text:
Cikk: Néhány gondolat a devizahiteles elszámolási törvényről
Gazdaság és Pénzügy, 2014/1.
A 2010-es kormányváltás óta, a forint árfolyamának ugyanebben az időszakban bekövetkezett romlásától talán nem függetlenül, napirenden van „a devizahitelesek megmentése” és „a tisztességtelen bankok elszámoltatása”. A kormány által meghirdetett harc azonban a mai napig nem vezetett átfogó eredményre, sem a végtörlesztés, sem pedig az árfolyamgát nem bizonyult csodafegyvernek. Többszöri nekifutást és hangzatos ígéreteket követően, az elmúlt évben kétségek merültek fel: miért járjanak jobban a devizahitelesek, mint a forinthitelesek, egyáltalán, miért kell jobban támogatni azokat, akik hitelt vettek fel, mint azokat, akik e nélkül igyekeztek boldogulni. Érdekes, és tulajdonképpen páratlan módon, a kormány elkezdett jogi problémákat látni, és arra az álláspontra helyezkedtek, hogy további kormányzati lépésre nincs lehetőség, mindaddig, amíg a legfelsőbb bírósági fórum állást nem foglal a devizahitelekkel kapcsolatos kérdésekben. Ettől kezdve óriási politikai nyomás nehezedett a Kúriára, hogy mihamarabb hozzon úgynevezett jogegységi döntést.
Ugyanakkor a Kúriát semmi nem kötelezte ilyen döntés meghozatalára. Tudni kell, hogy a Kúria rendes bíróság, abban az értelemben, hogy elsősorban egyedi ügyekben dönt, és ezekkel az egyedi döntésekkel egyrészt lezárja az adott jogvitát, másrészt iránymutatást is ad a bíróságok számára. Emellett, a Kúria az egységes bírósági gyakorlat kialakulását azzal is szolgálja, hogy, ha az elé kerülő konkrét ügyek kapcsán azt látja, hogy a bírói gyakorlat valamely kérdésben következetlen, akkor az adott elvi kérdésről a bíróságok számára kötelező általános jellegű, úgynevezett jogegységi határozatot hoz. A devizahiteles perek ‑ a nevezetes Kásler-ügy kivételével, amelyben a vita tárgya az árfolyamrés alkalmazásának jogszerűsége volt ‑ azonban még nem kerültek a Kúria elé, ezért ezzel kapcsolatban szigorúan véve fel sem merült a jogegységi határozat meghozatalának szükségessége. Ennek ellenére, a Kúria, meghallva az idők szavát, tavaly decemberben meghozta a 6/2013. PJE számú határozatát. E határozat valóban egyértelmű helyzetet teremtett az úgynevezett deviza alapú kölcsönök néhány alapkérdésével kapcsolatban, eloszlatott néhány ‑ az alacsony pénzügyi-jogi kultúra által kínált lehetőséget kihasználva, részben politikai, részben pedig egyéni érdekek által motivált – tévképzetet. Így a Kúria kimondta, hogy a deviza alapú kölcsön lényegében devizakölcsön, hiszen mind a hitelező, mind pedig az adós tartozása devizában van meghatározva; az a körülmény, hogy a kölcsön folyósítására és törlesztésére egyaránt forintban kerül sor, nem változtatja meg az ügylet tartalmát és jellegét. Ez a magyar joggal összhangban álló érvényes ügylet, amelynek szükségszerű velejárója az – elvileg mindkét irányban fennálló – árfolyamkockázat. Az ilyen ügylet önmagában nem jogellenes, nem tisztességtelen, nem uzsorás, és nem is megtévesztő. Hozzátette a Kúria azt is, hogy persze szükséges, hogy a szerződő felek tisztában legyenek az ügylet tartalmával, különösen pedig a fogyasztók esetében fontos, hogy megfelelő tájékoztatást kapjanak az ügylet kockázatairól, azzal azonban, hogy e tájékoztatásnak nem kell kiterjednie a kockázat mértékére, mert ilyen jellegű előrejelzés reálisan nem adható.
E jogegységi határozat meghozatalakor folyamatban volt az Európai Unió Bíróságának előzetes döntéshozatala a Kásler-ügyben. Erre tekintettel a Kúria jelezte, hogy a devizahitelek egyes feltételeinek tisztességtelenségével kapcsolatos kérdésekre az EU Bíróság döntését követően tér vissza. A Kásler-ügyben ugyanis az EU Bíróságnak az árfolyamrés tisztességtelenségével kapcsolatos kérdésekben kellett állást foglalnia. Ez a kérdés azért merült fel, mert a szerződési feltételek tisztességtelenségére vonatkozó hazai jog az uniós szabályozáson alapul, és jogi értelemben a tisztességtelenség egy speciális fogalom, ami nem minden szerződési rendelkezésre alkalmazható. A tisztességtelenségre vonatkozó szabályok alapvetően a szerződés lényegéhez képest másodlagos („apróbetűs”) kikötésekre vonatkoznak, amelyekre a felek, különösen a nem professzionális fogyasztók nem helyeznek nagy súlyt, ezért jellemzően részletes megtárgyalás nélkül válnak a szerződés tartalmává, és a fogyasztót a legkellemetlenebb pillanatban váratlan meglepetésként éri, hogy a szerződés alapján erre vagy arra köteles, ehhez vagy ahhoz nincs joga. Ezzel szemben a szerződés alapvető tartalmát, a felek üzleti megállapodásának lényegét alkotó, a szolgáltatás tárgyát illetve az azért fizetendő ellenértéket meghatározó feltételek tekintetében főszabályként a tisztességtelenség nem jöhet szóba. A szerződés létrejöttének alapvető feltétele, hogy az ilyen érdemi kikötésekről a felek ténylegesen megállapodjanak, és – a szerződési szabadság elvéből fakadóan – kivételes esetektől eltekintve a jognak nem feladata, hogy a felek megállapodását, annak alapvető üzleti tartalmát felülbírálja. E megfontolások alapján az EU Bíróság is úgy foglalt állást a Kásler-ügyben, hogy az árfolyamrésre vonatkozó kikötés elsősorban nem önmagában, hanem csupán akkor minősülhet tisztességtelennek, ha annak megfogalmazása nem világos, nem átlátható a fogyasztó számára a kikötés gyakorlati működése és pénzügyi hatása.
Az EU Bíróság döntését követően rendkívül gyorsan megszületett a Kúria 2/2014. PJE határozata, amely három kérdésben foglalt állást: egyrészt megerősítette, hogy az árfolyamkockázat ténye nem teszi a szerződést tisztességtelenné, ezzel kapcsolatban csak akkor lehet szó tisztességtelenségről, ha az ügyfél nem volt tisztában e kockázat fennállásával, másrészt semmisnek nyilvánította a deviza alapú hitelekben az árfolyamrésre vonatkozó kikötést, harmadrészt pedig megfogalmazta azokat a követelményeket, amelyeknek meg kell, hogy feleljenek az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó kikötések. Meggyőződésem szerint a Kúria elhamarkodottan és hibásan foglalt állást mind az árfolyamréssel, mind pedig az egyoldalú módosítással kapcsolatos kérdésekben. Az árfolyamrés esetén a kikötés érvénytelenségét arra az önmagában helyes megállapításra alapította, hogy a deviza alapú hitelek esetében tényleges pénzváltásra nem kerül sor, ezért nem világos és nem érthető, hogy milyen szolgáltatásnak az ellenértéke az árfolyamrés. A Kúria ennek során azonban megengedhetetlenül kiterjesztő módon értelmezte az EU Bíróság által a kikötés érthetőségére és átláthatóságára vonatkozóan megfogalmazott követelményt. Az árfolyamrésre vonatkozó kikötések a szerződésekben általában teljesen egyértelműek, és az ügyfél számára pontosan meghatározható mértékben növeli a hitelfelvétel költségét. Az árfolyamrés ráadásul az esetek túlnyomó részében objektív piaci, és teljes mértékben nyilvános adatokon alapul, amelyet a hitelező bankok valamennyi ügyfelük tekintetében egységesen alkalmaznak. A Kúria azt az egyetlen körülményt kiragadva értékelte a kikötést, hogy pénzváltásra nem kerül sor, és nem is vizsgálta, hogy van-e a hitelező szolgáltatásának olyan mozzanata vagy felmerül-e azzal kapcsolatban olyan költség, amely indokolja e „díjtétel” alkalmazását. Eltekintett továbbá attól is, hogy az árfolyamrés a hitelező által nyújtott szolgáltatás ellenértékének egy eleme, amelynek kivétele felboríthatja a teljes szolgáltatás és ellenszolgáltatás értékének egyensúlyát. A Kúria végül is pont azt követte el, amit tiltanak a tisztességtelen kikötésre vonatkozó szabályok, a szolgáltatás ellenértéke egyik elemének indokoltságát vizsgálta, és ezzel felülírta a felek üzleti megállapodását, törölt egy olyan díjtételt, amelyet a szerződés világosan tartalmaz, amelyről valamennyi ügyfélnek tudomása volt. Az egyoldalú szerződésmódosítást lehetővé tevő szerződési kikötésre vonatkozó követelmények megfogalmazása során a Kúria szintén abszolutizálta az EU Bíróság által megfogalmazott követelményeket. Olyan követelményeket és olyan tartalommal írt elő az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozóan, amilyeneket az EU Bírósága konkrétan az árfolyamrésre tekintettel fogalmazott meg. Az árfolyamrés kapcsán világosan értelmezhető és helyénvaló követelmények mechanikus kiterjesztése az egyoldalú szerződésmódosítást lehetővé tevő kikötésekre lényegében ellehetetleníti az ilyen – egyébként a jog által elismert – kikötések alkalmazását. A Kúria mind az árfolyamrés, mind pedig az egyoldalú módosítás kapcsán, olyan módon foglalt állást, amely azt eredményezi, hogy az éveken át, valamennyi bank által, köztudottan és az illetékes felügyeleti szervek jóváhagyásával, tömegesen és egységesen folytatott gyakorlat jogellenesnek, a vonatkozó szerződési kikötések pedig érvénytelennek minősülnek. A Kúria arra sem volt tekintettel, hogy a szóban forgó kérdéseket, különösen az egyoldalú szerződésmódosítást specifikus jogszabályok szabályozták, és a most érvénytelennek minősített kikötések e jogszabályoknak megfeleltek, minden szereplő abban a tudatban járt el, hogy eljárása jogszerű. Ilyen mértékű felülírása a tömegesen alkalmazott szerződéseknek sehogy nem egyeztethető össze a jogbiztonsággal.
A Kúria tehát az első jogegységi döntésében határozottan elutasította azokat a törekvéseket, amelyek a deviza alapú hitelezés egészének jogi elítélésére irányultak, a második döntésében azonban a hitelek árazására vonatkozó két lényeges szerződési kikötést érvénytelennek minősített. Maguk a deviza alapú hitelek tehát jogilag nem dőltek meg, és ezzel mind a jogalkalmazás, mind pedig a politika megszabadult attól a jogilag és gyakorlatilag egyaránt nehezen kezelhető kérdéstől, hogy mi a teendő a szerződés egészének érvénytelensége esetén. A kormány tehát megmenekült a – deviza alapú hitelek mint szerződéstípus érvénytelenségének állításával – maga által teremtett csapdából, a második kúriai döntés ugyanakkor érdemi segítséget jelentett a politikai törekvések számára annak előírásával, hogy visszamenőleg az adósok számára kedvezőbb árfolyamot kell alkalmazni és a kamat- illetve díjemeléseket meg nem történtté kell tenni. A második kúriai határozatot követően rendkívüli ‑ bár az elmúlt években egyre általánosabbá váló ‑ sürgősségi eljárásban megszületett a 2014. évi XXXVIII. törvény, amely lényegében törvényi erőre emelte a Kúria döntését, és kimondta az árfolyamrésre valamint az egyoldalú módosításra vonatkozó szerződési kikötések semmisségét („érvénytelenségi törvény”). Az érvénytelenségi törvény ezzel tovább rontott a Kúria második döntése nyomán keletkezett helyzeten, hiszen, míg korábban volt rá remény, hogy az egyes perekben orvosolni lehet a Kúria által elkövetett hibákat, az eljáró bíróságok figyelembe vehetnek olyan körülményeket, amelyekkel a Kúria nem foglalkozott, az érvénytelenségi törvény alapján ennek a lehetősége lényegében megszűnt. A helyzetet fokozta, hogy az érvénytelenségi törvény visszamenőleg átírta a Polgári Törvénykönyv elévülési szabályát, és ezzel olyan esetekre is kiterjesztette a hatályát, amelyekben egyébként a keletkező követelések már elévültek volna. Az érvénytelenségi törvény az egyoldalú módosítások kapcsán látszólag lehetőséget adott a bankoknak arra, hogy megmentsék az általuk alkalmazott kikötéseket, mert azok érvénytelenségét csupán egy vélelemként mondta ki, amely vélelem megdöntésére az e kikötéseket alkalmazó bankok pert indíthatnak. E perre azonban a törvény speciális határidőket és eljárási szabályokat állapított meg, amelyek miatt a sikeres perlés illúzió. E speciális szabályok alkotmányossági szempontból súlyosan aggályosak, sértik a jogállamiság alapvető elemét képező tisztességes eljáráshoz való jogot és bírói függetlenséget.
Van-e magyarázat a külön elszámolási törvényre?
Az érvénytelenségi törvénnyel kapcsolatos alkotmányossági aggályok egyike, hogy a törvény kilátásba helyezte, hogy az érvénytelenségből fakadó elszámolási kötelezettségről majd valamikor ősszel külön törvény fog születni. Ebből fakadóan a bankoknak úgy kellett a perek megindításáról dönteniük, hogy pontosan nem is tudhatták, hogy a törvény által megállapított érvénytelenség milyen következményekkel fog járni. A bizonytalanságot fokozta, hogy az MNB olyan útmutatót bocsátott ki, amely egy „unortodox” jogértelmezésre alapozva, minden várakozást felül múló veszteséget eredményez számukra. Ennek nyomán, a vártnál korábban, szeptemberben valóban megszületett a 2014. évi XL. törvény („elszámolási törvény”). Sem az elszámolási törvényből, sem a törvény indokolását tartalmazó törvényjavaslatból nem derül ki semmi, ami megmagyarázná, hogy miért vált el az érvénytelenséget kimondó és az elszámolás módját meghatározó törvény. Csak arra lehet gondolni, hogy politikai megfontolásból, illetve a folyamat gyorsítása érdekében választották ketté a szabályozást. Nyilvánvalóan, az elszámolás részletszabályainak kidolgozása több időt igényelt, mint önmagában a semmisség kimondása. Még most sem értünk azonban a szabályozási folyamat végére, az elszámolási törvény számos részletkérdés tekintetében további felhatalmazást ad az MNB részére a szabályok meghatározására.
Jogászként elkerülhetetlenül a megállapítási és marasztalási per analógiája jut az ember eszébe. Alapelv, hogy a polgári per megindítására szolgáló beadvány, az úgynevezett kereset marasztalásra irányuló határozott kérelmet kell, hogy tartalmazzon. A felperesnek meg kell mondania, hogy mit akar az alperestől, általában nem lehet olyan pert indítani, ami önmagában csupán valamilyen jogi kérdést dönt el. A bírósági eljárás célja, hogy tényleges jogvitákat rendezzen, és csupán a törvény által pontosan meghatározott, kivételesen indokolt esetben van mód olyan kereset benyújtására, amely nem az alperes kötelezésére, csupán valamilyen tény vagy jogi helyzet megállapítására irányul. Ezt a szigorú, zárt rendszert törte át az a néhány évvel ezelőtti törvénymódosítás, amely – nyilván elsősorban a devizahitelekre gondolva – lehetővé tette azt, hogy a szerződés érvénytelenségének megállapítását önmagában, a jogkövetkezmények megállapítása nélkül is lehessen kérni. E módosítás felelőtlen pereskedésre indított, következménye a devizahiteles perek elszaporodása lett. Számos olyan ítélet született, amelyben a bíróság megállapította valamely szerződési kikötés érvénytelenségét, anélkül, hogy döntött volna ennek jogkövetkezményéről. A felek tehát érdemben nem sokkal voltak előrébb, csupán az elmarasztalt banknál vetődtek fel súlyos kérdések, hogy akkor most mi a helyzet, miként érinti az adott döntés a hitelportfoliót, illetve az azzal kapcsolatos bevételeket és kötelezettségeket. Ugyanilyen jellegű bizonytalanságot eredményezett az érvénytelenség megállapítására és a jogkövetkezményekre vonatkozó szabályok időben való különválasztása. A helyzet pikantériája ugyanakkor az, hogy az elszámolási törvény a devizahitelek esetében kizárja az említett törvénymódosítás által bevezetett lehetőség alkalmazását, megtiltja a kizárólag az érvénytelenség megállapítására irányuló kereseteket, méghozzá úgy, hogy e tilalmat kiterjeszti a folyamatban lévő eljárásokra is, és elrendeli azok megszüntetését (37. §).
A törvény visszamenőleges hatálya
Az érvénytelenségi törvény már említett egyik alapvető problémája, hogy tömegesen alkalmazott és a szerződéskötés idején valamennyi érintett fél által érvényesnek hitt szerződési feltételeket nyilvánít érvénytelennek, valamint, szintén visszamenő hatállyal, megváltoztatja az elévülési és a jogérvényesítésre vonatkozó eljárási szabályokat. Az elszámolási törvény, akárcsak az érvénytelenséget kimondó törvény, visszamenőleges hatályú szabályozás, hiszen a hatálybalépése előtt keletkezett jogviszonyokra állapít meg szabályokat, és – amint fentebb, a megállapítás iránti keresetek megtiltása kapcsán említettük – folyamatban lévő eljárásokra irányadó szabályokat változtat meg. Egészen páratlan módon, az elszámolási törvény a visszamenőleges jogalkotás minősített esetét valósítja meg azzal, hogy a törvényben előírt elszámolási kötelezettség főszabályként kiterjed az olyan szerződésekre is, amelyekkel kapcsolatban korábban jogerős bírósági ítélet született (6. §). A törvény indokolása magától értetődő természetességgel jelenti ki, hogy a törvény nem „respektálja a már meghozott ítéleteket”, hanem felülírja az abban foglaltakat; ennek érdemi indoklását, jogszerűségének magyarázatát nem tartja szükségesnek – vagy mivel e feladat megoldása nem tűnt lehetségesnek, meg sem kísérelte annak teljesítését (a 6. §-hoz fűzött indokolás).
A visszamenőleges hatály miatt alapvető kérdés, hogy a törvény lényegében csupán kodifikálja az élő jogot, vagy pedig módosítja azt. Másként megfogalmazva, a kérdés az, hogy a törvény hiányában is ugyanilyen vagy eltérő szabályok szerint kellene-e elszámolni az ügyfelekkel. Lényegében ezen múlik, hogy tartalmilag is sérül-e a jogállamiság egyik alapvető követelményét jelentő visszamenőleges jogalkotás tilalma. E kérdésre a törvény indokolása ellentmondó választ ad.
„A Javaslat a Ptk.-val összhangban rendezi a fogyasztókkal való elszámolás szabályait.” (Általános indokolás 4. pont) „A Javaslat olyan általános elszámolási szabályokat rögzít, amelyeket az egyedi perekben a Ptk. értelmezése alapján a bíróság is alkalmazna.” (Általános indokolás 5. pont) Ezek a kinyilatkoztatások nyilvánvalóan a jogállamiság követelményének való megfelelést célozzák, e célkitűzések komolyan vehetőségét azonban már maga az indokolás is megkérdőjelezi.
Elsősorban annak kijelentésével, hogy „[a]z ilyen jellegű múltbeli túlfizetések elszámolására jelenleg sem kötelező érvényű jogegységi határozat, sem pedig kifejezetten ezt rendező egyedi bírósági határozat nincs. Emiatt a jogalkotónak […] absztraktabb jogértelmezés útján kellett az elszámolás általános elveit meghatároznia.” (Általános indokolás 5. pont) A jogalkotó szerint tehát ebben a kérdésben nincs kialakult joggyakorlat, a törvény tehát mintegy elébe megy a jogi helyzet tisztázódásának, kodifikációs úton eldönti, hogy miként kell ilyen esetekben eljárni. Ez egy lehetséges eljárás a jövőre nézve, visszamenőleges hatályú rendezés esetén azonban ez szükségképpen felveti annak a lehetőségét, illetve kockázatát, hogy az amúgy is érvényesülő jog kodifikálása helyett új jog alkotásáról, azaz a korábbi jogi helyzet megváltoztatásáról van szó. Míg a jogállamiság szempontjából normálisnak tekinthető esetben a bíróságok mondják meg, hogy mi a jog, azaz milyen szabályok szerint kell egy adott kérdést megválaszolni, jogvitát eldönteni, most a jogalkotó, a törvény megalkotásával, kivette ezt a kérdést a bíróságok kezéből. Ami, még egyszer, azért problematikus, mert nem a jövőre nézve, hanem fennálló jogviszonyok tekintetében kerül sor e rendezésre. A jövőre nézve a jogalkotó, saját politikai preferenciáit érvényesítve megalkothat szabályokat, és a feleknek e szabályok ismeretében, annak figyelembe vételével kell szerződniük, illetve a szerződéseket és egyéb kötelezettségeket teljesíteniük. Jogállamban a fennálló jogviszonyok jogi megítélése terén a jogalkotónak nincs semmi hatalma, az adott jogviszonyra irányadó jog tartalmának megállapítása a bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik. A bíróságnak a kormánytól és általában a politikától függetlenül kell működnie, kizárólag a szerződésre irányadó jogszabályok illetve az azzal kapcsolatban kialakult joggyakorlat alapján kell eljárniuk. A visszamenőleges jogalkotás ezt a hatáskörmegosztást töri át, a jogalkotó olyan területre lép, ahol jogállamban nincs keresnivalója.
A kérdés elvi részét nem érinti, de nagyon is kétséges, hogy megfelel-e a valóságnak az indokolásnak az a megállapítása, amely szerint az itt szabályozandó kérdésben nincs kialakult joggyakorlat. Miről is van szó? Az érvénytelenségi törvény nyomán meghatározott hitelszerződéseknek az árfolyamrésre és az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezései érvénytelenek; ennek következtében úgy kell venni, mintha a szerződések ezeket a rendelkezéseket eleve nem tartalmazták volna; szerződésellenesen jártak el tehát a felek akkor, amikor ezeknek az érvénytelen rendelkezéseknek a figyelembe vételével teljesítették fizetési kötelezettségeiket (mind a kölcsön folyósítása, mind pedig törlesztése során); e nem szerződésszerű teljesítésből a törvény szerint „a fogyasztók javára túlfizetés keletkezett” (Általános indokolás 1. pont), és „[a] Javaslat egyik fő célja az érvénytelen szerződési kikötések miatt a fogyasztók javára mutatkozó túlfizetések elszámolása” (Általános indokolás 5. pont). Nem világos, hogy mi ebben az a különlegesség, ami a fent idézett absztrakt jogértelmezést szükségessé teszi. Egyszerűen belátható, hogy nem ritka az az eset, amikor a felek – akár tudatosan, akár tévedésből – nem szerződésszerűen teljesítenek, és az is könnyen előfordulhat, hogy ebből valamelyik fél javára túlfizetés keletkezik. A polgári jogi jogviták jelentős része éppen a nem szerződésszerű teljesítés jogkövetkezményeinek levonásáról, a felek közötti elszámolásról szól. Alig hihető, hogy alaposabb vizsgálat esetén a szerződésszegésekkel kapcsolatos joggyakorlat alapján ne lehetne egyértelműen állást foglalni az itt szabályozandó kérdésekben. Inkább hihető az, hogy a jogalkotó a jogbizonytalanság állításával magának kívánt teret teremteni ahhoz, hogy saját szájíze szerint állapíthassa meg az elszámolási szabályokat. Ez azonban nehezen egyeztethető össze azzal a jogalkotói célkitűzéssel, ha valóban volt ilyen célkitűzés, hogy a törvény ne megváltoztassa, hanem csupán kodifikálja a fennálló jogot.
Ezt a feltételezést támasztja alá maga az indokolás is annak deklarálásával, hogy „Mivel az adósokra nézve ez a számítási módszertan a legkedvezőbb, ezért a törvényben is ezt kell rögzíteni. Fontos jogpolitikai szempont, hogy a jogalkotó a fogyasztó számára legkedvezőbb számítási módszert válassza.” (Általános indokolás 6. pont) Ezzel a jogalkotó két dolgot is állít: egyrészt azt, hogy nem egyértelmű a jogi helyzet, tehát tisztán a jogszabályok és a joggyakorlat értelmezése útján nem lehet egyértelmű eredményre jutni; másrészt pedig azt, hogy az ebből a jogi bizonytalanságból fakadó választási helyzetben az adósok érdekeit tekinti elsődlegesnek, arra tekintettel alakítja ki az elszámolási szabályokat. Ez végül is odavezet, hogy – a jogállamiság előtti udvarias körök lefutása után – a jogalkotó valódi célja olyan szabályok megállapítása, amely az adósok számára lehető legkedvezőbb. Ez politikai szempontból lehet egy legitim jogalkotási cél, azonban csak akkor, ha a jogalkotás, a normál hatásköri szabályoknak megfelelően, a jövőre irányul; visszamenőleges hatályú szabályozás esetén a jogi szempontok terhére politikai célok érvényesítése szükségszerűen a jogállamiság követelményeinek megsértéséhez vezet.
A túlfizetés elszámolása
Polgári anyagi jogi szempontból a törvény leglényegesebb szabálya szerint az adósok részére fizetendő összeget úgy kell kiszámítani, mintha a túlfizetéseket eredetileg előtörlesztésként teljesítették volna (5. § (2) bekezdés). Az előző bekezdésben általánosságban tárgyalt kérdés tehát konkrétan úgy fordítható le, hogy – az elszámolási törvény speciális szabályozása híján – a magyar jog alapján valóban ez lenne-e az elszámolás alkalmazandó módja, azaz egy bíróság az elé vitt jogvita eldöntése során e szabály szerint járna-e el. Természetesen senki sem mondhatja meg, hogy egy adott jogvitában eljáró bíróság miként döntene (ezért is problematikus mindenképpen, ha a jogalkotó veszi át a bíróság alkotmányos szerepét), de azért megvizsgálható, hogy mennyire megalapozott a jogalkotó ezzel kapcsolatos álláspontja, mennyire erős kérdőjelek tehetők a törvény által megjelenített állásfoglalás mellé. A kérdés jelentőségét az adja, hogy minél inkább kérdéses a törvényben megjelenő álláspont helytállósága, annál inkább kérdéses az is, hogy a törvény megfelel-e a jogállamiság követelményének.
Mit tekintünk előtörlesztésnek? Előtörlesztésről akkor beszélünk, ha az adós a kötelezettségét annak esedékessé válását megelőzően teljesíti (régi Ptk. 282. § (2) bek., új Ptk. 6:36. §). E meghatározásból adódóan az előtörlesztés az adós tudatos és akaratlagos magatartása. Az adós tudatának és akaratának egyaránt ki kell terjednie arra, hogy az adott szolgáltatást, esetünkben fizetést tartozása teljesítéseként nyújtja, és arra is, hogy a teljesítés idő előtti, azaz a szerződés alapján még nem lenne köteles teljesíteni. Nincs szó előtörlesztésről például, ha az adós véletlenül otthagyja a pénztárcáját a hitelezőjénél, ha az adós elutazás előtt vagy a lakásban hirtelen kigyulladt tűz miatt megőrzésre átviszi a pénzét a szomszédjához, akivel szemben egyébként később esedékessé váló tartozása áll fenn, vagy ha valaki két hitelezője közül véletlenül annak utal, akivel szemben még nem esedékes a tartozása. Ugyanígy, nem beszélhetünk előtörlesztésről abban az esetben, ha az adós abban a hiszemben fizet, hogy az adott összegű esedékes tartozása áll fenn. Világosan mutatja az előtörlesztés akaratlagos jellegét, hogy a régi Ptk. fent hivatkozott szabálya kifejezetten a jogosult hozzájárulásához köti az előtörlesztés lehetőségét, és az új Ptk. hivatkozott szabálya is a teljesítés felajánlásáról és elfogadásáról tesz említést. Ezzel összhangban, az általános gyakorlat szerint a hitelszerződések is az előtörlesztést azzal a feltétellel engedik meg, hogy az adós az előtörlesztésre irányuló szándékáról előzetesen értesíti a hitelezőt; e nyilatkozattal lényegében módosítja a szerződésnek az esedékességre vonatkozó rendelkezését, és ettől kezdve a nyilatkozatban megjelölt időpont lesz a törlesztés esedékességének új időpontja.
Az elszámolási törvény által szabályozott esetekben arról van szó, hogy az adós a szerződés ‑ az érvénytelenségi törvény alapján ‑ érvénytelenné váló rendelkezésének megfelelően tett eleget fizetési kötelezettségének. Az adós tudomása szerint ezzel szerződésszerűen teljesített, és a hitelező is ilyen teljesítésként fogadta el a fizetést. Később, az érvénytelenségi törvény nyomán, kiderül, hogy az adós többet fizetett, mint amennyit valójában – a szerződésnek az érvénytelenségi törvénnyel összhangban álló értelmezése szerint – fizetnie kellett volna. Nyilvánvaló, hogy a többlet megfizetésére tévedésből került sor (az adós azt hitte, hogy ennyi az esedékes tartozása), nem azzal a szándékkal, hogy az esedékességet megelőzően törlessze a tartozását. A törvény alkotói is tisztában vannak ezzel, ezért nem az adós tényleges, hanem feltételes akaratára hivatkoznak. Az adós „feltehető akaratának pedig az felel meg, ha ez a túlfizetés a tőketartozásra kerül elszámolásra” (Általános indokolás 6. pont). Ha igaz az, hogy ez a legkedvezőbb a számára, akkor valóban feltehető, hogy az adós ma így szeretné elszámolni a túlfizetés összegét. Az adós mai akarata azonban nem releváns, legalábbis, egy bíróság előtt folyó perben biztosan nem lenne releváns, éppen azért, mert akarata arra hajlik, amerre az a legelőnyösebb számára. Az egyetlen releváns kérdés az, hogy mire irányult az adós akarata akkor, amikor a fizetést teljesítette. Egyértelmű, hogy az adós semmi többet nem akart, mint eleget tenni esedékes fizetési kötelezettségének. Ha tudta volna, hogy kevesebbel tartozik, kevesebbet fizetett volna, és ha a fizetés teljesítését követően szerzett volna tudomást arról, hogy túlfizetésben van, nagy valószínűséggel, az esetek többségében a többletet visszakérte volna. A többlet semmi más, mint téves fizetés. Az adósok többsége nyilvánvalóan élvezni kívánta a rendelkezésére álló hitellehetőséget, és csak annyit akart törleszteni, amennyit feltétlenül kellett. Aki előtörleszteni kívánta a tartozását, az nem az érvénytelenségből eredő túlfizetés összegét törlesztette előre, hanem ettől eltérő összeget, annyit, amennyi pénzügyi helyzete alapján számára lehetségesnek és előnyösnek mutatkozott. Reálisan szemlélve, semmi alapja nincs az elszámolási törvény indokolásában írt feltételezésnek, hogy az adósok, ha tudatában lettek volna a túlfizetésnek, azt előtörlesztésként szerették volna elszámoltatni.
Látszik, hogy maga a jogalkotó is bizonytalan volt e kérdésben. Egyik helyen úgy fogalmaz, hogy a „túlfizetést a tőketartozás terhére, előtörlesztésként kell elszámolni”, és nem releváns az, hogy az előtörlesztés nem volt szándékos, hiszen az „önkéntes előtörlesztés itt fel sem merülhet” (Általános indokolás 6. pont). A másik helyen pedig már „árnyaltabb megoldást választott […] nem az előtörlesztéses konstrukció alkalmazását írja elő, mert ennek ebben az intézményesített formájában valóban nem lenne kellő jogi alapja, hanem azt, hogy a fogyasztó számára az elszámolás időpontjában olyan jogi helyzetet kell teremteni, mintha a túlfizetéseket az ezek bekövetkezése időpontjában előtörlesztésként teljesítette volna” (az 5. §-hoz fűzött indokolás). Tehát nem az, de csináljunk úgy, mintha az lenne. Itt már szó sincs jogi szempontról; a Javaslat nyíltan elismeri, hogy nem állnak fenn az előtörlesztés megállapíthatóságának feltételei, ennek ellenére, politikai megfontolásból, úgy dönt, hogy úgy fogja rendezni a jogviszonyt, mintha az adós ténylegesen előtörlesztett volna: „Az előtörlesztéses elszámolás lényege, hogy a korábbi kedvező árfolyamból származó nyereség az adósoknál jelenik meg.” (Általános indokolás 6. pont) Ezek után a kérdés csak az, hogy milyen alapon mondta az indokolás fentebb idézett része, hogy a törvény olyan szabályokat állapít meg, amilyet egy perben eljáró bíróság is alkalmazna. A bíróságok, ha egyáltalán, akkor csak nagyon óvatosan alkalmaznak a törvényben írtakhoz hasonló analógiát, és semmiképpen sem azért, hogy ezáltal maximálják a valamelyik fél oldalán jelentkező előnyöket.
Hogy mit tenne a bíróság? A leginkább valószínűnek az mutatkozik, hogy a jogalap nélküli gazdagodás klasszikus intézményét alkalmazná, amely kifejezetten olyan esetek rendezésére szolgál, amelyekben nem állapítható valamilyen speciális jogcím (pl. kártérítés). A jogalap nélküli gazdagodás szabálya általános előírás arra, hogy ha valaki jogalap nélkül jut vagyoni előnyhöz, köteles azt visszatéríteni annak, akinek a rovására gazdagodott (régi Ptk. 361. §, új Ptk. 6:579. §). Tipikus esete a jogalap nélküli gazdagodásnak a téves fizetés, azaz, amikor valaki tartozás nélkül teljesít a másik félnek. Az elszámolási törvény előterjesztője szerint azonban „a fentiekben definiált túlfizetés nem tekinthető tartozatlan fizetésnek”, hiszen a hitelező banknak követelése áll fenn az adóssal szemben. Itt az alapvető kérdés az, hogy az a körülmény, hogy az adós tartozása még nem esedékes, vajon releváns-e a fizetés megítélése szempontjából, azaz mi a helyzet abban az esetben, ha az adós tévedésből az esedékességet megelőzően teljesíti fizetési kötelezettségét. Jogosult-e az így fizetett összeg visszakövetelésére, vagy csupán azt kérheti, hogy a fizetést számolják el a javára előtörlesztésként? Ez utóbbi megoldás, amelyen a törvény szabályozása alapul, ellenkezne a felek szerződéses akaratával, a kölcsönszerződés lényegével. A kölcsönszerződésben a felek abban állapodnak meg, hogy a hitelező meghatározott összeget fizet az adósnak, és az adós ezt az összeget meghatározott idő múlva köteles visszafizetni, másként szólva, a kölcsönszerződés alapján az adós meghatározott ideig jogosult használni a hitelező pénzét. Egy nem szándékos visszafizetés nem olyan jogi tény, amely bármilyen értelemben felülírná a felek megállapodását; a kölcsönszerződés továbbra is él, és annak alapján az adós továbbra is jogosult az adott összeg használatára. Hacsak időközben valamilyen felmondási esemény nem következett be, a hitelező nem tagadhatja meg, hogy a hozzá tévedésből visszajutott összeget ismét az adós rendelkezésére bocsássa. Ez a helyzet nem értelmezhető másként, mint tartozatlan teljesítésnek, amely a hitelező oldalán jogalap nélküli gazdagodást eredményez, amelyet ő köteles az adós számára visszatéríteni. Meggyőződésem szerint ennek alapján jogilag megalapozott és pénzügyileg is helytálló módon lehetne rendezni a kialakult helyzetet. Mindenesetre szomorú, hogy a jogalkotó milyen könnyedén hajlandó nagyon gyenge érvek alapján eltérni a klasszikus jogi megoldástól, még olyan esetben is, amikor a meghirdetett cél és az alkotmányossági követelmények egyaránt azt követelnék, hogy a lehető legkonzervatívabb jogi álláspontot foglalja el.
Az érvénytelenségi törvény módosítása
Ehelyütt nincs mód az elszámolási törvény részletes bemutatására és elemzésére, hiba lenne azonban nem szólni arról, hogy e törvénnyel több ponton módosították a csupán néhány hónappal korábban elfogadott érvénytelenségi törvényt.
Az egyik ilyen lényeges módosítás szerint nem kell vélelmezni a forint kölcsönszerződések és a devizakölcsön-szerződések meghatározott köre tekintetében 2010. november 27-ét követően alkalmazott, egyoldalú szerződésmódosítást lehetővé tevő szerződési kikötés érvénytelenségét (52. § (9) bek.). Az érvénytelenségi törvénnyel kapcsolatos egyik alapvető kifogás az volt, hogy az egyoldalú szerződésmódosítást lehetővé tevő szerződési kikötésekkel kapcsolatos követelmények megfogalmazása során teljesen figyelmen kívül hagyták azt a körülményt, hogy az ilyen szerződési kikötésekre mindenkor speciális, és az idők során többször változó jogszabályi előírások is irányadóak voltak. Most e módosítást a törvény éppen azzal indokolja, hogy ekkor módosult az e szerződési feltételekre vonatkozó törvényi szabályozás, amely megerősíti azokat a véleményeket, amelyek szerint e követelmények alkalmazása során nem lehet figyelmen kívül hagyni a változó jogszabályi környezetet. Ez azért is alapvető változás, mert az érvénytelenségi törvénnyel kapcsolatos egyik legjelentősebb alkotmányossági kifogás éppen e vélelem felállítása és a bizonyítási teher ebből következő megfordulása kapcsán fogalmazódott meg. A módosítás következtében nem a hitelintézetnek kell pert indítania a szerződés megvédése érdekében, hanem az MNB jogosult az intézményt pénzintézetet perelni, ha úgy ítéli meg, hogy a szerződési feltétel tisztességtelen. Az érvénytelenségi törvény kritikusai éppen azt hozták fel a törvénnyel szemben, hogy indokolatlan a korábbi szabályok visszamenőleges átírása, hiszen a kívánt jogalkotói cél ‑ a törvény által okozott jogsérelem nélkül is ‑ elérhető lenne az MNB vagy más erre jogosult szerv által indított úgynevezett közérdekű per útján. E törvénymódosítással most a jogalkotó is elismerte, hogy ez valóban járható út, ami önmagában is megerősíti az ezzel kapcsolatos alkotmányossági aggályok megalapozottságát. Ugyanakkor, a módosítás eredményeképp az a felemás helyzet állt elő, hogy más szabályok érvényesülnek a módosítás hatálya alá tartozó és az azon kívül eső szerződések esetén, azaz eltérő vélelem érvényesül ugyanarra a szerződési kikötésre, attól függően, hogy azt milyen szerződés tekintetében alkalmazták. Ezzel a törvény egy, a jogbiztonsággal össze nem egyeztethető, zavaros helyzetet teremtett, amelynek következtében ugyanazzal a szerződési feltétellel kapcsolatban teljesen különböző szabályok alapján folyó eljárások indulhatnak, ami magában hordozza annak kockázatát, hogy ugyanarról a szerződési kikötésről a különböző eljárásokban eltérő ítéletek születnek.
Formailag nem így jelenik meg, de tartalmilag szintén az érvénytelenségi törvény módosításának tekinthető az a rendelkezés, amely 2016. április 30-ig megtiltja a bankok számára a kamat- és díjemelést (45. §). Az érvénytelenségi törvény illetve az annak alapján indult eljárásokban hiába bizonyul tehát érvényesnek az egyoldalú módosítást lehetővé tevő kikötés, a bank nem jogosult élni e jogával. E törvénymódosítás tehát felülírja a felek érvényes megállapodását, annak ellenére, hogy e megállapodás érvényességével kapcsolatban igen nehezen teljesíthető követelményeket állított a jogalkotó. A bankok abban az esetben sem jogosultak a kamatemelésre, ha megfelelnek az erre vonatkozó törvényi követelményeknek, és ha egyébként fennállnak azok a feltételek, amelyek indokolttá és jogszerűvé tennék az emelést. Az elszámolási törvény e módosítással sérti a privátautonómiát, az ebből fakadó szerződési szabadságot és a szerződések kötőerejét.
Végül még egy, a jogállamiság szempontjából igen jelentős változtatásra hívjuk fel a figyelmet. Az elszámolási törvény kimondja, hogy az egyoldalú módosítást lehetővé tevő szerződési kikötésekre vonatkozóan felállított tisztességtelenségi vélelem megdöntésére irányuló perekben nincs helye perújításnak (52. § (11) bek.). A perújítás egy úgynevezett rendkívüli jogorvoslat, amely – az eljárási törvényben szabályozott szigorú keretek között – azt teszi lehetővé, hogy a jogerős ítéletet, az ítélethozatal idején nem ismert körülmény utólagos ismertté válása esetén, ennek fényében felül lehessen vizsgálni. A perújítás alapvető jelentőségű intézmény, amely biztosítja, hogy ne fordulhasson elő az, hogy a releváns tényeknek nem megfelelő tényálláson alapuló ítélet marad hatályban, feltéve, hogy az adott tény figyelmen kívül hagyása nem a perújítást kezdeményező fél mulasztásának következménye. A perújítás egy speciális esete az, amikor az ítélet alapjául szolgáló jogszabályt az Alkotmánybíróság utóbb, alaptörvény-ellenesség miatt megsemmisíti. Ilyen esetben nyilvánvalóan nem a peres félnek felróható az, hogy a perben alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazására került sor. Ilyenkor az állami igazságszolgáltatás működésébe kerül „homokszem”, az derül ki, hogy az állam által alkotott jogszabályt nem lett volna szabad alkalmazni. Ilyen esetekben tehát különösen indokolt, hogy az érintett fél számára rendelkezésre álljon olyan jogorvoslati eszköz, amellyel orvosolni lehet e hibát.
A perújítás tehát a jogszerű igazságszolgáltatás működését biztosító olyan alapvető eszköz, amelyet lényegében valamennyi, a jogállamiság talaján álló jogrendszer biztosít a felek számára. Különösen áll ez a perújításnak arra az esetére, amely az alkalmazott törvény megsemmisítése esetére teszi lehetővé a jogvita újbóli elbírálását. Ráadásul ez a módosítás is ütközik a visszaható hatályú jogalkotás tilalmába, hiszen már folyamatban lévő eljárásokban fossza meg a felet a törvény által biztosított rendkívüli jogorvoslattól; egy olyan jogorvoslati fórumtól fosztotta meg a feleket, amely az eljárás megindulásakor még a rendelkezésükre állt, és amely egyébként minden más polgári perben továbbra is a felek rendelkezésére áll. Nem látható az az ésszerű indok, amely legitimálná ezt a lépést, amely alátámaszthatná az önkényesség hiányát.
E jogfosztás igazi jelentőségét azonban csak akkor mérhetjük fel, ha figyelembe vesszük azt, hogy a szóban forgó perekben nem az ügy ténybeli hátteréről folyik a vita, hanem tiszta jogkérdésről. A bíróság azt vizsgálja, hogy a bank által alkalmazott szerződési feltétel megfelel-e a törvény által meghatározott követelményeknek. E perekkel kapcsolatban a perújítás lehetősége ezért elsősorban abban az esetben merül fel, ha az Alkotmánybíróság megsemmisíti az érvénytelenségi törvényt. Minden pert indító bank kifejtette, hogy a törvény alaptörvény-ellenes, és ezért kérte az eljáró bíróságot, hogy a per felfüggesztése mellett kérje az AB-t, hogy vizsgálja felül a törvényt. Sajnálatos módon, az első fokon eljáró Fővárosi Törvényszék legtöbb bírája elutasította e kérést, nem találta aggályosnak a törvény alkalmazását. Ez különösen amiatt fájó, hogy a törvénnyel kapcsolatos alkotmányossági aggályok nagy része kifejezetten a jogállamiság alapvető elemeit, a visszamenőleges jogalkotás tilalmát, a tisztességes eljáráshoz való jogot és a bírói függetlenséget érintették. Alapvető problémára utal az, ha egy bíró ezekre a kérdésekre nem érzékeny, ha még a bírói függetlenség sérelme sem zavarja. Szerencsére azonban volt néhány bíró, aki a fővonallal szembe menve az Alkotmánybírósághoz fordult, és remélhetőleg, a másodfokon eljáró Fővárosi Ítélőtábla bírái között lesznek még továbbiak is, akik így járnak el. Az érvénytelenségi törvény tehát az Alkotmánybíróság elé került, ugyanakkor lehetséges, hogy időközben jogerősen lezáródnak perek. Ezek esetén lenne szerepe a perújításnak akkor, ha az AB helyt ad a beadványoknak. A törvénymódosítás tehát kifejezetten annak megakadályozására irányul, hogy a pereket újra lehessen tárgyalni, illetve a meghozott ítéleteket érvényteleníteni lehessen abban az esetben, ha az azok alapjául szolgáló törvényt esetleg megsemmisítik. Ez az apró, alig észrevehető módosítás tehát lényegében arra irányul, hogy még abban az esetben is érvényesüljön a törvény által bevezetett rendkívüli állapot, ha az Alkotmánybíróság azt alaptörvény-ellenesnek minősíti. Azaz, az elszámolási törvény az érvénytelenségi törvény tekintetében lényegében felszámolja az alkotmányossági kontrol lehetőségét.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Transindex - A halálos ítélet megerõsítését kérték a bolgár ápolónõkre
2007. június 21. 07:30, utolsó frissítés: 07:30
Az ügyész a halálos ítélet megerõsítését kérte szerdán a líbiai legfelsõbb bíróságtól a több száz líbiai gyerek szándékos megfertõzésével vádolt öt bolgár ápolónõ és egy palesztin orvos büntetõperének fellebbviteli tárgyalásán. A líbiai legfelsõbb bíróság július 11-ét jelölte meg szerdán ítélethozatalának napjaként.
A vád szerint a vádlottak mintegy 400 líbiai gyereket fertõztek meg a halálos AIDS-betegség kórokozójával az 1990-es évek végén Líbia második legnagyobb városának, Bengázinak a gyermekklinikáján. A vádlottak - Krisztiana Valcseva, Nasszja Nenova, Valja Cserveniacska, Valentina Szirapulo, Sznezsána Dimitrova, valamint a palesztin Asraf Dzsuma al-Hadzsúdzs - tagadják a vádat.
Több szakértõi vélemény is azt látszott alátámasztani az elsõ és a másodfokú tárgyaláson, hogy a vádlottak még nem dolgoztak a bengázi kórházban, amikor a tömeges HIV-fertõzés megtörtént, mégis halálra ítélték õket mind elsõ, mind pedig másodfokon. Nagy nemzetközi nyomás nehezedik Líbiára a hat külföldi egészségügyi dolgozó szabadon bocsátása érdekében.
Egyes líbiai igazságszolgáltatási források szerint a legfelsõbb bíróság valószínûleg helybenhagyja a 2004-ben elsõ fokon meghozott, majd 2006 végén megerõsített halálos ítéletet. Az ápolónõk egyik ügyvédje ellenben úgy vélekedett, hogy az ítélethozatal július 11-re halasztása jó jel, annak jele, hogy a legfelsõbb bíróság megfontolandónak tartja a védelem érveit, és újra ki akarja vizsgáltatni az egész ügyet. Ha a legfelsõbb bíróság is megerõsíti a halálos ítéletet, a líbiai Legfelsõbb Igazságszolgáltatási Tanács elé kerülhet az ügy.
Ennek a kormányirányítás alatt álló testületnek joga van átváltoztatni a halálos ítéletet szabadságvesztés büntetésre, amelyet a vádlottak hazájukban tölthetnének le. Politikai elemzõk valószínûnek tartják, hogy ez a testület hazaengedné Bulgáriába az öt ápolónõt és a palesztin orvost, aki idõközben maga is bolgár állampolgárságot kapott, ha megállapodás születik a megfertõzött gyerekek családjainak fizetendõ kártérítésrõl.
A jogi eljárással párhuzamosan tárgyalások kezdõdtek az elmúlt hetekben az áldozatok családjai, a líbiai hatóságok és az Európai Unió képviselõi között. Szeif el-Iszlám Kadhafi - Moammer el-Kadhafi líbiai vezetõ fia -, az áldozatok családjainak nevében fellépõ líbiai alapítvány elnöke kijelentette: a legfelsõbb bíróság ítéletét követõen azonnal hozzálátnak a megoldást segítõ intézkedések kidolgozásához. A líbiai alapítvány tízmillió eurót követel mindegyik érintett családnak.
Szófia nem hajlandó kártérítést fizetni, mert az - felfogása szerint - egyet jelentene az ápolónõk bûnösségének elismerésével. Az Európai Unióval és az Egyesült Államokkal közösen létrehozott azonban egy szolidaritási alapot, amelybõl finanszíroznák a bengázi kórházban HIV-vírussal fertõzõdött gyerekek ápolását, és támogatnák az érintett családokat.
Az említett líbiai alapítvány egyik illetékese azt mondta szerdán nyugati tudósítóknak, hogy péntekre várható az ügy rendezésének bejelentése.
A nemzetközi sajtó nagy figyelemmel kíséri a pert. Az újságírók a tárgyalóterem elõtti váróteremben tévéképernyõn követhetik az eseményeket, de a kamerák csak a négy bírót mutatják. A bíróság épülete elõtt az áldozatok hozzátartozói tüntettek a betegségben elhunyt, illetve megfertõzõdött gyermekeik fényképeit lobogtatva. (MTI/AFP)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Az Urantia könyv, 183. írás. Jézus elárulása és elfogása
Az Urantia könyv - 183. írás. Jézus elárulása és elfogása
183. írás. Jézus elárulása és elfogása
§ 1. Az Atya akarata
§ 2. Júdás a városban
§ 3. A Mester elfogása
§ 4. Vita az olajütőnél
§ 5. Útban a főpap palotájához
183:0.3 (1971.3) Lévén, hogy a követőit nem tudta feloszlatni, a Mester otthagyta őket és elindult lefelé az olajütő irányába, mely a Getszemáni liget bejárata közelében állt. Bár a három apostol, a görögök és a többi táborlakó habozott, hogy rögtön utána eredjen-e, János Márk kerülő úton, az olajfákon keresztül sietve elindult és egy kis pajtában rejtőzött el az olajütő mellett. Jézus azért távolodott el a tábortól és a barátaitól, hogy a letartóztatására érkezők az apostolok zaklatása nélkül foghassák el őt. A Mester félt felkelteni az apostolait és félt attól, hogy az elfogásakor jelen legyenek, nehogy úgy elragadja őket a gyűlölet Júdás árulásának láttán, hogy ellenálljanak a katonáknak és esetleg vele együtt őket is őrizetbe vegyék. Attól tartott, hogy ha vele együtt őket is letartóztatják, akkor ők is vele pusztulnak.
183:0.4 (1971.4) Bár Jézus tudta, hogy a halálának terve a zsidók vezetőinek tanácsaitól eredt, tudta azt is, hogy az egész aljas ármánykodás élvezte Lucifer, Sátán és Kaligasztia teljes támogatását. És jól tudta, hogy a teremtésrészek eme lázadóit örömmel töltené el az is, ha láthatnák, hogy az összes apostola is vele pusztul.
183:1.1 (1971.6) Komoly veszély ered abból, hogy félreértik a Mester húsvér testbeni létpályájának végével összefüggő számos mondás és esemény jelentését. Azt a kegyetlen bánásmódot, melyben a tudatlan szolgák és az érzéketlen katonák részesítették Jézust, a tárgyalásokon tanúsított tisztességtelen viselkedést és a magukat vallási vezetőknek mondók ellenséges hozzáállását nem szabad összekeverni azzal a ténnyel, hogy Jézus, aki türelmesen alávetette magát mindeme szenvedésnek és megaláztatásnak, valójában a paradicsomi Atya akaratát teljesítette. Valóban és igazából az volt az Atya akarata, hogy a Fia fenékig ürítse a születéstől a halálig tartó halandói létezés poharát, de a mennyei Atyának semmilyen része nem volt abban, hogy azok a polgárosodottnak mondott emberi lények, akik oly embertelenül megkínozták a Mestert és sorozatos megaláztatástokban részesítették az ő nem védekező személyét, az ilyen embertelen viselkedésre ösztönzést kapjanak. Ezek az embertelen és megdöbbentő tapasztalások, melyeket Jézusnak el kellett viselnie a halandói élete utolsó óráiban, semmilyen értelemben nem képezték részét az Atya isteni akaratának, melynek végig vitelére az ő emberi természete oly diadalmasan tett fogadalmat akkor, amikor az ember véglegesen megadta magát az Istennek, melyet a Jézus által a kertben elmondott hármas ima jelzett, mialatt a kifáradt apostolai a fizikai kimerültség álmát aludták.
183:1.2 (1972.1) A mennyei Atya azt szerette volna az alászálló Fiától, hogy természetes úton fejezze be a földi pályáját, éppen úgy, ahogy minden halandónak a földön és a húsvér testben be kell fejeznie életét. A közönséges férfiak és nők nem remélhetik, hogy az utolsó óráikat a földön és a halál rákövetkező eseményét valamilyen különleges mentesülés teszi könnyűvé. Ennek megfelelően Jézus úgy döntött, hogy úgy adja életét a húsvér testben, mely megfelel a természetes események menetének, és állhatatosan elutasította, hogy kiszabadítsa magát az embertelen események gonosz összjátékának kegyetlen szorításából, mely események szörnyű bizonyossággal haladtak előre az ő felfoghatatlan megaláztatása és gyalázatos halála felé. És a gyűlölet mindezen elképesztő megnyilvánulásának és a kegyetlenség mindeme példátlan megmutatkozásának minden eleme rossz emberek és gonosz halandók munkája volt. Nem a mennyei Isten akarta, és nem is Jézus főellenségei parancsolták azt, bár ez utóbbiak sokat tettek annak érdekében, hogy biztosítsák, hogy a meggondolatlan és rossz halandók így elutasítsák az alászálló Fiút. Még a bűn atyja is elfordította arcát a keresztre feszítés jelenetének gyötrő borzalmától.
183:2.1 (1972.2) Miután Júdás oly hirtelenül otthagyta az Utolsó Estebéd asztalát, egyenesen az unokatestvére házához indult, onnan pedig mind a ketten rögvest a templomőrség kapitányához mentek. Júdás arra kérte a kapitányt, hogy gyűjtse össze az őrséget és elmondta neki, hogy hajlandó elvezetni őket Jézushoz. Lévén, hogy Júdás kicsit korábban jelent meg a színen, mint ahogy számították, némi késéssel tudtak csak elindulni Márk házához, ahol Júdás reményei szerint megtalálták volna Jézust, amint még mindig az apostolokkal beszélget. A Mester és a tizenegyek bő tizenöt perccel azt megelőzően hagyták el Illés Márk házát, hogy az áruló és az őrség megérkezett. Amikorra a letartóztatására készülők odaértek Márk házához, Jézus és a tizenegyek már jócskán a város falain kívül jártak és útban voltak az Olajfák hegyén lévő tábor felé.
