZ ÚJ POLGÁRI TÖRVÉNYKÖNYV K O N C E P C I Ó J A A Kormány 1003/2003. (I. 25.) Korm. határozatával elfogadott szöveg, amely e határozat mellékleteként megjelent a Magyar Közlöny 2003. évi 8. számában

matches:
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
sui generis
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság