text:
A Szakértői Bizottság jelentése - PDF
A Szakértői Bizottság jelentése
Download "A Szakértői Bizottság jelentése 2007 2008"
1 A Szakértői Bizottság jelentése
2 Tartalom Bevezető Kenedi János 4. oldal I. Áttekintés a volt állambiztonsági szervekkel kapcsolatban a rendszerváltás után keletkezett törvényekről, törvényjavaslatokról. Az állambiztonsági iratok átadása teljesítésének értékeléséről szóló 190/2007. (VII. 23.) számú kormányrendelet. Köbel Szilvia 19. oldal II. Az iratfeltárás előzményei 1. A jogi szabályozás változásai Ripp Zoltán 26. oldal 2. A Belügyminisztériumi Iratfeltáró Bizottság jelentése, június 30. Varga László 40. oldal 3. A évi III. törvény végrehajtását felügyelő bizottság tevékenységéről Sipos Levente 44. oldal III. A feltárandó iratok köre és az érintett iratképző szervek Palasik Mária 47. oldal IV. Az állambiztonsági szervek intézménytörténeti struktúrájának vázlata Ungváry Krisztián 49. oldal V. A nyilvántartás története és rendszere Varga László 58. oldal VI. Iratkezelés és selejtezések Baráth Magdolna 122. oldal VII. Állambiztonsági reformtervek, a Dunagate és a politikai fordulat Ripp Zoltán 149. oldal VIII. Nemzetközi kitekintés Ungváry Krisztián 178. oldal IX. A törvény szerinti titkosítás gyakorlata Kenedi János 182. oldal X. A nemzetbiztonsági érdek és az iratminősítés Sipos Levente 209. oldal XI. Részjelentések 1. Szolgálatok Jelentés az Információs Hivatalban őrzött február 14. előtt keletkezett iratokról Sipos-Ungváry 217. oldal Jelentés a Magyar Köztársaság Nemzetbiztonsági Hivatalában található február 14. előtt keletkezett iratokról Palasik-Varga 234. oldal Különvélemény Palasik Mária és Varga László Jelentés a Magyar Köztársaság Nemzetbiztonsági Hivatalában található február 14. előtt keletkezett iratokról c. írásához Sipos Ungváry 291. oldal Jelentés a Magyar Köztársaság Katonai Biztonsági Hivatalában található, február 14. előtt keletkezett iratokról Palasik-Ungváry 296. oldal Jelentés a Nemzetbiztonsági Szakszolgálatnál folytatott iratfeltárásról Ripp-Varga 314. oldal Jelentés a Katonai Felderítő Hivatalban levő, február 14. előtti iratokról Sipos Levente 328. oldal 2. Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára Varga László 339. oldal 3. Egyéb szervek, levéltárak Jelentés a Legfőbb Ügyészségen és a Katonai Bíróságon végzett iratfeltárásról Ungváry Krisztián 358. oldal Jelentés a Magyar Országos Levéltárban végzett iratfeltárásról Palasik Mária 359. oldal Jelentés a Pest Megyei Levéltárban végzett iratfeltárásról Palasik Mária 363. oldal Jelentés az Önkormányzati és Területfejlesztési Minisztériumban őrzött volt állambiztonsági iratokról Ungváry Krisztián 365. oldal 2
3 Jelentés az állambiztonsági iratok áttekintéséről a Politikatörténeti és Szakszervezeti Levéltárban Baráth Magdolna Jelentés az Országos Rendőr-főkapitányságon és a Budapesti Rendőr-főkapitányságon tett látogatásról Sipos Levente Feljegyzés a Büntetés-végrehajtás Országos Parancsnokságán és budapesti igazgatóságánál tett látogatásokról Varga László Feljegyzés a Kormányőrség iratairól Varga László XII. Adatok a évi törvény végrehajtásáról Palasik Mária XIII.A Szakértői Bizottság jelentése. Főbb gondolatok a Magyar Köztársaság Kormánya számára Baráth Magdolna, Kenedi János (elnök), Palasik Mária, Ripp Zoltán, Sipos Levente, Ungváry Krisztián, Varga László 367. oldal 368. oldal 370. oldal 371. oldal 372. oldal 388. oldal Mellékletek A bizottság munkamenete Sipos Levente Dossziék és kartonok. A nyilvántartás eszközei Varga László Az 1995-ös jelentés összefoglalója Jelentés a évi III. törvény végrehajtását felügyelő bizottság munkájáról 393. oldal 397. oldal 3
4 Bevezető Feltárni megőrizni gondolkodni továbblépni. Timothy Garton Ash: Az igazsághoz vezető négy út Jelentésünk szerkezete a fenti mottóba sűrített négy társadalmi követelményt és megvalósításuk logikai sorrendjét követi. Az oxfordi történész négy volt szovjetizált középkelet-európai ország, valamint a Dél-afrikai Köztársaság iratfelszabadítási módozatait hasonlította össze. Nevezetes 1997-ben írott, a Die Zeit című német hetilapban megjelent tanulmányának 1 fő kérdése, hogy mi a teendő a diktatúráktól megörökölt politikai rendőrségi iratállománnyal a demokratikussá vált jogállamokban. Mint összehasonlító elemzésének címe is utal rá, nincs egyetlen, a célegyenesre ráfordító, az igazsághoz tévedhetetlenül vezető út, amely a hidegháború után formálódó államokat a demokratikus nemzetközösség tagjai közé integrálhatná. Az ENSZ kulturális szervezete 1995-ben ígéretes ajánlást tett közzé. Az UNESCO felhívása a levéltárosokhoz szólt: Minden országnak joga van tudni az igazat múltjáról. Minden embernek joga van tudományos, történelmi kutatáshoz. Az elnyomás áldozatainak joga van kárpótlásra januárjában pedig a volt szovjetizált európai országok vezetőit szólította fel a strasbourgi székhelyű Európa Tanács: Vizsgálják meg saját múltjukat, és határolódjanak el a totalitárius kommunista rendszerek által elkövetett bűnöktől azok a kommunista, illetve posztkommunista pártok, amelyek ezt még nem tették meg [ ], mert a történelem megismerése annak előfeltétele, hogy a bűnök ne ismétlődhessenek meg a jövőben. A nemzetközi szervezetek ajánlásainak teljesítéséről azonban az újdonat EUtagállamoknak kell dönteniük a jelenben. Saját maguknak kell választani, hogy a sokféle múlt tradíciója közül melyiket viszik tovább, s mely irányokat ejtik el a demokratikus jövő érdekében. Nemkülönben választaniuk kell a Varsói Szerződésből a NATO-ba, a KGST-ből a nemzetközi piacgazdaságba vezető, szerteszét ágazó utak közül. Timothy Garton Ash tipológiáját kiindulásképpen szó szerint idézzük, mert esszéjét jelentésünk sorvezetőjének szánjuk. Annál is inkább, mivel nem egyetlen, monokauzális megoldás irányelveit vázolja fel, hanem az egyes országok történelmi hagyománya és legújabb kori történetírása közti tudományos tér betöltéséhez tűnődésre és mérlegelésre szánt szempontok sokaságát kínálja fel. Azaz, a hidegháború korának históriáját nem választja el a Bibó István kifejezésével szólva tanuló demokráciák historiográfiáitól. Sőt a különböző alkotmányformáló és jogalkotási lehetőségeiket összeveti politikai kultúráik eltérő tradícióival. A célja ugyanis, hogy még az ezredfordulón is képlékeny, alig-alig megszilárdult európai demokráciák értékrendjei közti minimális konszenzust és maximális információszabadságot a társadalmi nyilvánosság szerkezetének foglalatába illessze. Timothy Garton Ash távolról sem lunátikus. Szkeptikus történetíró. Szerinte sem törvényszerű az, hogy minél alaposabb a feldolgozás, annál nagyobb a demokrácia. Tudja, a múlt demokratikus értékeinek alátámasztása és az autokratikus tradíciók elsorvasztása is társadalmi költséggel jár. A kiadások mérlegelésénél a szabadságjogok növelésére fordítandókat érdemes ugyan előnyben részesíteni, de arról sem szabad elfeledkezni, hogy a nacionalista, rasszista, populista, irredenta értékek árfolyama is növekedni fog a politikai börzén. A törékeny politikai kultúrájú országokban mint amilyen Magyarország is erre érdemes különös figyelmet fordítani. Ott, ahol nem alakult ki kellő 1 Magyarul olvasható az Élet és Irodalom 50. évf. 3. számában. 4
5 távolság a már lezárt múlt forráskritikán alapuló ismeretei és a még nyitott jelen között, ott, ahol a történelmet politikai szándékból aktualizálják, így kell tenni. A legújabb kori állambiztonsági forrásokból szelektíven kiragadott szentek és kiátkozottak legendaköreinek töredékei is ahhoz a tudományos vitához vezetnek vissza, amelyben Garton Ash eszméinek közeli, de földrajzilag távoli társa, Szűcs Jenő egyszer már megfogalmazta azóta sem cáfolt véleményét: Oktalan dolog lenne tagadni, hogy a történetírásnak [ ] megvan az a szerepe is, hogy a jót, a szépet, az emocionálisan lelkesítőt válogassa és emelje ki a történelem igen vegyes, heterogén örökségből. [ ] A nemzeti öntudat és a történelem viszonya azonban elsőrendűen nem didaktikai részletkérdés. [ ] A történelem valóságos nemzeti historikuma nem egyértelműen lelkesít és melenget, hanem gondolkodásra és kritikára késztet [ ] aki pedig a történelem végső igazságára törekszik, az leteheti a tollat. Szűcs is reméli hogy a nacionalizmusoknak Közép- és Kelet-Európa-szerte máig kiható emocionális, intellektuális, pszichikai zavaraiból és hibás köreiből egyszer talán sikerül kijutni. Szűcs Jenő épp a zsákutcát igyekszik kikerülni: Ami legkevésbé lehet cél: az aurea mediocretas lapos bölcsessége.»az igazság valahol középen van?«az igazság soha sincs középütt. Olyan viták esetében, ahol túlzottan szélsőségesek az álláspontok, a tapasztalat az, hogy az igazságot nem a kettő közt meghúzott vonal felezőpontján kell keresni, hanem a feszültség zónáján kívül. Szűcs Jenő ezért látja el könyvének ezt a fejezetét A történelem a múlt szociológiája alcímmel. 2 Mi pedig azért illesztjük gondolatát a bevezetőhöz, hogy menten tudassuk a Jelentés olvasójával, miért is kerestünk az alábbi fejezetekben az ügynöktörvények emocionális feszültségi zónájától mind nagyobb távolságra egy lehetséges dossziétörvény megalkotásához szükséges empirikus forrásanyagot. A nagyobb forrásanyagban amúgy is benne van a kisebb, azaz, az ügynöknek is van szerepe bár inkább epizód-, semmint főszerepe az aktanyilvánosság törvényében. Slampos definíció lenne egyöntetűen kommunista diktatúraként meghatározni a Közép-és Kelet-Európában fél évszázad alatt időről időre, régióról régióra uralkodó eszmei és politikai intézményrendszereket, amelyeknek az ellenzéke is sokféle volt. Széles körben elterjedt társadalmi vélekedés szerint a Közép- és Kelet-Európában a Helsinki Egyezmény 1975-ös aláírásának köszönhetően életre kelt szamizdatok a sajtó- és véleményszabadság kizárólag liberális felfogását képviselték. Ez féligazság. Az igazság másik fele, hogy a Szovjetunióban 1968 után nagy erkölcsi merészséggel gépelt és kézről kézre továbbadott szamizdat-lapokban már feltámadt a szlavofilok és nyugatosok évszázados vitája. Dokumentumok szerint a nyolcvanas évek utolsó harmadában Magyarországon is készülődtek pl. az Egyedül vagyunk című, 1938 és 1944 közt megjelent nyilas lap újraindítására. Lengyelországban a hetvenes évek végén Leszek Moczulski és Andrzej Czuma felélesztették a két világháború közti nemzeti tábor szélsőségesen jobboldali lapját, az antiliberális, autokrata Piłsudski nézeteit hirdető Gazeta Polskát. Ez a hetilap kétszer is megrendezte az akták éjszakáját : évi 4. számában 64 demokrata és liberális képviselőről, köztiszteletben álló értelmiségiről híresztelte el az ügynökvádat Antoni Macierewicz belügyminiszter afféle 6-os karton-gyűjteménye alapján. Majd 1994-ben, már új szereposztásban, 62, ugyancsak közmegbecsülésnek örvendő, ám ellentétes világnézetű közszereplőt kompromittált ügynökváddal immáron Andrzej Milczanowski belügyminiszter kartotékjai alapján. Úgy tűnik, a diktatúra cenzúrája nemcsak a liberális értékeket fojtotta el, de a nemzeti hagyományba való bezárkózás, a demokráciától és a piacgazdaságtól való idegenkedés tradícióit is. A szovjetizált országok bolhapiacán fellelhető tiltott irományokból a diktatúra felbomlása után mindenütt elefantiázisos politika nőtt ki Közép-Európában, centrumában a mamut méretűvé növelt ügynökből. 2 Szűcs Jenő: A nemzet historikuma és a történelemszemlélet nemzeti látószöge [1970]. In uő: Nemzet és történelem, Gondolat,
6 Feltárni ámde hogyan? A kérdésre Timothy Garton Ash kritikusan kifejtett válasza: [ ] bírósági eljárás. Másodszor pedig egyes személyek vagy egész csoportok adminisztratív úton történő diszkvalifikálása.»átvizsgálás«,»hivatásgyakorlás megtiltása«,»tisztogatás«és újabban a cseh-latinból átvett»lusztráció«, azok a meglehetősen különböző módon értelmezett fogalmak, amelyek ennek az útnak velejárói. A harmadik utat a tények rituális tisztázásának lehetne nevezni: meghallgatások, bíróságok, bizottságok. Dél- Afrikában, de olykor Latin-Amerikában is,»igazság-felderítő bizottságoknak«nevezték ezeket. A középpontban a rituális és teátrális elem áll: a nagy vezérek a bíróság előtt, színpad az áldozatok számára. Ez nemzeti dráma, állami színház, társadalmi csoportterápia. Ennek eredménye nem csak a tények netán az»igazság«tisztázása, ahogy ezt Közép-Európában már nem merik kimondani, hanem a katarzis maga. És a negyedik út a régi rendszer aktáinak hozzáférhetővé tétele tudományos, publicisztikai és személyes»feldolgozás«céljából, tehát hogy az akták olvashatóak és értékelhetőek legyenek, hogy lehessen róluk írni, beszélni vagy éppen hallgatni. A feldolgozásnak nem kell mindig hangosan történnie. (Kiemelés: K. J.) Első pillantásra is úgy tűnik, hogy a magyar állambiztonsági szolgálat az egyes, alábbi fejezetekben olvasható mértékben megmaradt iratállományának feldolgozása nem illeszthető be a német, cseh, szlovák, lengyel, román tapasztalati példatárba, jóllehet, egyes elemeik felbukkantak a honi jogállam törvényhozási kísérletei között is (lásd a II/1. fejezetet). Azok szakmai kritikái sem ismeretlenek. A dél-afrikai és latin-amerikai teátrális kísérletek is fel-felbukkantak a magyar közéletben, de egy alkotmánybírósági ítélet következtében 1992-ben azok is elbuktak (Zétényi és Takács képviselők igazságtételi törvény -tervezetével egyetemben). A színpadias, számonkérőszékre emlékeztető, egyéb lusztrációs elgondolások is kiszenvedtek Magyarországon. A 60/1994. [XII. 24.] számú alkotmánybírósági határozat alkotmányellenesnek minősítette az évi XXIII. törvényt. Igaz, klónozott változatán az évi LXVII. számú törvényjavaslaton még két évvel később is dolgoztak a törvényalkotók. [I/1 és II/1. fejezet] Sőt még 2002 augusztusában is a rendszerváltozás utáni kormánytagok állambiztonsági érintettségével foglalkozott egy parlamenti döntéssel létrehozott szerv, a Mécs-bizottság mivel a sajtó leleplezte az épp regnáló miniszterelnök, Medgyessy Péter szt-tiszti múltját. Mécs Imre listája elkészült, de a jogrendszer zárványa maradt. A lusztrációt ez a bizottság sem tudta feltámasztani. Tevékenysége amúgy nem segítette elő a III. Főcsoportfőnökség és az MNVK.2 (Magyar Néphadsereg Vezérkara 2. Csoportfőnökség) irategyesítését, nem mozdította elő a tettes és az áldozat szembenézését, ráadásul a sajtót is demoralizálta. Érdeme mégis volt. Ráirányította a köz figyelmét arra, hogy a hatályos adatvédelmi törvény alapján az elmúlt rendszer hálózati személyeire és a mai jogállam közszereplőire nem alkalmazható azonos jogalkalmazási mérce. Márpedig ha a hatályos, évi III. törvény szelleméből indulnánk ki, fő szempontnak a megfigyeltek szellemi kárpótlását, információs önrendelkezési joguk garantálását tekintenénk, és ehhez hozzávennénk a törvény preambulumában a másik oldalon felsorakoztatott célokat is szuverenitás, alkotmányos rend garantálása, abból az következne, hogy a volt megfigyelők adatai megismerhetőek legyenek. Azzal, hogy vállalták a besúgást, vállalták annak a kockázatát is, hogy idővel lelepleződnek. Anonimitás csak a megfigyelteknek, az áldozatoknak járhat, hiszen róluk gyűjtöttek a beleegyezésük nélkül olyan információkat, amelyek az ő magántitkaik. (lásd XI/2.) Hogy a törvény preambulumában megfogalmazott szándék megvalósuljon, a megfelelő jogi eljárás a évi III. tv. 1. (2) 13. pontjának szűkített értelmű alkalmazása lenne. Az ott olvasható definíció szerint közszereplő, aki közhatalmat gyakorol, gyakorolt vagy közhatalom gyakorlásával járó tisztségre jelölték, illetve aki a politikai közvéleményt feladatszerűen 6
7 alakítja vagy alakította. A hálózati vagy a hálózat feletti, a beszervezési nyilatkozat alól kiváltságosként felmentett személyre a definíció utolsó tagmondata illik: feladatszerűen formálta a közvéleményt. Újságíróként, tudósként, papként, pénzügyérként, diplomataként stb., az állambiztonsági szolgálat tartótisztje instruálta, ő szabta meg az állambiztonsági parancsok szerinti feladatait: titkos információkat gyűjteni, dezinformációkat terjeszteni külföldön és idehaza a valóságosnál szebbre formált vagy politikailag szalonképesebbnek lefestett Magyarországról. (IX. fejezet.) Az 1960-es évek közepétől az egyre specifikusabbá és mohóbbá váló hírigény strukturális változásokat indított el az egyes csoportfőnökségeknél, és szorosabb együttműködésüket tette szükségessé. A szekták, a kisegyházak és a katolikus egyház hitélete reneszánsznak indult, és ez a spontán társadalmi változás átrendezte a III. Főcsoportfőnökség ügyosztályait és feladatait. Égető szükségét érezték az engedetlen kisegyházak megregulázásának, ugyanakkor az MSZMP PB halaszthatatlannak tartotta egy új kompromisszum kidolgozását a Vatikánnal. 3 A kettős feladat megoldását siettette az USA menedékjogát élvező Mindszenty hercegprímás bel- és külpolitikai szempontból egyre kínosabb ügyének elkerülhetetlen rendezése, külpolitikai látószögből a lengyel példa pedig még sürgetőbbé tette a feladat végrehajtását. Az 1968-as diáklázadás leverését követően Wyszinski bíboros, Lengyelország prímása védernyőt nyitott a letartóztatott diákforradalmárok például Adam Michnik publicista és a revizionista marxisták például Jacek Kuron és Karol Modzelewski történészek, akik a LEMP tagjai is voltak feje fölé. 4 A katolikus egyház és a marxista ellenzék Magyarországon is várható összefogásától tartva az Állami Egyházügyi Hivatal és a BM III/I-es (hírszerzési) csoportfőnökség együttműködési elvei már 1967 decemberében készen álltak. A III/I. és az ÁEH közötti együttműködési megállapodást csak március 13-án írta alá Benkei András belügyminiszter és Prantner József, az Állami Egyházügyi Hivatal (ÁEH) elnöke, a hírszerzés azonban már 1967 novemberében felállította a Világosság fedőnevű belső rezidentúrát. A BM hírszerző csoportfőnöksége tehát egy rezidentúrát, azaz állambiztonsági tisztekből álló, meghatározott állambiztonsági operatív feladatok ellátására felkészített, konspiratív szervezeti formát hozott létre belföldön, az ÁEH fedése alatt. 5 Magyarországon 12, fedőnévvel ellátott hálózati személy, Rómában nagyjából ugyanennyi, operatív kapcsolatként működő, vatikáni állampolgárságú főméltóság dolgozott a rezidentúra számára. A bonyolultabb feladatok megoldását a főként a Külügyminisztérium alkalmazásában álló bécsi, római, illetve budapesti szt-tiszti agentúrákra bízták. A költségeket a BM Külügyi Osztálya fedezte. Rendszerint a KÜM sajtóosztályának csoportvezetője, Polgár Endre a társzervekkel együttműködve döntött arról, hogy egy magyar vatikáni kapcsolatok iránt érdeklődő nyugati újságíró készíthet-e interjút egy magyar egyházi személyiséggel, s ha igen, ki készítse fel a nyilatkozót. A külföldi újságírót a BM III/I-4 K alosztály szoros megfigyelés alatt tartotta. Nemcsak a tájékoztatási feladatukat ellátó tudósítók kerültek állambiztonsági felügyelet alá, hanem a Vatikán politikai tárgyalásra felhatalmazott tárgyalói is. 6 A vatikáni magyar kapcsolatokkal foglakozó Világosság csak egy a III/I között alapított, belföldön is működő rezidentúrái közül. Hasonló hírigény kielégítése céljából állította fel a hírszerzés már 1958-ban a nyugati magyar emigráció tevékenységét 3 Lásd Szabó Csaba: A Szentszék és a Magyar Népköztársaság kapcsolatai a hatvanas években. Szent István Társulat Magyar Országos Levéltár, Lásd Dissent in Poland Reports and Documents in Transition; December Juli Association of Polish Students and Graduates in Exile, London, Szabó Csaba Soós Viktor Attila: Világosság Az Állam Egyházügyi Hivatal és a hírszerzés tevékenysége a katolikus egyház ellen. Új ember kiadó Lénárd Ödön Alapítvány, és Uo Az állambiztonsági szolgálat által biztosított további technikai részletekről lásd: ÁBTL /76/2. kötet, I. rész, A III/I. csoportfőnökség és jogelődei által kezelt dossziék. Rezidentúradossziék, Világosság rezidentúra [szt-tiszti leveleződossziék]. 7
8 megismerő és bomlasztó Honfitársak fedőnevű rezidentúráját, valamint a Magyarok Világszövetsége, a Press, az Akadémia, a Kultint (Kulturális Kapcsolatok Intézete), a Tájékoztatási Hivatal, a MÚOSZ és az MTI, majd 1980-tól a tudományos- és műszaki hírszerzés számára a Parabola, Pajzs rezidentúrát. Az február 23-i adatközlés szerint a III/I. hazai állományában 32, külföldi szolgálatában pedig 109 szt-tiszt dolgozott a rezidentúrákon, noha szeptember 13-án a III/I-es B. Törzs operatív alosztálya magasabb kvótát igényelt. Idővel a III. Főcsoportfőnökség vezetői belátták, hogy a hírszerzés személyi igényei megalapozottak, és emelték a kvótát. A Helsinki Egyezmény 1975-ös aláírása után (a már régebbi) COCOM-lista vált a Nyugat vasfüggönyévé. Azoknak az országoknak, amelyek nem tartották be az egyezmény emberjogi előírásait, a fejlett nyugati műszaki eszközök importjának szigorú tilalmával kellett szembenézniük. Az embargó kijátszásában kitüntetett szerep jutott az MNVK.2 Csoportfőnökségnek, amely többek között az OMIK-hoz (Országos Műszaki Információs Központ és Könyvtár) telepített szt-tiszteket. Az MNVK.2 Csoportfőnökségnek elsősorban a katonai hírszerzés nélkülözhetetlen tippkutatásához volt szüksége kvalifikált külföldi állampolgárságú ügynökökre és magyar állampolgárságú megnyertekre. Az MNVK 2 minden más csoportfőnökségnél jobban törekedett az igényességre, nyelvtudásra, szakmai képzettségre. (XI/1.) Hogy azután ezek a megnyertek hogyan emelkednek felfelé a sajtónómenklatúrában, az már nem tartozott az MNVK 2 Csoportfőnökség hatáskörébe. A kínálatból amúgy is legjobbnak ígérkező munkatársakat választották ki maguknak ben 64 fő, 1975-ben 74 fő megnyert hálózati személy tartozott, az MNVK.2 Csoportfőnökség A/5-4 számú sajtóalosztályán keresztül a MÚOSZ, a Tájékoztatási Hivatal, a Magyar Rádió és a KÜM sajtófőosztályához. Az MNVK.2 sajtórezidentúrájának létszáma 1974 és 1986 között általában hetven-kilencven fő volt, többé-kevésbé ismert újságírók. Milánóban és Brüsszelben is működtettek fedett irodákat, Budapesten a FIJET köré csoportosuló turisztikai újságírók közé vegyültek, s nevük rendszeresen olvasható volt a Vue Turistique című lapban. A sajtórezidentúra tagjainak utazásait az MNVK.2 sajtóalosztálya intézte, 1976-ban például 28 újságíró nevét töröltette a határőr-figyelőztetés alól. Az MNVK.2 Csoportfőnökség sajtórezindetúrája összetételét minden évben egyeztette a BM III/I-es csoportfőnökséggel, nehogy véletlenül kétszeresen szervezzenek be egy újságírót februárjában, amikor az MNVK.2 Csoportfőnökség épp a Hungexpo és a Kereskedelmi Kamara irányába terjeszkedett kifejezetten kérték, hogy Várkonyi Péter külügyminiszter és Lakatos Ernő, az MSZMP KB agitációs és propagandaosztályának vezetője egyeztessen a nemzetközi kiállításra hivatalosan érkező nyolcszáz-kilencszáz külföldi gazdasági újságíró, külkereskedő kalauzolása ügyében, nehogy a nemzetközi ügynöktolongásban az MNVK.2 Csoportfőnökség megnyertjei dekonspirálódjanak.. A gazdasági újságírók és politikai szemleírók kikezdhetetlensége számukra elsődleges érdek volt, hiszen egyszerre kellett közvetetten részt venniük az illegális gazdasági importban és a Szovjetunió titkos ideológiai exportjában. Erre nem is találhatnánk jobb példát, mint egy kis latin-amerikai ország Grenada rövid életű kommunista puccsát az 1980-s évek kezdetéről, amelyet Moszkvából irányítottak, Havannából közvetítettek, szinte valamennyi kelet-középeurópai szatelitta állam részvételével 7. A dossziétörvény elnevezés azért is indokolt az ügynöktörvény helyett, mert semmiféle ismert regisztráció nem tartja nyilván a megnyerteket s az ügynök feletti hivatalos kapcsolatokat (HK), társadalmi kapcsolatokat (TK), alkalmi kapcsolatokat (AK) és 7 Ideológiai infiltárció: Jiri and Virginia Valenta: Leninism in Grenada. Problems of Communism July- August 1 23; Politikai infiltráció: Political Bureau meeting 1983 október, In The Grenada Papers; Edited by Paul Seaubry-Walter A. McDougall.ICS Press, California NDK Bolgár Szovjet Csehszlovák KGST gazdasági infiltráció: In Grenada Documents: An overview and selection; Released by Department of State and Department of Defense, Washington D.C. 1984, September. 8
9 lakossági bejelentőket (LB) stb., noha az állambiztonsági szolgálatnak szánt közlendőjük minősége felülmúlhatta, fontossága meghaladhatta az ügynökök jelentéseinek következményektől terhes tartalmát. Még inkább igaz ez a BM szigorúan titkos állományú munkatársai, az szt-tisztek esetében, akiknek a fő állása a BM-ben volt, de másodállásban főtisztviselők, egyetemi tanárok, főpapok, nagyvállalati igazgatók, diplomaták, művészek, egyetemi oktatók, újságírók, sportolók, színigazgatók stb. voltak. A minőségi információt az ÁB-szolgálat azzal honorálta, hogy míg az ügynökök kiléte aránylag könnyen azonosítható a 6-os kartonjaikról, ha beszervezésük (B) dossziéját felfektették, azokat a manuális nyilvántartóban elhelyezték, a hetvenes évektől pedig a másolatokat felvitték a volt III. Főcsoportfőnökségen jelenleg az NBH-ban tárolt mágnesszalagra, addig a hivatalos (és más) informális kapcsolatokat az operatív tisztek munkanaplóikban legfeljebb monogramjukkal jelölték. Nekik épp a jobban jövedelmező informalitás volt a kiváltságuk, amivel a beszervezési nyilatkozatot aláíró hálózati tagok fizetsége fel sem vehette a versenyt. Kuncogó krajcárok és csöndesen hallgató forintok? A kedvezmények feltárása és összevetése már a dossziétörvény alkalmazójára váró feladat, amely eredményessége esetén megközelítően valóságos képet nyújthat a Rákosi- és Kádár-rendszer működési mechanizmusairól. Míg az ügynöktörvény a jogállamban is fenntartja a parancsuralmi rendszer vertikális hierarchiáját, a dossziétörvény horizontális jellegű, azaz egymás mellé helyezi a különböző ágenseket. Az előbbi óhatatlanul moralizálásra késztet, az utóbbi viszont megismerésre. Két eseten szemléltetjük, hogy a közszereplő megkettőzött, mondhatnánk dupla védelme, a fogalom túl tág az adatvédelmi törvényből (Avt) átemelt használata akadályozza a évi III. tv. szerinti iratfeltárást. A részben alkotmányellenesnek minősített évi XXIII. III/III-as ügynöktörvényből sem vezethető át a közszereplő fogalma a javasolt dossziétörvénybe. Ez könnyen bizonyítható két jogállami közszereplő perével. Egyiküket sem a III/III-as csoportfőnökség szervezte be. Az első eset: Martonyi Jánosról a Fidesz-kormány külügyminiszteréről, az egykori III/II. (kémelhárítás) Magasdi fedőnevű titkos megbízottjáról dokumentumokon alapuló cikket jelentett meg az Élet és Irodalom. 8 Saját jó hírnevét védelmezendő, az exminiszter pert indított a cikk szerzője és a lap ellen. Az első fokon eljáró Fővárosi Bíróság tanácsvezetője az ÉS-t elmarasztaló ítéletéhez a következő kommentárt fűzte: Korábbi ügyek alapján a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy»ebben a témakörben semmi nem biztos«. Senki nincs abban a helyzetben, hogy állambiztonsági információkat vizsgáljon felül. 9 Vajon tizennyolc évvel a rendszerváltás után van-e még egy olyan volt szovjetizált ország Közép- Európában, ahol a néhai politikai rendőrség iratállományának feldolgozatlansága és a jogalkotás labilitása arra indít egy köztiszteletben álló bírót, hogy látványosan mellőzze a tárgyszerű ítéleti indoklást? Felesleges találgatni, ez egyedül Magyarországon fordulhat elő. A második eset: szeptember 25-én a Népszava nyilvánosságra hozta, hogy a közszolgálati rádió a Fidesz-kormány idején kinevezett elnöke, Kondor Katalin a III/II. hálózati személye volt. A sajtó-helyreigazítási perben, az imént már idézett Fővárosi Bíróságon, a Legfelsőbb Bíróság és az OIT elnöke, Lomnici Zoltán kabinetfőnöke volt a szakértő-tanú. Dr. Zinner Tibor felmondta a leckét az átvilágítási, a III/III-as ügynöktörvény három tankönyvi ismérve szerint. Hivatali rangjával, ugyanakkor az adott ügyben érdektelen, semmitmondó vallomásával tovább növelte a homályt. Azóta is annyiszor több százezer forint üti a markát a III/III. által valószínűleg érintetlen asszonynak, 8 Dr. Kende Péter: Egy polgár vallomásai 1 2. Élet és Irodalom, 51. évf. 17. és 23. sz. 9 MTI június 23. 9
10 ahányszor csak személyiségi jogi pört indít, hiszen a lusztrációs eljárás a III. Főcsoportfőnökség más ügyosztályainak hálózati személyeit szűzen hagyta. 10 Nem mintha fájlalnánk a lusztrációs eljárás bukását, de nem kerülhetjük meg a kérdést: miért mondott csődöt az átvilágítás Magyarországon? Jóllehet annak ellenére bukott el, hogy jóval puhább büntetési tételeket helyezett kilátásba, mint a német parlament által 1991-ben elfogadott, kemény büntetési tételeket tartalmazó Stasi-törvény. A válaszhoz több közül három szempontot emelünk ki: a kerekasztal-tárgyalások ellenzéki résztvevőinek szándékos félrevezetése; a társadalom professzionális megfosztása a rendszerváltás szabadságélményétől; a rendszerváltó ellenzéki tárgyalók politikai éretlensége. Egymástól független okok majdnem véletlen együttállásával magyarázzuk tehát az átvilágítás fiaskóját. Induljunk ki tehát az 1989-es kerekasztal-tárgyalásokból, ahol az MSZMP delegátusai félrevezették ellenzéki tárgyalópartnereiket. A korrekt felvilágosítás hiánya vezetett a III/III. és a Munkásőrség megszüntetésének valamiféle vagylagosságot feltételező álkérdéséhez. Emlékezve az 1956-os forradalom leverésében élenjáró pufajkásokra, majd Munkásőrséggé átkeresztelt jogutódára, az közti március 15-i diáklázadásokat brutálisan feloszlató félkatonai szervezetre, a kerekasztal ellenzéki tárgyalói a Munkásőrség megszüntetését tekintették fontosabb követelésnek. Ez a szervezet a nemzetközi nyilvánosság előtt is azonosítható pártmilícia volt, a Varsói Szerződés pártállami hierarchiájában szinte azonos jogállású szerv, mint a lengyel ZOMO (Zmotoryzowane Odwody Milicji Obywatelskiej), amely szovjet katonai beavatkozás nélkül is képes volt lánctalpai alá gyűrni az között legálisan működő Szolidaritást miként a magyar Munkásőrség is kivette részét a prágai tavasz törvényes reformmozgalmának leveréséből Szlovákiában, augusztus 21- én. Míg Lengyelországban a ZOMO-t a földalatti Szolidaritás szívós küzdelme révén hatalomra jutott Mazowiecki-kormány oszlatta fel szeptember 29-én, Magyarországon a Munkásőrség fölszámolása 1989 novemberében kerekasztal-tárgyalások megrekedését követő négyigenes népszavazás 11 diadala volt. A diadalmámor az első lusztrációs törvénykísérlet bukásáig tartott, mikor is kiderült, jobb lett volna a III. Főcsoportfőnökség felépítését is tanulmányozni. Az erre vonatkozó törvényjavaslatot beterjesztő Hack Péter szállóigéjével szólva: a pufajkás hordott pufajkát, a»tégla«azonban nem hordott téglát. Mielőtt áttérnénk a győzelmi mámort követő macskajajra, az 1989/90-es tessék-lássék eufóriát érdemes összevetni egy gondolatkísérlet erejéig Bibó István szabadságélményről alkotott felfogásával, amelyet 1945 késő őszén fejtett ki A magyar demokrácia válsága című tanulmányában. A helyzetelemzés fogalmazása idején a demokrácia távlatát már erősen leszűkítették az 1944/45-ös politikai rendőrség és az internálások ügyei. Minden nagy demokrácia történetének kiindulópontjánál forradalom áll, forradalom, amelynek során esetleg királyok fejei hulltak le, de mindenesetre lehullott az aranykorona a királyok és királyi szolgák fejéről. Ez a forradalom nincs kötve a társadalmi gazdasági fejlődési átmenetek időszakához: a gazdasági és társadalmi átmenetek megtörténhetnek nagyobb politikai megrázkódtatás nélkül is, de az emberi méltóság egyetlen forradalmának, bármilyen társadalmi és gazdasági fejlődési időszakban, de valamikor le kell zajlania, hogy demokráciáról beszélhessünk. Ez a forradalom Svájcban a században, Hollandiában a 16. században, Angliában a 17. században, Amerikában és Franciaországban a 18. században, Oroszországban a 20. században zajlott le, teljesen különböző gazdasági és társadalmi előfeltételek mellett, de demokráciáról csakis olyan országokban lehet beszélni, ahol ez lezajlott. [ ] Ez a változás Magyarországon [1945-ben] nem zajlott le, [mert] ez a 10 A Kondor Katalin perköltségeinek állami fedezetéről szóló bírósági végzések történetét lásd 11 Ripp Zoltán: Rendszerváltás Magyarországon, Napvilág, 2006,
11 változás [ ] az emberi méltóság felkelésének lelki felszabadulását jelenti, [ami] eddig soha, sehol nem jött létre választással, szavazással, többségi akarattal és a szabályok pontos betartásával. 12 Magyarán, még ha Bibó félfordulatnak tekinti is a nácik és nyilasok eltakarodása és a szovjetek berendezkedése közti interregnumot ben, az ország jövője szempontjából konzekvensen a demokrácia belső atmoszférájának kialakulását nyilvánítja a fordulat fontosabbik és a kialakuló államigazgatás begyakorlott módszereit és technikáit a kevésbé fontos felének. Az alkotmányos demokrácia szerinte nem az államigazgatók jogtechnikai zsonglőrködésén múlik. A tanulmányt megelőző vázlatában Bibó hangsúlyozza ugyan, hogy egy gramm begyakorlott módszer többet ér a közösségi élet regenerálása számára, mint egy vagon»izmus«de a sorrendet sosem fordítja meg. Előbb demokrácia [demokratizmus], aztán szabályalkotás. A kerekasztal-tárgyalásosokon fordított sorrend uralkodott: előbb szabály [módszer], aztán demokrácia... Márpedig Bibó számára a főkérdés az [ ], hogy bármilyen formában, de az európai módszerek uralmát helyreállítsuk [ ], aminek első feltétele az, hogy a szóban lévő nemzeteket visszavezessük politikai fejlődésüknek arra a pontjára, amelyen mellékvágányra jutottak. Azaz, Bibó kérdése, hogy vajon a szabadságélményről megmaradó emlékezet az utókor számára az eljövendő teljes demokrácia viszonyító pontja lesz-e, avagy sem. Visszatérve a rendszerváltás tessék-lássék diadalmámorához, Bibó leírásából megállapítható: 1989/90 után hamariban elillant a demokrácia születéséhez nélkülözhetetlen társadalmi atmoszféra. A hozzá intézményesen is viszonyítandó szabadságélmény pedig elenyészett. Helyüket jogtechnikai módszerek vették át. Az egy gramm módszer, amely az elmúlt két évtized alatt apologetikussá vált és helyenként a múltfeltárás körül is jogi fundamentalizmussá merevedett, csak mázsálón mérhető. Sztálin horpadt alkotmányát szinte hetek alatt kalapálták ki a demokrácia alkotmányává ha nem is az Arthur király kerekasztala körül helyet foglaló lovagok, de jogállami sztahanovisták. (A Magyar Közlönyben kihirdetett alaptörvény szövegében történelmi mementóként benne felejtettek egy maradvány névelőt, az egypárt omnipotenciájára utaló a betűt, amelyet 18 év alatt nem lehetett sem onnét, sem a parlament honlapjáról kivakarni, 13 mert az alkotmánymódosításhoz minősített többség szükségeltetik.) A nyílt és operatív állomány létszámarányairól, a hálózat fedett működésének intézményeiről, a K (konspirált) és T (titkos) lakások mennyiségéről, a levél- és telefoncenzúra kiterjedtségéről, valamint a szolgálat legális költségvetéséről, vagyonáról, illegális fehér- és feketegazdálkodásáról a kerekasztal ellenzéki tárgyalói mit sem sejtettek. Ha az MSZMP tárgyaló delegátusai tájékoztatják őket, talán nem fordul elő, hogy a III. Magyar Köztársaság első belügyminisztere, Dr. Horváth Balázs hivatali munkájának mindjárt az első heteiben, május 31-én, BM intézkedéssel megsemmisítteti az állambiztonsági szolgálat feketepénzeit kezelő Külügyi Osztály határozatait. 14 Ha csak annyit közöltek volna a plenáris tárgyaláson, hogy a készülő BM-költségvetés 1990-re 2,7 milliárd forintot irányoz elő az állambiztonsági szolgálat számára, 15 komolyan felébredt volna az ellenzék érdeklődése, hogy vajon milyen jövendőbeli ügyosztályok számára, s minő célokra kívánják fordítani a fundusokat. Némi jóhiszeműséggel említjük ezeket a példákat, mert feltételezzük, hogy a kerekasztal I/6-os ( az erőszakos megoldásokat kizáró, a jogi garanciát megteremtő ) munkacsoportjában változhatott volna a napirend, s a pártállam megosztotta volna 12 Bibó István: A magyar demokrácia válsága. Valóság, Az Alkotmánybíróság feladatait és szervezeti felépítését meghatározó IV. fejezet 32/A -ának 5. bekezdésében a következő szöveg olvasható: Az Alkotmánybíróság tagjai nem lehetnek tagjai a pártnak [sic!], és az Alkotmánybíróság hatásköréből adódó feladatokon kívül politikai tevékenységet nem folytathatnak. Erre Gereben B. István, az Egyesült Államokban élő gondolkodó hívta fel a közfigyelmet: Cseppben a tenger című írásában. Élet és Irodalom, 48. évf. 8. sz. 14 BM elnöki iratok, 1-a-354/ BM Terv és Pénzügyi Csoportfőnökség, /
12 reformterveit leendő partnereivel. Hiszen a releváns információktól megfosztott ellenzék demokratikus elképzelései és az állambiztonsági szolgálat elsősorban önmaga átmentését szolgáló tervezetei közötti résben akadt egy-két tartalmilag összeilleszthető reformelgondolás is. Ha annak a nyíltságnak, amely a Timothy Garton Ash tanulmányában is példázatosként említett Moncloa-paktumot jellemezte, szabad útja lett volna a politikai manipulációval szemben Magyarországon, a III. Főcsoportfőnökség Vizsgálati Osztályán készült, a (nyugat)német Alkotmányvédő Hivatal mintájára átalakítandó állambiztonsági szolgálatról szóló reformterv melyet Dr. Pajcsics József és Dr. Finszter Géza írt 16 akár tárgyalási alappá is válhatott volna. Dr. Szikinger István, a BM Közigazgatási Kutatások Programirodájának vezetője pedig két olyan alkotmány erejű törvényre tett javaslatot, 17 amely a nemzetbiztonsági szolgálatok és a rendőrségi feladatok törvényes szétválasztását irányozta elő egyrészt Kanada alkotmánya és kormányának hatalommegosztási kötelezettségei, 18 másrészt a hatályos angol nemzetbiztonsági törvény 19 néhány alapelvét alkalmazva. Dr. Szikinger István kritikai javaslatát október 29-én, alig egy héttel a köztársasági alkotmány kihirdetése után terjesztette elő. Egy-két fontos gondolata átszüremlett Dr. Horváth István decemberi előterjesztésébe, amelyet a Minisztertanács részére fogalmazott az állambiztonsági szolgálat és a rendőrség tevékenységének törvényi szabályozásáról. 20 A belügyminiszter államigazgatási indítványát a kormány még decemberben el is fogadta, de már nem került a parlament elé január 5-én az SZDSZ és a Fidesz képviselői feljelentést tettek, mivel a BM III/III. csoportfőnökségről származó olyan iratok birtokába jutottak, amelyek pártokra, illetve azok vezetőire vonatkozó titkos belügyi adatgyűjtést valószínűsítettek. Az ennek következtében kirobbant Dunagate-ügyben a Katonai Ügyészség nyomozott, a Katonai Bíróság járt el. Ez az ügy ad acta tette a néhány BM-reformjogász és az ellenzék számos radikális jogi reformere közti érdemi vitát második felében a kerekasztal tárgyalófeleiben nőttön-nőtt a hajlandóság egymás megtévesztésére. És a tárgyalás nem abba az irányba fejlődött, mint amit Garton Ash sui generis spanyol lengyel példázatnak tekint: 1989-ben Lengyelországban az első nem kommunista kormány, amely a Szolidaritás-mozgalomból nőtt ki, a spanyol modell erős befolyása alatt, tudatosan a diktatúrából a demokráciába történő szelíd átmenet útját választotta. A lengyel kerekasztal-tárgyalások még többé-kevésbé hasonlítottak a Moncloapaktumra. A többé-kevésbé is csak annak a történelmi ténynek az ismertében helytálló kifejezés, ha tudjuk, hogy a Moncloa-paktumot közel két évig tartó tárgyalássorozat előzte meg 1975 novembere és 1977 júniusa között, amelynek során rendezték a független bírói és végrehajtó hatalom közti viszonyt. 21 Franco november 2-i halála és diktatúrájának összeomlása után a polgárháború tetteseiről és áldozatairól fennmaradt iratok sorsát a törvényhozó hatalom jogkörébe, azaz a Moncloa-paktum hatáskörébe utalták. Így tényleges tárgyalásos megegyezés szavatolta a történelmi iratok levéltári elhelyezését. A Spanyolország külpolitikai, gazdasági, pénzügyi, foglalkoztatási, szociális helyzetéről magyarán, a hatalom felosztásáról szóló tárgyalásokon a jobb- és baloldali 16 Dr. Finszter Géza r. alezredes és dr. Pajcsics József r. alezredes: Javaslat a nemzetbiztonság védelmére és a biztonsági szolgálat szervezésére. (26 oldal, fellelhető a Katonai Ügyészségnek február 8-án átadott BMiratok jegyzékében, a 15. sorszám alatt.) 17 A kézirat a szerző birtokában. 18 Ministerial responsibility for National Security: The dimensions of ministerial responsibility constitutional theory and practice. Canadian Government Publication Center, 1980, Security Service Act, 1989, Chapter 5. (Printed in U. K. by Paul Freeman; Controller and Chief Executive of Her Majesty s Stationery Office and Queen s Printer of Acts of Parliament 1 8.) 20 BM Titkárság (a MOL-nak már átadott, de még nem jegyzékelt irat). 21 Volker Mauersberger: Amnestie statt Abrechnung Spanien als demokratisches Vorbild. Frankfuter Hefte,