183:2.2 (1972.3) Júdást nagyon feldúlta, hogy nem tudták elfogni Jézust Márk otthonában és a tizenegy férfi társaságában, akik közül csupán kettő volt felfegyverkezve az ellenállásra. Tudomása volt arról, hogy a délután folyamán, amikor a tábort elhagyta, csak Simon Péter és Zélóta Simon viselt kardot; Júdás abban reménykedett, hogy Jézust akkor foghatják el, amikor a város csendes, amikor csekély az ellenállás esélye. Az áruló attól félt, hogyha megvárja, míg visszaérnek a táborukba, több mint hatvan hű tanítvánnyal találják szemben magukat, és tudta azt is, hogy Zélóta Simon nagy mennyiségű fegyvert tárol. Júdás egyre idegesebb lett, ahogy belegondolt abba, hogy a tizenegy hű apostol mennyire meggyűlöli őt, és félt, hogy mindannyian az elpusztítására törnek majd. Nemcsak, hogy hűtlen volt, hanem a szívében igazán gyáva is.
183:2.3 (1973.1) Miután nem sikerült megtalálniuk Jézust a felsőteremben, Júdás arra kérte az őrség kapitányát, hogy térjenek vissza a templomba. Ekkorra a vezetők már gyülekezni kezdtek a főpap házában, Jézus fogadására készülve, mivelhogy a hitszegővel kötött egyezségük értelmében Jézus letartóztatására aznap éjfélig kellett sort keríteni. Júdás elmagyarázta a vele levőknek, hogy elkerülték Jézust Márk házánál, és hogy az elfogására kénytelenek lesznek elmenni a Getszemániba. Az áruló ezt követően elmondta, hogy több mint hatvan odaadó követője táborozik vele, és hogy azok mind jól fel vannak fegyverezve. A zsidók vezetői emlékeztették Júdást, hogy Jézus mindig is az ellen nem állást hirdette, Júdás azonban azt felelte, hogy az ilyen tanításának megtartása kapcsán nem lehet Jézus minden követőjében megbízni. Valóban aggódott önmagáért és ezért merte negyven fegyveres katona társaságát kérni. Lévén, hogy a zsidó hatóságoknak nem állt rendelkezésére ekkora fegyveres erő, egyből elmentek Antónia erődjébe és arra kérték a római parancsnokot, hogy adja melléjük a szükséges létszámot; de amikor a római parancsnok megtudta, hogy Jézust akarják elfogni, azonnal elutasította a kérésük teljesítését és a feletteséhez irányította őket. Így több mint egy óra telt el azzal, hogy hatóságról hatóságra jártak, mire végül arra utasították őket, hogy járuljanak maga Pilátus elé, hogy engedélyt kaphassanak a fegyveres római őrség igénybevételére. Késő volt már, amikor odaértek Pilátus házához, és ő már visszavonult a magánlakosztályába a feleségével. Pilátus habozott, hogy bármit is kezdjen e dologgal, annál is inkább, mert a felesége arra kérte, hogy ne teljesítse a kérést. Mivel azonban a zsidó Szanhedrin elnöklő tisztviselője jött el és kérte személyesen e segítséget, a kormányzó úgy gondolta, hogy bölcs dolog a kérelem teljesítése, meg aztán arra jutott magában, hogy később ő majd helyrehozhatja azt a rosszat, amit ezek elkövetni szándékoztak.
183:3.1 (1973.3) Amikor a fegyveres katonák és őrök e csoportja fáklyákat és lámpásokat tartva a kerthez közeledett, Júdás jóval a csapat előtt lépkedett, hogy gyorsan azonosítani tudja Jézust, és így a letartóztatására készülők könnyedén elfoghassák még mielőtt a társai a védelmére siethetnének. És volt még egy oka annak, hogy Júdás úgy döntött, hogy a Mester ellenségei előtt halad: Arra gondolt, hogy úgy tűnhet, hogy a katonák előtt ért a helyszínre, és így az apostolok és a Jézus körül gyülekező többiek nem tudják majd közvetlen kapcsolatba hozni őt a szorosan a nyomában járó fegyveres őrökkel. Júdás még arra is gondolt, hogy majd úgy tesz, mintha azért sietett volna ide, hogy figyelmeztesse őket a letartóztatásra igyekvők közeledésére, ám e számítását keresztülhúzta az, ahogyan Jézus az árulót megbélyegzőn üdvözölte. Bár a Mester kedvesen szólt Júdáshoz, úgy köszöntötte, mint hitszegőt.
183:3.2 (1973.4) Ahogy Péter, Jakab és János, valamint a mintegy harminc táborbeli társuk észrevette a fegyveres csapatot, amint az fáklyákkal előbukkan a hegytetőn, tudták, hogy e katonák Jézus elfogására jönnek, és mind gyorsan lerohantak az olajütőhöz, ahol a Mester a holdfényben egymagában üldögélt. Az egyik oldalon a katonák közeledtek, a másik oldalon pedig a három apostol és társaik tartottak arrafelé. Amint Júdás odalépett, hogy üdvözölje a Mestert, a két csoport megállt, nem mozdult, közöttük a Mesterrel és Júdással, mely utóbbi arra készült, hogy áruló csókkal illesse Jézus homlokát.
183:3.3 (1974.1) Az áruló korábban abban reménykedett, hogy miután az őröket a Getszemániba vezette, egyszerűen csak megmutatja Jézust a katonáknak, vagy legfeljebb megtartja azon ígéretét, hogy csókkal üdvözli őt, és az után gyorsan eltűnik a színről. Júdás nagyon félt attól, hogy az apostolok mind jelen lesznek, és hogy a támadásukat őrá összpontosítják megtorlásul azért, mert el merte árulni a szeretett tanítójukat. Ám amikor a Mester úgy üdvözölte, mint árulót, olyannyira összezavarodott, hogy nem próbálkozott a meneküléssel.
183:3.4 (1974.2) Jézus még egy utolsó kísérletet tett arra, hogy megmentse Júdást attól, hogy ténylegesen is elárulja őt, azáltal, hogy mielőtt a hitszegő odaért volna hozzá, kitért az útjából és megszólítva a bal oldalon legelöl álló katonát, a rómaiak századosát, ezt kérdezte, „Kit kerestek?” A százados azt felelte, „A názáreti Jézust.” Erre Jézus egyenesen odaállt a tiszt elé, és ezen egész teremtésösszesség Istenének higgadt méltóságában azt mondta, „Én vagyok az.” E fegyveres csapat tagjai közül sokan hallották Jézust tanítani a templomban, mások meg már hallottak a nagy tetteiről, és amikor meghallották, hogy ilyen nyíltan azonosítja magát, az első sorokban állók visszahőköltek. Meglepetéssel töltötte el őket, hogy milyen higgadtan és fenségesen azonosította magát. Ezért aztán már nem volt szükség arra, hogy Júdás folytassa az árulási tervének kivitelezését. A Mester bátran felfedte magát az ellenségei előtt, és így már Júdás segítsége nélkül is elfoghatták volna. Ám a hitszegőnek tennie kellett valamit, hogy magyarázatot adjon az eme fegyveres csapattal való együttlétére, és emellett meg akarta mutatni, hogy ő a maga részéről eleget tesz a zsidók vezetőivel kötött egyezségnek annak érdekében, hogy jogosult legyen arra a nagy jutalomra és tiszteletre, melyről azt hitte, hogy kijár neki azért, mert megtartotta azon ígéretét, hogy Jézust a kezükre játssza.
183:3.5 (1974.3) Amint az őrök magukhoz tértek a Jézus megpillantása és szokatlan hangszíne okozta első megdöbbenésükből, és amint az apostolok és a tanítványok közelebb jöttek, Júdás odalépett Jézushoz és homlokon csókolva őt, azt mondta, „Üdvöz légy, Mester és Tanító.” És ahogy Júdás így megölelte a Mesterét, Jézus így szólt: „Barátom, hát ennyi nem elég? Még el is árulnád az Ember Fiát egy csókkal?”
183:3.6 (1974.4) Az apostoloknak és a tanítványoknak valósággal a földbe gyökerezett a lábuk a látványtól. Egy pillanatig senki sem mozdult. Erre Jézus, kibontakozva Júdás áruló öleléséből, odalépett az őrökhöz és a katonákhoz, és újra megkérdezte, „Kit kerestek?” És a százados megint azt mondta, „A názáreti Jézust.” És Jézus megint csak azt felelte: „Mondtam már, hogy én vagyok az. Ha tehát engem kerestek, a többiek hadd menjenek útjukra. Én kész vagyok veletek menni.”
183:3.7 (1974.5) Jézus hajlandó volt az őrökkel visszamenni Jeruzsálembe, és a katonák századosa ugyancsak hajlandó volt megengedni a három apostolnak és a társaiknak, hogy békében a dolgukra menjenek. De mielőtt ehhez hozzáfoghattak volna, ahogy Jézus ott állt, várva a százados parancsait, egy bizonyos Malchusz, a főpap szír testőre, odalépett Jézushoz és arra készült, hogy hátrakösse Jézus kezét, jóllehet a római százados nem rendelte el, hogy Jézust megkötözzék. Amikor Péter és társai azt látták, hogy a Mestert ilyen megaláztatásban akarják részesíteni, nem tudták tovább türtőztetni magukat. Péter kirántotta a kardját és a többiekkel együtt odarohant, hogy lesújtson Malchuszra. De még mielőtt a katonák a főpap szolgájának védelmére kelhettek volna, Jézus tiltón felemelte a kezét és ellentmondást nem tűrő hangon azt mondta: „Péter, tedd el a kardodat! Akik kardot ragadnak, azok kard által pusztulnak. Hát nem érted, hogy az Atya akarata, hogy kiigyam e poharat? És nem tudod azt sem, hogy én akár most is parancsolhatnék az angyalok és társaik több mint tizenkét hadosztályának, akik kiragadnának engem e néhány ember kezéből?”