13 ellenzéki pártok huszonöt képviselője mellett a kormány öt tagja köztük a spanyol miniszterelnök is részt vett, teljes körű felhatalmazással. 22 Ám sem a résztvevők köre, sem felhatalmazásuk mértéke nem hozható párhuzamba a magyar kerekasztal-tárgyalásokkal. Nemhogy a minisztertanács elnöke, Németh Miklós, 23 de még a kormánykabinet tagjai se jelentek meg személyesen a végrehajtó hatalom oldalán. Igaz, a pártállami nomenklatúra ismeretében a kerekasztal ellenzéki oldala utasította el a tárgyalást a Minisztertanács tagjaival, s egyenrangú tárgyalófélnek az MSZMP vezetőit ismerte el. Így aztán az MSZMP odaszalajtott számos apparatcsikot, 24 például az iratmegsemmisítésekért 1989 őszétől hivatalból felelős Csikós Józsefet és a maradék iratok megismerhetősége valójában visszatarthatósága végett összenyalábolt évi III. tv. szülőatyját, Tóth Andrást. A Hazafias Népfront számos dörzsölt aktivistát küldött, a KISZ pedig a törtetői közül azokat, akiknek éppen nem volt annyi sütnivalójuk, hogy a privátgazdaságban kezdjenek el sáfárkodni. Kétség nem fér hozzá, hogy a Bibó felfogása szerint mélyen fundált demokrácia társadalmi harc eredménye, bár mint ő maga hozzáfűzi: a harcnak nem kell okvetlenül fegyveres küzdelem formáját öltenie. (1956. október 23. és december eleje között történetesen fegyveresen is küzdöttek a demokráciáért.) Ám ami Magyarországon 1989/90-ben lezajlott, az inkább csak a változási vágy lehelete volt, a Szovjetunió felbomlásának egyik, a birodalmi perifériákon is érzékelhető szimptómája. (A nyugati sajtóban elterjedt a hír, hogy április 4-én Gorbacsov szovjet pártfőtitkár levélben tudatta a LEMP első titkárával, Jaruzelski tábornokkal, hogy a Szovjetunió Lengyelországot s a többi európai szatellita államot nem képes tovább eltartani.) Az 1956-os szabadságharc résztvevői és történész kutatói egyaránt tudják, hogy a forradalmi közbeszéd kulcsfogalmai és kifejezései közös élmény szülöttei. Az egyetemi előadótermekben és az utcán, a demokráciáért folytatott küzdelem közepette jöttek a világra, s akárcsak a forradalom spontán szervezetei, a felkelés kulcsszavai is alulról felfelé terjedtek, és jutottak el Nagy Imre kormányáig és az MDP-ből MSZMP-vé alakuló párt vezető szerveiig. Az 1989/90-es rendszerváltás elmismásolására fabrikált szlogen, a békés átmenet azonban épp fordítva, felülről lefelé, az MSZMP PB és KAO (Közigazgatási és Adminisztratív Osztály), valamint a Minisztertanács utasításai szerint, az Állambiztonsági Szolgálat közvetítő láncolatain keresztül süllyedt le az utcára. 25 A békés átmenet sem jelszóként, sem suttogó propagandaként nem hasonlít a megszorított demokrácia Bibó Istvántól eredő meghatározására. Mégis innét eredeztethető az az elvetélt, a III/III. csoportfőnökség omnipotenciájára épített törvényjavaslat Az egykori III/III-as ügyosztály állományába tartozó, illetve nyilvántartásában szereplő szigorúan titkos állományú tisztek és hálózati személyek adatainak kezeléséről, amelyet Demszky Gábor és Hack Péter nyújtott be a parlamentben, szeptember 3-án. (I.) [ ] az Országgyűlésnek össze kell állítani az ügynökök teljes névsorát, és azokat a parlament illetve a köztársasági elnök előtt eskütételre kötelezett közhivatalt viselő személyeket, akik a listán szerepelnek, nevük nyilvánosságra hozatalának terhe mellett a hivatalukról való lemondásra kell felszólítani foglalta össze a 22 La Transición Los Pactos de la Moncloa (http://www.vespito.net/historia/transi/pactos.html). 23 A minisztertanács elnökének két az állambiztonsági iratok sorsára vonatkozó intézkedését ismerteti Ripp Zoltán a II/1. fejezetben. 24 Lásd Tóth András, Csikós József, Fejti György, Pozsgay Imre, Gál Zoltán stb., a augusztus 30-i kerekasztal-tárgyalásokon készült fényképeit. A rendszerváltás forgatókönyve. Szerk.: Bozóki András, Elbert Márta, Kalmár Melinda, Révész Béla, Ripp Erzsébet, Ripp Zoltán; Új Mandátum, 1999, Kenedi János: Kis állambiztonsági olvasókönyv. Október 23. március 15. június 16. a Kádár-korszakban. Magvető, 1996, 2. kötet
14 törvényjavaslat lényegét Kőszeg Ferenc, a parlament nemzetbiztonsági bizottságának mindenkor kritikus SZDSZ-es tagja. 26 A Timothy Garton Ash tipológiájából átemelt második megoldási módozat nem csak az egyes személyek vagy egész csoportok adminisztratív úton történő diszkvalifikálása miatt bizonyult járhatatlannak Magyarországon. Igaz, a III. Főcsoportfőnökség vezetője, Dr. Pallagi Ferenc állambiztonsági miniszterhelyettes fogadkozott, midőn azzal rukkolt elő a kerekasztaltárgyalásokon, hogy az állambiztonsági szervezet»ma már«[sic!] csak azt teszi, amit mindenütt a világon, azaz, elhárítja a terrorizmust, felderíti az alkotmányellenes szervezkedéseket stb. 27 Beosztottja szemforgatását folytatta Dr. Horváth István belügyminiszter felettes szerve, az MSZMP KAO előtt. Június 6-án felterjesztett jelentésében fenntartani javasolta a III/III. (belső reakció elleni elhárítás) Csoportfőnökséget. Egyúttal oltalmat kínált a pluralista viszonyokkal együtt járó szerveződések, pártok, egyesületek [ ] a konszenzust elősegítő tevékenységének, és kompromisszumot is ajánlott: a BM megszüntet[né] a szolgálat eddigi ifjúságvédelmi vonalát [helyesebben: átadná az ORFKnak]. Dr. Horváth István jelentését azzal a szintén a belügyminisztertől származó kiegészítéssel együtt fogadta el az MSZMP KB Nemzetközi, Jogi és Közigazgatás-politikai Bizottsága június 9-én, hogy az állomány döntő többsége alkalmas az új feladatok befogadására és megvalósítására december 31-én az Állambiztonsági Szolgálat III. Főcsoportfőnökségének nyílt állománya fő volt. A titkosszolgálatok jelenlegi vezetői között százalék az 1990 előtt már az állományhoz tartozók száma. Az Információs Hivatalnál és az NBH-nál ez az arány 50 százalék körüli, a Nemzetbiztonsági Szakszolgálat állományában pedig 35 százalék nyilatkozta 2005-ben Tóth András, a polgári titkosszolgálatokért felelős államtitkár. 29 A III/I. (hírszerzés) csoportfőnökségnél 1988 tavaszától kezdve úgyszólván negyedévenként, a III/II-nél (kémelhárítás) két-három havi gyakorisággal újra és újra készítettek reformterveket. Az egyre-másra készülő reformjavaslatok 1989-től már kioltották egymást. Az MSZMP politikusai hol kezdeményezőként, hol visszatartó erőként jelentek meg pártjuk különféle platformjain, a III. Főcsoportfőnökség irányítói pedig csak arra figyeltek, hogy saját nyílt és fedett állományuk átmentésének éppen melyik pártplatform kezdeményezése felelne meg leginkább. Míg a III. Főcsoportfőnökség jogutódjának szánt négy csoportfőnökségnél (III/I II IV V.) javaslataikkal a jogállamba való betagolódásukra készülődtek, addig a III/III. nyílt állományú tisztjei az egzisztenciájukért küzdöttek (hiszen az december 31-i állapot szerinti 546 operatív tisztjüket február 14-ig nem világosították föl sorsuk intézményes alakulásáról). A bizonytalansággal szemben egyetlen pótolhatatlan vagy annak vélt eszköz volt csak a kezükben. Az akta. Megőrizni. Dr. Horváth István idézett jelentésének zárómondata így szól: Szükség van az állambiztonsági nyilvántartás újraértékelésére, felülvizsgálatára kizárt hálózati személy és dosszié átvizsgálásához 30 fűződött állambiztonsági érdek, s hogy milyen természetű, azt már a belügyminiszter jelentése után egy nappal tudatta a III/II-es csoportfőnök, Dr. Benkő Ferenc ezredes az állambiztonsági miniszterhelyettesi titkárság vezetőjével, Dr. Sillai Árpád ezredessel: A BM Adatfeldolgozó és Tájékoztatási Csoportfőnökség adatai szerint a III. Főcsoportfőnökség központi és területi szervei több olyan személyt tartanak bizalmas nyomozás alatt, illetve ellenőriznek 26 Kőszeg Ferenc: Ügynöktörvény, rövid tanfolyam. Előadás a Gauck Hivatal és az 56-os Intézet október 8-i konferenciáján. In uő: Lehetőségek kényszere. Új Mandátum, 2000, Uo. 28 BM elnöki iratok, BM TÜK 00510/ Parlamenti irományok, Nbb-2861/1/ BM Államminiszteri Miniszterhelyettesi Titkárság feljegyzése, 45-77/6/89. 14
15 társadalomra veszélyesként figyelő dosszié alapján, akik a szerveződő, újjáalakuló pártok prominens képviselői. Az ÁB Operatív Nyilvántartó Osztály irattárában előfordulnak személyi-, csoport-, rendkívüli esemény dossziék, amelyekben a bizalmas nyomozást azért szüntették meg, mert az operatív adatokat nem lehetett jogi erejűvé tenni. Jelentős továbbá azon irattározott objektum (vonal) dossziék száma is, amelyekben az elhárítás által már nem, vagy kisebb mértékben ellenőrzött objektumok, vonalak anyagát helyezték el. 31 Július 3-án Vagyóczki Béla ezredes, a BM Adatfeldolgozó és Tájékoztatási Csoportfőnökség vezetője, Földesi Jenő dandártábornoknak írt levelében ehhez még hozzáfűzte: Javaslom Államtitkár Elvtársnak, hogy a III. Főcsoportfőnökség illetékes szervei a várható koalíciós kormányzásra tekintettel döntsenek abban, melyek azok a dossziék, amelyek megsemmisítése szükségesé válhat, továbbá, hogy mely személyek adatait lehetne törölni az operatív nyilvántartásból július 3. és szeptember 13. között az öt csoportfőnökség vezetője, illetve delegátusai Dr. Sillai Árpád ezredes irányításával bizottságot alakítottak, átvizsgálták az iratokat, és Földesi Jenő államtitkárnak és a belügyminiszternek javaslatot tettek a szabályos, jegyzőkönyvbe foglalt selejtezésre. 33 (VI. és VII. fejezet.) A vizsgálatból az az eredmény semmi körülmények között sem mutatható ki, amelyet a Dunagate-botrány 34 után a Belső Biztonsági Szolgálat tevékenységét vizsgáló parlamenti bizottság adott közre, február 28-án: A bizottság ténymegállapító munkáját nagymértékben akadályozta, hogy a BM III/III. csoportfőnökség majdnem teljes iratanyagát gyorsított ütemben megsemmisítették, és hasonló módon jártak el a budapesti és vidéki főkapitányságokon is. 35 Ha a parlamenti jelentés (5. szakaszának) akár egyetlen szava is megállná a helyét, ugyan mire alapították volna a Történeti Hivatalt, amely a III/III. csoportfőnökség 2 421,8 iratfolyóméternyi iratának fogadására készült az 1996-ban meghozott törvény szerint? (X/2. fejezet.) A totális iratmegsemmisítés legendájának mindenesetre jó szolgálatot tett a bizottsági jelentés. Annál is inkább, mivel a vizsgálóbizottság tagjai között volt néhány még az első szabad választásokat megelőzően az országgyűlésbe került független és ellenzéki képviselő, s az ő megkülönböztetett státusukkal járó tekintély legitimálta az iratfelszámolás irányított legendáját. Vegyünk mintát két, nagyjából azonos időben keletkezett, de különböző nyilvános vallomás szövegéből. Végvári József őrnagy nyilatkozta Havas Henrik újságírónak: [1990.] január 18-áig kétszer-háromszor fordult a pótkocsis teherautó a Csepeli Papírgyár és a Néphadsereg utca [a III. Főcsoportfőnökség vezérkari központja] között. Jó negyventonnányi dokumentumot semmisítettek meg, daráltak le. Megállás nélkül folyt a megsemmisítés, a Cég felszámolta saját múltját. Rögtön hozzáteszem, hogy ez csak a Néphadsereg utcai objektumra vonatkozik. A Cégnek még volt több hasonlóan titkos [??!! ] objektuma, elképzelhető, hogy azokban is hasonló tevékenység folyt, hasonló nagyságrendben, a lehető leggyorsabban. 36 (A Szakértői Bizottság felkérésére kiadott NBH-jognyilatkozat kategorikusan cáfolja, hogy a III. Főcsoportfőnökségnek lett volna olyan külső objektuma, ahol iratmegsemmisítés zajlott volna úgy, ahogy azt Végvári József ny. őrnagy állította idézett interjújában. A hírszerzés III/I-es csoportfőnöksége pedig az iratállományát nem a Néphadsereg utcai objektumában vagy a BM Roosevelt-téri Állambiztonsági Operatív Nyilvántartójában tárolta. [XI/1 fejezet].) 31 Uo. 32 BM Adatfeldolgozó és Tájékoztató Csoportfőnökség: / A bizottság figyelembe vette a 3/1988. sz. BM utasítást és a /1972-es, Ügykezelésre vonatkozó előírásokat is. (Lásd Vagyóczki Béla ezredes 45-77/11/89 sz., november 10-én kelt, Földesi Jenő államtikárnak írott feljegyzését.) 34 Révész Béla: A Duna-gate ügy jelentősége a rendszerváltás történelmében. Politológiai értelmezési lehetőségek. Acta Universitis Szegediensis, Acta juridica et politica. Tom. LXVIII. Fasc. 19. Szeged, Magyar Nemzet, március Havas Henrik Végvári József: A Cég árulója. Szféra Kulturális Szolgáltató Kft., 1990,
16 Bajcsi István főhadnagy, a BRFK III/III-A alosztályának operatív tisztje nyilatkozta F. Havas Gábornak, a Beszélő szerkesztőjének: [ ] a két ünnep között [1990 decemberében] kihirdették Pallagi Ferenc, akkori miniszterhelyettes írásos utasítását. Ez lényegében elrendelte az összes érdemi iratanyag megsemmisítését. 37 Meg kellett semmisíteni az ún. objektumdossziékat. [ ] Meg kellett semmisíteni most már kivétel nélkül az összes F dossziét, az állampolgári bejelentések dossziéját, az ún. vonal -dossziékat, a K és T lakások dossziéit és a végén a hálózati személyek dossziéit is. [ ] Sőt, a megsemmisítési jegyzőkönyvek nyilvántartására szolgáló főkönyveket is megsemmisítették. Tehát semmiféle okmány nem maradt. [ ] A szállítást egy terepszínűre festett, FU es fedő rendszámmal ellátott, ponyvás kisteherautó végezte. Egyszerre öt ládát szállítottak el, ami nagyjából egy páncélszekrény ledarált iratanyagát tartalmazta [ ] Ócsára. Ott van a BMnek egy objektuma. A BRFK-ról két tiszt kísérte. Ők mesélték, hogy amikor kiértek, legnagyobb meglepetésükre BM-es operatív tisztekbe botlottak, akik éppen a saját anyagaikat égették a kazánházban. El is kezdtek mindjárt szentségelni. Csak nem ti is égetnivalót hoztatok!? Vigyétek a francba, vagy csináljatok vele, amit akartok, ide ne hozzátok! [ ] A teljes elégetett anyagot olyan mázsára tippelem. 38 Vonatkoztassunk el attól, hogy egyikük mázsára tippeli, másikuk jó negyven tonnára becsüli az elégetett dokumentumok mennyiségét. Ne törődjünk most a nagyságrendnyi különbséggel és azzal sem, hogy az egyik operatív tiszt a BRFK-nál, a másik pedig a BM-nél szolgált 1990-ig. Tekintsünk el attól is, hogy a BM-nek volt Ócsán iratégető kemencéje, ahol a III-as főcsoportfőnök utasítására december 18-tól még megsemmisítési jegyzőkönyv kíséretében lehetett aktát pusztítani, 22-től pedig már a korábbi selejtezési jegyzőkönyvek is zúzásra kerültek. A BRFK főkapitányának állambiztonsági helyettese nem adott utasítást jegyzőkönyv nélküli iratégetésre, a Csepeli Papírgyárba érkeztetett fuvarlevelek között pedig nem leltük nyomát az említett tömegű, megsemmisítésre odaszállított BM-iratnak 1995-ben. Ettől még mindkét elbeszélés igaz lehet. Mi több, az iratmegsemmisítés nyilvánosságra hozataláért Végvári József ny. őrnagyot államtitoksértés vétsége miatt a Katonai Bíróság elmarasztalta. (Ő szervezte meg 1989 karácsonyán, hogy a Fekete Doboz archivistái dokumentumfilmet forgathassanak a BM III. Főcsoportfőnökség épületében megsemmisítésre előkészített, iratokkal tömött jutazsákokról. Bajcsi István főhadnagy pedig kétkoffernyi kimentett iratot helyezett el a katonai ügyészségen január 11-én, 39 és ő is a nyilvánossághoz fordult. Emiatt február 8-án a BRFK III/II-1. Osztályának vezetője feljegyzést készített Bajcsi Istvánról és a lap szerkesztő-riporteréről, F. Havas Gáborról. Lehetőségként kell számbavenni, hogy amennyiben újabb SZT-tiszteket leplez le az elkövető, akkor célszerűvé válhat zárt eljárás keretében, az érintett SZT-tiszt titkos jogállásának tényleges felfedésével és elismerésével az államtitok fennállását és ezáltal az államtitoksértés megvalósítását bizonyítani, és ezért az elkövetőt bírósági úton felelősségre vonni. Az osztályvezető másik opciója az volt, hogy a már megjelent, konkrét cikk esetében legfeljebb az szt-tisztnek okozott egzisztenciális és erkölcsi kárt lehetne orvosolni, valamint a K-lakások és fedőokmányok módszerének általános védelme miatt érdemes bírósághoz fordulni. Ám egy ilyen pernyertesség nem szolgálná eléggé a titkosszolgálatok átmentésének ügyét, sem az szt-tisztek, sem a K-lakások, sem a begyakorlott módszerek vonatkozásában. 40 A BRFK jogi osztályvezetőjének igaza lett: a évi III. tv. 2., valamint a 12. (5) bekezdése ezt a célt hatékonyabban szolgálta. (IX. fejezet.) 37 Lásd a BM-ben 1995-ben működő Iratfeltáró Bizottság jelentésének erre vonatkozó fejezetét: 38 F. Havas Gábor: A belső elhárítás belső szemmel Beszélgetések Bajcsi István volt állambiztonsági tiszttel Beszélő Kőszeg Ferenc: ÁB-101 feltámadása. In uő Lehetőségek kényszere, Új Mandátum, 2000, BRFK Nytsz: /
17 Ezen a jelképesnek is tekinthető csomóponton az utak enyhén szétválnak. Az egyik úton az állambiztonsági szervek túléléséért, a nyílt és fedett állományért folytatott egzisztenciális harc zajlik. A másikon az állambiztonsági szolgálat által február 14. előtt keletkeztetett iratok utóéletéért folyik a küzdelem, a szómágiával átkeresztelt Nemzetbiztonsági Szolgálatok iratőrzőhelyei és a polgári nyilvánosság között. A Szakértői Bizottság illetékessége kizárólag a második kérdéskörre, az február 14-én megszüntetett III. Főcsoportfőnökség iratainak levéltári átadására és annak értékelésére terjedt ki. Gondolkodni. Azért idéztük az 1990-ben felállított parlamenti vizsgálóbizottság február 28-án nyilvánosságra hozott jelentését, valamint két nyugállományba helyezett operatív tiszt publikus visszaemlékezését, mert a totális iratmegsemmisítés mítosza aránylag sokáig tartotta még magát. S mire ez a mítosz szertefoszlott, addigra valóban nagy mennyiségű történelmi értékű irat semmisült meg. (Az decemberi Dunagate után, 1990 március áprilisában is zajlott iratmegsemmisítés, de a III. Magyar Köztársaság első kormányának május 2-i beiktatása és kb az MSZP SZDSZ kormányzás első éve között megközelítőleg annyi irat semmisült meg, amennyiről az idézett Dunagate-legendák szóltak.) Az 1995-ben hatályba lépett titoktörvény pedig láthatatlanná tette, elrejtette a nyilvánosság elől a még megmaradt akták zömét is (XI/ fejezet). A demitologizálás az 5/1995-ös belügyminiszteri utasítás végrehajtásával kezdődött: Kuncze Gábor elrendelte az iratfeltárást a BM iratőrzőiben, amihez kabinetfőnöke, Gyekiczki András teremtette meg a feltételeket (II/2. fejezet) ben váratlan fordulat történt a már megsemmisítettként elkönyvelt III/III-as iratok sorsában is. A Katonai Ügyészség helyettes vezetője felülvizsgáltatta a volt III. Főcsoportfőnök és állambiztonsági miniszterhelyettes, Dr. Pallagi Ferenc és a volt III/III-as csoportfőnök, Dr. Horváth József 1990/91-ben, a Budapesti Katonai Bíróságon lefolytatott perének ügyészségi iratait. A feladattal megbízott főosztályvezető-helyettes ügyész a házi iratok között ráakadt az Állambiztonsági Operatív Nyilvántartó számos nélkülözhetetlen segédletére: ben megnyitott főnyilvántartókönyvekre, TÜK-ös iktatókönyvekre, telefon-számjelkereső könyvekre, vegyes TÜK-dossziékra stb. 41 A Szakértői Bizottság pedig közel egyéves iratfeltáró munkája alatt a MOL-ban és a Pest Megyei Levéltárban talált már megsemmisítettnek vélt állambiztonsági dokumentumokat (XI/3. fejezet). Gondolkodni tehát azon érdemes, hogy milyen mikrofilológiai, levéltárosi, történészi módszerek segítségével lehetséges rekonstruálni az állambiztonsági szolgálat és jogelődei iratait. A teljesség helyreállításáról bizonyosan le kell mondani. A Szakértői Bizottság vizsgálata alapján azonban valószínűsíthető, hogy az iratok nagyobb mennyisége maradt meg, mint amennyit a totális megsemmisítés szószólói holttá nyilvánítottak. Továbblépni. A múltfeltárás alkotmányos jogának garantálásához, a felfogásunk szerinti továbblépéshez, a dossziétörvény megalkotásához minimum három feltételnek kellene teljesülnie. Előbb empíria, aztán teória! az első számú követelmény. A második, a maradandó értékű iratok depolitizálása és dekriminalizálása. A harmadik pedig, a jelentésünkben is felsorolt tudományos segédletek megjelenítése az interneten. Ezt követően pedig a nyilvántartások alapján olyan nyilvános számítógépes adatbázis megalkotása, amely csak a szenzitív adatokat és a jelentésben leírtak szerint rendszeresen felülvizsgált és a titkosítás szükségességét megfelelő fórum előtt bizonyított nemzetbiztonsági érdekből visszatartott adatokat zárja ki a megismerésből (IX. fejezet). Egyetlen állampolgár se érezhesse úgy, hogy a diktatúrában róla titokban gyűjtött adatokat a jogállam a magasabb érdekekre hivatkozva tovább rejtegeti. Egyetlen 41 BKÜ Nytsz: 171-/