183:3.8 (1975.1) Mialatt Jézus ily eredményesen eltérítette a követőit a tettleges ellenállás szándékától, ez elég volt ahhoz, hogy az őrség kapitányát félelem töltse el, aki így a katonái segítségével erősen megragadta Jézust és gyorsan megkötözték. És amint súlyos kötelekkel a kezét összekötötték, Jézus azt mondta nekik: „Miért jöttök ellenem kardokkal és botokkal, mint ahogy a haramiát szokás elfogni? Naponta ott voltam veletek a templomban, nyilvánosan tanítottam az embereket, és nem próbáltatok meg elfogni.”
183:4.1 (1975.4) Zebedeus Jakab ott találta magát Simon Pétertől és a fivérétől, Jánostól magára hagyva, így aztán csatlakozott a többi apostolhoz és a táborbeli társaikhoz az olajütőnél, hogy megvitassák, hogy mit tegyenek a Mester elfogására válaszul.
183:4.2 (1975.5) Jézus már korábban felmentette Andrást az apostoli csoport igazgatásával kapcsolatos minden felelősség alól; ennek megfelelően, az életük legnagyobb válsághelyzetében, ő most hallgatott. Egy rövid, kötetlen beszélgetést követően Zélóta Simon felállt az olajütő kőfalára és szenvedélyes hangon érvelve a Mester és az ország ügye iránti hűség mellett, felszólította apostoltársait és a többi tanítványt, hogy siessenek a tömeg után és mentsék meg Jézust. A társaság többsége hajlott volna arra, hogy elfogadja az ő határozott vezetését, ha nem hangzik el Nátániel tanácsa, aki abban a pillanatban állt fel, amint Simon befejezte a beszédet, és ő felhívta a figyelmüket a Jézus által gyakran elmondott tanításokra az ellen nem állással kapcsolatban. Emlékeztette a társait arra is, hogy Jézus épp azon az éjszakán utasította őket, hogy óvják meg életüket arra az időre, amikor el kell indulniuk a világban, és hirdetniük kell a mennyországról szóló evangélium jó híreit. És Nátániel ezen álláspontját támogatta Zebedeus Jakab is, aki most elmesélte, hogy Péter és a többiek miként rántották elő kardjukat a Mester letartóztatásának megakadályozására, és hogy Jézus arra kérte Simon Pétert és a többi, kardot rántó társát, hogy tegyék tokjába a pengéjüket. Máté és Fülöp szintén beszélt, de semmilyen határozott eredményre nem jutottak e vitában egészen addig, amíg Tamás fel nem hívta a figyelmüket arra a tényre, hogy Jézus azt tanácsolta Lázárnak, hogy ne tegye ki magát halálos veszedelemnek, s rámutatott, hogy nem tehetnek semmit a Mesterük megmentése érdekében, minthogy ő nem hajlandó megengedni a barátainak, hogy megvédjék, és mivel ragaszkodott ahhoz, hogy nem fog élni az isteni hatalmaival az emberi ellenségeinek leszerelése érdekében. Tamás rávette őket, hogy oszoljanak és térjenek haza, hiszen Zebedeus Dávid a táborban marad, hogy irányító- és hírvivői központot tartson fenn a csoport számára. Aznap reggel fél háromra a tábor kiürült; csak Dávid maradt ott három-négy hírvivővel, a többieket elküldte, hogy szerezzenek híreket arról, hogy hová vitték Jézust és mit fognak tenni vele.
183:4.5 (1976.3) Zebedeus János, ahogy Jézus meghagyta neki, a keresztre feszítés legvégéig a közelében maradt, és ő volt az, aki óráról órára ellátta Dávid embereit hírekkel, melyet elvittek Dávidnak a kerti táborba, és amelyet az után eljuttattak a bujkáló apostoloknak és Jézus családjának.
183:4.7 (1976.5) Nem sokkal a nappal beálltát követően, éppen az után, hogy Pétert elküldték a testvéréhez, Júdás, Jézus húsvér testbeni testvére arra érkezett a táborba, csaknem lélekszakadva és Jézus családjának többi tagja előtt, hogy megtudja, hogy a Mestert már letartóztatták; és egyből rohant is lefelé a jerikói úton, hogy megvigye a hírt anyjának és a fiú- és lánytestvéreinek. Zebedeus Dávid Júdás révén azt üzente Jézus családjának, hogy Márta és Mária betániai házánál gyülekezzenek és ott várják a híreket, melyeket a hírvivői rendszeresen megvisznek nekik.
183:4.8 (1976.6) Így alakult tehát a helyzet a csütörtök éjjel utolsó felében és a pénteki nap kora reggeli óráiban, már ami az apostolokat, a főbb tanítványokat és Jézus földi családját illeti. És mindeme csoportok és egyének között Dávid azon hírvivői szolgálata tartotta a kapcsolatot, melyet Zebedeus Dávid tovább működtetett a Getszemáni ligeti székhelyéről.
183:5.1 (1977.1) Azt megelőzően, hogy elindultak volna Jézussal a kertből, vita alakult ki a templomőrség zsidó kapitánya és a katonák csapatának római századosa között abban, hogy hová is vigyék Jézust. A templomőrség kapitánya olyan parancsokat adott, hogy vigyék a hivatalban lévő főpap, Kajafás elé. A római katonák századosa úgy rendelkezett, hogy Jézust Annásnak, a korábbi főpapnak és Kajafás apósának palotájába kell vinni. És ezt azért tette, mert a rómaiak szokás szerint közvetlenül Annással tárgyaltak minden olyan dologban, amely a zsidó egyházi törvények foganatosításával volt kapcsolatos. És a római százados parancsának engedelmeskedtek; Jézust előzetes kihallgatásra Annás házához vitték.
183:5.2 (1977.2) Júdás a parancsnokok közelében haladt, meghallgatva mindent, amit beszéltek, de nem vett részt a vitában, mert sem a zsidó kapitánynak, sem a római tisztnek nemigen akadt sok beszélnivalója az árulóval — ennyire megvetették őt.
183:5.3 (1977.3) Zebedeus János, aki emlékezett a Mester azon utasításaira, hogy legyen mindig kéznél, nagyjából ekkor már egészen megközelítette Jézust, aki a két parancsnok között haladt. A templomőrség parancsnoka, meglátva a mellettük haladó Jánost, odaszólt a helyettesének: „Fogjátok el ezt az embert és kötözzétek meg. Ő az egyik követője ennek a fickónak.” De amikor a római százados meghallotta ezt és körülnézve meglátta Jánost, parancsot adott, hogy az apostol hadd menjen mellette, és hogy senki ne bántsa. Ez után a római százados azt mondta a zsidó kapitánynak: „Ez az ember nem hitszegő és nem is gyáva. Láttam a kertben, és ő nem rántott kardot, hogy ellenálljon nekünk. Megvan a bátorsága, hogy előjöjjön és a Mesterével legyen, és senki se emeljen rá kezet. A római törvény megengedi, hogy bármely fogolynak legalább egy barátja ott álljon mellette a vádlottak padjánál, és ezt az embert nem fogja senki megakadályozni abban, hogy a Mestere, a fogoly mellett álljon.” És amikor Júdás meghallotta ezt, olyannyira elszégyellte magát és olyannyira megszégyenült, hogy egészen lemaradt a menetelőktől, s egyedül ért oda Annás palotájához.
183:5.4 (1977.4) És ez megmagyarázza, hogy Zebedeus János miért kapott engedélyt arra, hogy Jézus mellett legyen végig a megpróbáltatást jelentő tapasztalásaiban ezen az éjszakán és másnap. A zsidók féltek bármit is mondani Jánosnak vagy bármiképp zaklatni őt, mert némileg olyan helyzetbe került, mint egy római tanácsadó, akit azért jelöltek ki, hogy figyelje a zsidó egyházi bíróság ténykedését. János e kitüntetett szerepe annál is inkább megszilárdult, amikor a római, átadva Jézust a templomőrség kapitányának Annás palotájának kapujában, a helyetteséhez szólva azt mondta: „Menj e fogollyal és gondoskodj arról, hogy ezek a zsidók meg ne öljék Pilátus jóváhagyása nélkül. Figyelj oda, hogy meg ne gyilkolják, és ügyelj, hogy a barátja, a galileai, engedélyt kapjon, hogy mellette álljon és megfigyelhessen mindent, ami zajlik.” És János így tudott ott lenni Jézus közelében egészen a kereszten való haláláig, míg a többi tíz apostol arra kényszerült, hogy rejtőzködésben maradjon. János római védelem alatt cselekedett így, és a zsidók nem is merték zaklatni a Mester haláláig.
183:5.5 (1977.5) És végig az Annás palotájához vezető úton, Jézus nem nyitotta ki a száját. Az elfogásától kezdve az Annás előtti megjelenéséig az Ember Fia egy szót sem szólt.

matches:
§ 1
§ 2
§ 3
§ 4
§ 5
bíróság