18 társadalomtudós se adhasson ki a kezéből tanulmányt, monográfiát úgy, hogy a forrásai ne lehetnének összevethetők az állambiztonsági szolgálat adataival, amelyek számos alkalommal megbízhatóbbaknak bizonyulhatnak, mint pl. a Statisztikai Hivatal jelentései. Egyetlen becsületes bíró se kényszerüljön a volt hálózati személyek által cinikusan megindított perben azon az alapon ítéletet hozni, hogy állambiztonsági ügyekben csak egy biztos: semmi sem biztos. Az 1944 és 1990 közti valóság megismerése ugyanis csak az ítélkezési és büntetési kedv mérsékelésével, a megismerési hajlandóság növelésével kezdődhet el. Amennyiben a törvényhozók gátat szabnának a Haraszti Miklós kifejezésével zsarolási haladványnak, a köziratok megismerése közérdekké, egyszersmind a politikai kompromittálás akadályává is válhatna. Hogy ez a fordulat bekövetkezik-e vagy sem, az persze politikai akarat függvénye. No meg a törvényhozók konszenzusáé. Arról kéne tartós megállapodást kötniük, hogy hajlandók-e lemondani a pártállami iratokkal való visszaélésről. Hajlandók-e az emberiességi követelményeket előnyben részesíteni, avagy a jogi fundamentalizmust használják továbbra is a titkosítás, iratvisszatartás alibijeként. Szűcs Jenőnek a múlt szociológiájáról szóló gondolatai megfeleltethetők Timothy Garton Ash jelenkortörténet-írásról kifejtett véleményének: [Igaz, hogy] a titkosrendőrség aktáit több elővigyázatossággal kell olvasni, mint mondjuk a konyhakertészek egyesületi ülésének jegyzőkönyvét. De nem igaz, hogy ezek az akták használhatatlanok, hogy ezek alapján nem lehet történelmet kutatni. Ellenkezőleg. Mindazok alapján, amit a mai napig olvastam, a Stasi-aktáknak igen fontos forrásértékük van. A jelenkori történelemírás számára mindig fontos gondossággal, óvatossággal, helyes empatikus képességgel, és amikor lehetséges, az érintett kortanúk megkérdezésével, e források alapján megbízható, jó és fontos kortörténelmet lehet írni. 18
19 I. Áttekintés a volt állambiztonsági szervekkel kapcsolatban a rendszerváltás után keletkezett törvényekről, törvényjavaslatokról és 1994 közötti kezdeményezések Az első törvényhozási kísérletet Dr. Demszky Gábor és Dr. Hack Péter országgyűlési képviselők tették szeptember 3-án képviselői önálló indítványt nyújtottak be a Belügyminisztérium egykori III/III-as ügyosztályának állományába tartozó, illetve nyilvántartásában szereplő szigorúan titkos állományú tisztek és hálózati személyek adatainak kezeléséről 42 címmel. A javaslat célja olyan jogi helyzet megteremtése volt, amely az elmúlt politikai rendszer elnyomó feladatokat ellátó szervezetének, a Belügyminisztérium III/III-as ügyosztályának alkalmazásában álló személyek politikaiközéleti szerepelésének korlátait állítja fel. Az előterjesztők szerint a társadalom igazságérzetét méltán sértené, ha azok a személyek, akik részint hivatásos tisztként konspirált állásokban, részint ún. hálózati személyként támogatták az állambiztonsági szervezet politikai elnyomó tevékenységét, a rendszerváltást követően is köztiszteletnek örvendő állásokat tölthetnének be. A javaslat rendezni kívánta azoknak a Nyilvántartásoknak a jogi helyzetét is, amelyeket korábban kizárólag a Belügyminisztérium kezelt. A Demszky Hackféle törvényjavaslatot az Országgyűlés nem tárgyalta, mert a Kormány május 02-án benyújtott, hasonló tartalmú előterjesztését 43 vette tárgysorozatba. A történeti hűség kedvéért meg kell említeni, hogy az első ciklusban volt még három képviselői önálló indítvány a témával kapcsolatban. Ómolnár Miklós és Pásztor Gyula, majd Ómolnár Miklós és Kocsenda Antal képviselők javaslataikban csupán az országgyűlési képviselők vizsgálatát tűzték ki célul. 44 Dr. Fodor István Király Zoltán Pozsgay Imre képviselők olyan javaslatot terjesztettek elő, amely 90 évre zárolni kívánta az állambiztonsági szervek tovább nem foglalkoztatott hivatásos tisztjeinek és hálózati személyeinek február 14-ig keletkezett iratait, valamint a karhatalmi tevékenységre vonatkozó iratokat. 45 Az Országgyűlés egyik indítványt sem tűzte napirendre. A Kormány május 2-án az említett előterjesztését a Belügyminisztérium volt III/III. csoportfőnöksége hivatásos, valamint szigorúan titkos állományú tisztjei és hálózati személyei adatait tartalmazó február 14-én lezárt nyilvántartásának, továbbá az egykori államvédelmi szervek és karhatalmi alakulatok tisztjei adatainak felhasználásáról címmel nyújtotta be. A törvényjavaslat annak ellenőrzését szándékozott előírni, hogy a taxatíve felsorolt tisztségeket betöltő személyek szerepelnek-e a szigorúan titkos állományú A szerző a bizottság asszisztense számú iromány számú iromány számú iromány: Az országgyűlési képviselők politikai feddhetetlenségének megállapításáról című országgyűlési határozati javaslat, majd helyette számon törvényjavaslat Az országgyűlési képviselők feddhetetlenségéről címmel számú iromány A Belügyminisztérium egykori Állambiztonsági Főcsoportfőnöksége, a Honvédelmi Minisztérium egykori MNVK 2-es Csoportfőnöksége, az egykori Államvédelmi Hatóság, a Honvédelmi Minisztérium egykori Katonapolitikai Osztálya, állományába tartozó, illetve nyilvántartásában szereplő hivatásos és szigorúan titkos tisztek, valamint hálózati személyek, továbbá az évben működött karhatalmi alakulatok tagjai adatainak kezelésére és felhasználására. A törvényjavaslat napirendre tűzését az Országgyűlés szeptember 2-án elutasította. 19
20 tisztekről, valamint a hálózati személyekről készített nyilvántartásban, továbbá hivatásos tisztként teljesítettek-e szolgálatot az államvédelmi szerveknél, illetőleg ben karhatalmi alakulatban. A javaslat értelmében az ellenőrzésre a köztársasági elnök, az Országgyűlés elnöke, az Alkotmánybíróság elnöke és a miniszterelnök, illetőleg az általuk megbízott személyek belügyminiszterhez intézett együttes megkeresése alapján került volna sor, és az ellenőrzést az Országgyűlés Nemzetbiztonsági Bizottsága közreműködésével a belügyminiszter végezte volna el. A belügyminiszter az ellenőrzés során kapott adatokról a titkosságuk érintetlenül hagyásával tájékoztatta volna a megkeresést végző személyeket, és ha ők együttesen indokoltnak tartották volna, felszólíthatták volna az érintett személyt a tisztségéről való lemondásra, illetőleg annak kezdeményezésére, hogy mentsék fel.. Ha az érintett személy nem mond le, illetőleg nem mentik fel, akkor a megkeresésre feljogosított személyek együttesen intézkedhettek volna az adatok nyilvánosságra hozataláról. Az Országgyűlés október 08.-tól augusztus 3-ig tárgyalta a törvényjavaslatot, majd a Kormány a nemzetbiztonsági bizottság javaslatára átdolgozásra visszakérte a javaslatot. A visszavonást Boross Péter belügyminiszter azzal indokolta, hogy a javaslathoz több száz módosító indítvány érkezett, és célszerű az Országgyűlés elé módosító indítványok figyelembevételével átdolgozott és kezelhetőbb törvényjavaslatot terjeszteni. 2. Az első elfogadott törvény: az évi XXIII. törvény A Kormány február 4-én terjesztette be az újabb törvényjavaslatot egyes fontos tisztségeket betöltő személyek ellenőrzéséről címmel, október 27-én kezdte el tárgyalni a parlament, és március 8-án volt a végszavazása. Az elfogadott törvényjavaslatot évi XXIII. számú törvényként hirdették ki a Magyar Közlönyben. Az törvény taxatíve felsorolta azoknak a személyeknek a körét, 47 akiknél ellenőrizni kell, hogy teljesítettek-e szolgálatot a volt BM III/III. Csoportfőnökségnél és elődjeinél az erre vonatkozó, február 14-én lezárt és a Belügyminisztériumban őrzött nyilvántartás szerint, vagy adtak-e ezeknek a szerveknek hálózati feladatok vállalására vonatkozó, saját kezűleg aláírt nyilatkozatot vagy jelentést, és kaptak-e tevékenységükért ellenszolgáltatást, illetve teljesítettek-e szolgálatot ben karhatalmi alakulatban, valamint betöltöttek-e olyan politikai vagy állami tisztséget, amelyben a meghatározott szervek feladatkörébe tartozó adatokról döntéseihez tájékoztatást kaptak, és végül tagjai voltak-e nyilaskeresztes pártnak. A törvény értelmében az ellenőrzést az Országgyűlés által a Legfelsőbb Bíróság elnökének egyetértésével, az Országgyűlés Nemzetbiztonsági Bizottsága javaslatára határozott időre megválasztott bírákból álló bizottságok végezték. A törvény úgy rendelkezett, hogy ha az ellenőrzést lefolytató bizottság döntése szerint az ellenőrzött személy végzett a törvény 1. - ában meghatározott tevékenységet, akkor a bizottság felszólítja, hogy 30 napon belül mondjon le tisztségéről, és egyben figyelmezteti, hogy ellenkező esetben a döntést nyilvánosságra hozza. A törvényt számtalan alkalommal módosították, 48 és végül december 31-től veszítette teljes egészében hatályát. 49 A módosításokkal összefüggésben mindenképpen számú iromány. 47 A törvény az egyházak tekintetében az önkéntesség elvét alkalmazta, és kivette őket a bírákból álló bizottságok hatálya alól, mikor előírta, hogy az egyházak arra hatáskörrel felruházott tisztségviselőinek, illetőleg testületeinek megkeresése alapján az általuk meghatározott egyházi tisztséget betöltő személyek tekintetében a belügyminiszter, illetőleg a honvédelmi miniszter végzi el az 1. -ban meghatározott ellenőrzést, és a megállapított adatokról tájékoztatja a megkeresőt. (4. ) 48 A törvényt nyolc alkalommal módosították, a jogtárban 18 különböző hatályossági állapot található. Megjegyzendő, hogy a törvény módosítására még ennél is több kísérlet volt, ezeket a kezdeményezéseket 20

matches:
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
sui generis
Bíróság
Bíróság


text:
Késsel kényszerítette szexre 14 éves nevelt lányát, aki gyereket szült neki - első fokon döntött a bíróság - Belföld
Címlap / belföld / Bűnügy / hírek / nemi erőszak / Késsel kényszerítette szexre 14 éves nevelt lányát, aki gyereket szült neki - első fokon döntött a bíróság
Késsel kényszerítette szexre 14 éves nevelt lányát, aki gyereket szült neki - első fokon döntött a bíróság
13:14 belföld , Bűnügy , hírek , nemi erőszak Edit
A bíróság által megállapított tényállás szerint a vádlott 2004 óta volt élettársa a bűncselekmény időpontjában tizennégy éves sértett anyjának. A férfi rendszeresen bántalmazta az általa ötéves kora óta nevelt lányt.
Szexuálisan először 2013 karácsonyán az otthonukban erőszakoskodott vele, a következő év májusában pedig késsel kényszerítette aktusra a lányt, aki ezután teherbe esett - ismertette a bíró.
A sértett az erőszakról senkinek sem mert szólni, mert a nevelőapja megfenyegette, hogy ha megteszi, akkor "hasba szúrja és a hátát is eltöri". H. József ezután még kétszer közösült erőszakkal akkor nyolcadikos nevelt lányával. A lány viselkedésének megváltozását az általános iskolában vették észre, az intézmény értesítette a családgondozókat, akiknek a sértett végül bevallotta az erőszakot.
A már 27 hetes terhes lány ezután nevelőszülőkhöz került, majd anyja halála után, 2015 januárjában - tizenhat éves korában - megszülte gyermekét.
A bíróság elutasította a férfi védekezését, a sértett vallomásait pedig teljes mértékben elfogadta. Az ítéletet az ügyész tudomásul vette, a vádlott és védője enyhítésért fellebbezett. A büntetőper a Debreceni Ítélőtáblán folytatódik.
Késsel kényszerítette szexre 14 éves nevelt lányát, aki gyereket szült neki - első fokon döntött a bíróság Reviewed by Attila Bencze on 13:14 Rating: 5

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Vj-11/2002/23
2. Kf. 27. 257/2006/5. szám
A Fővárosi Ítélőtábla a T-Kábel Magyarország Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a Fővárosi Bíróság 2005. évi november hó 17. napján kelt 3.K.32.031/2005/5. számú ítélete ellen az alperes által 6. sorszám alatt előterjesztett és 7. sorszám alatt indokolt fellebbezés folytán az alulírott napon - tárgyaláson kívül - meghozta a következő
A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel támadott rendelkezését azzal a kiegészítéssel hagyja helyben, hogy az alperest új eljárásra kötelezi.
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 25.000 (azaz huszonötezer) forint másodfokú perköltséget, valamint az államnak - az illetékhivatal külön felhívására - 24.000 (azaz huszonnégyezer) forint fellebbezési illetéket.
Az irányadó tényállás szerint a felperes (jogelődje) a Budapesti Hírközlési Felügyelettől kapott engedély alapján 1999. január 1-jétől volt jogosult távközlési, kábeltelevíziós műsorelosztási szolgáltatásra. A kisebb részben soros, nagyobb részben csillagpontos hálózati rendszerű felperesi szolgáltatás előfizetőinek száma országosan meghaladta a 250.000-et, Budapesten hozzávetőleg 115.000 előfizető számára szolgáltatott a II., III., VIII., X., XIV., XV., XVI., XVII., XVIII., XX., és XXIII. kerületekben. A csillagpontos hálózati rendszerben három programcsomagot értékesített. A felperes 2002. március 23-ai hatállyal módosította Általános Szerződési Feltételeit (korábbi elnevezés: Vállalkozási Feltételek), annak a 9. oldalon található 7.2. és 7.3. pontjait is. Az Általános Szerződési Feltételek (a továbbiakban: ÁSzF) módosított 7.2. pontja szerint: "a szolgáltató jogosult az ÁSzF-t egyoldalúan módosítani. Ekkor a szolgáltató köteles az általános szerződési feltételek megváltoztatásáról, a módosítás hatályba lépését megelőzően, a 18.2. pont szerint az előfizetőt értesíteni." Az ÁSzF 7.3. pontja a szolgáltató egyoldalú szerződés módosításának eseteit tartalmazza.
Az alperes versenyfelügyeleti eljárást indított annak megállapítására, hogy a felperes a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 21.§-ában foglaltakat megsértve visszaélt-e esetleges gazdasági erőfölényével azzal, hogy 2002. január 1-től megemelte a szolgáltatási díjakat, a műsorcsomagok tartalmát megváltoztatta, és az ÁSzF-ben egyoldalú szerződés módosítási jogot biztosított magának.
A vizsgálat eredményeként az alperes a 2002. november 28. napján kelt Vj-11/2002/23. számú határozatában megállapította, hogy a felperes visszaélt gazdasági erőfölényével az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiban rögzített szerződési feltételek alkalmazásával, amely miatt a felperest eltiltotta a jogsértő szerződési kikötések alkalmazásától és 10.000.000 Ft verseny-felügyeleti bírság megfizetésére kötelezte, míg a szolgáltatási díjak és a műsorcsomagok átalakításának ügyében az eljárást megszüntette. Indokolása szerint következetes elvi álláspontja és gyakorlata az, hogy a több csatorna vételére alkalmas műsorforgalmazási eszközök és módszerek csak távoli, de nem ésszerű helyettesítői a kábeltelevíziós műsorszolgáltatásnak, tekintettel a szolgáltatás díjára, minőségére, az igénybevétel feltételeire, a beruházási és fenntartási költségekre. Álláspontja szerint a vizsgált magatartással érintett árupiac - más ésszerű helyettesítő hiányában - a kábeltelevíziós szolgáltatás. A felperes az ÁSzF-t az ország földrajzi területére alkalmazza, ennél fogva az érintett földrajzi piac az ÁSzF vizsgálata esetében a Magyar Köztársaság területe. A földrajzi piacon a fogyasztók túlnyomó része számára nem áll fenn annak lehetősége, hogy egy másik kábeltelevíziós szolgáltatót válasszanak. Az ésszerű helyettesítés hiánya, továbbá a piaci belépés csekély valószínűsége következtében az alperes azt állapította meg, hogy a felperes az érintett földrajzi és árupiacon gazdasági erőfölényt élvez, amellyel a Tpvt. 21.§-a szerint tilos visszaélni. Az alperes rögzítette határozatában, hogy 1999-től a felperessel szemben indított verseny-felügyeleti eljárások mindegyikében megállapította a felperes gazdasági erőfölényét.
Az alperes az ÁSzF vizsgálata során a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvénynek (a továbbiakban: Ptk.) az általános szerződési feltételeket szabályozó 209/C. §-át vette alapul, és azt állapította meg, hogy az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiban megfogalmazott egyoldalú szerződésmódosítás feltételeinek kikötése feljogosítja a felperest az egyoldalú díjemelésre, a díjemelés feltételeinek meghatározására és értelmezésére, a programcsomagok változtatására. A feltételek egyoldalú megszabása egyúttal azt is jelenti, hogy a felperes nem biztosítja a szerződő félnek, az előfizetőnek a díjemelés és a műsorcsomag változtatás kiszámíthatóságát és ellenőrizhetőségét, és ezáltal lehetőséget teremt indokolatlan előnyök későbbi megszerzésére. Lehetőséget teremt arra, hogy a felperes alapos ok nélkül emelje díjait. Az indokolatlan előny kikötésének lehetőségét megalapozza az is, hogy az ÁSzF nem biztosít kifogásolási jogot díjváltoztatás esetén az előfizetőnek. A fogyasztó választási lehetősége rendkívül korlátozott: elfogadja a díjváltoztatást vagy felmondja a szerződést a szolgáltatóval. Mindezek miatt az ÁSzF 7.2 és 7.3. pontjaiba foglalt egyoldalú szerződésmódosítási feltételek esetében az alperes megállapította a felperes részéről a Tpvt. 21.§-árak a) pontjába ütköző jogsértést.
Az alperes a bírság összegét a Tpvt. 78.§-árak (2) bekezdése alapján szabta ki, figyelemmel az eset összes körülményére, így a felperes előfizetőinek a számára, a jogsértés súlyára, annak folytatólagos voltára, a fogyasztói érdekek sérelmének körére és kiterjedtségére, továbbá a jogsértő állapot fennállásának időtartamára.
A felperes elsődlegesen annak megállapításával, hogy jogsértést nem valósított meg, a határozat megváltoztatását és az eljárás megszüntetését, a bírságfizetési kötelezettség alóli mentesítését, míg másodlagosan a bírság összegének mérsékelését, avagy teljeskörű elengedését kérte. Álláspontja szerint nem volt erőfölényben az érintett piacon és nem követett el jogsértést az ÁSzF hivatkozott pontjainak alkalmazásakor. Álláspontja szerint jogszerűtlenül járt el az alperes akkor, amikor figyelmen kívül hagyta a gazdasági erőfölény megítélésekor a Tpvt. 22.§-ának (1) bekezdés a), b), c) pontjaiban foglaltak megvalósultságát, nem vizsgálta az érintett piacra való belépés körülményeit, a felperes pénzügyi, jövedelmi helyzetét és az érintett piac szerkezetét. Vitatta, hogy az érintett árupiac a kábeltelevíziós szolgáltatás lenne más helyettesítő termék hiányában. Az érintett árupiacon jelenlévő helyettesítő termékek köre a más műsorelosztó szolgáltatók terméke, az Antenna-Mikro szolgáltatatása, a UPC Direct szolgáltatása és a földi sugárzás vételi lehetősége. Részletesen bemutatta az álláspontja szerinti helyettesítő termékeket, kifogásolva az alperes által meghatározott érintett árupiacot és földrajzi piacot. Hangsúlyozta, hogy a piaci magatartás meghatározásakor figyelembe kell venni a versenytársak piaci magatartását, az ésszerű helyettesítőket, amelyektől függetlenül nem tudja folytatni gazdasági tevékenységét, és amelyek együttese alapján gazdasági erőfölénye nem állapítható meg.
Kiemelte, hogy miután az alperes 1999-től minden évben vizsgálatot folytatott ellene, már részletesen kifejtette álláspontját a vonatkozásban, hogy milyen szolgáltatói érdek indokolja a szolgáltató egyoldalú szerződésmódosítási jogát, mi indokolja, hogy az ÁSzF-ben jelölt esetekben milyen korlátozó feltételek érvényesülnek, és milyen módon biztosítottak az előfizetői érdekek. A Vj-10/2001. számú eljárásra azért hivatkozott, mert ezen eljárás óta az eljárást lezáró határozatban foglaltak nem változtak, sem jogszabályi, sem ténybeli változás nem következett be a szerződésmódosítási kérdésekben. A hírközlési jogszabályváltozások által előírtaknak tett eleget 2002. március 23-án az addig hatályos Vállalkozási Feltételeknek az ÁszF-fel való felváltásával. Az ÁSzF kialakításakor igyekezett a Vállalkozási Feltételekben leírt gyakorlaton csupán a legszükségesebb, jogszabály által előírt módosításokat végrehajtani. Ennek megfelelően a Vj-10/2001/14. számú határozattal érintett egyoldalú díj és programcsomag módosításról rendelkező klauzula változatlanul került átemelésre az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjaiba.
Kiemelte, hogy a távközlési előfizetői szerződésekről szóló 249/2001. (XIL 18.) Korm. rendelet (a továbbiakban: R.) az ÁSzF lényeges tartalmi elemeit, valamint struktúráját meghatározta, mellékletének 7. pontja rendelkezett az előfizetői szerződés módosításának egyes eseteiről, a módosítás feltételeiről, a szolgáltató jogáról az egyoldalú szerződés módosítására, az egyoldalú szerződés módosítás esetén az előfizetők tájékoztatásának módjáról, azaz az egyoldalúságot nem önkényesen illesztette be a szerződés pontjai közé, mivel az jogszabályi előírás folytán szerepelt kötelező elemként az ÁSzF-ben. A felperes megjegyezte még, hogy az alperes az általa most számon kért szerződésmódosítási gyakorlatot korábbi eljárásaiban vagylagos lehetőségként írta elő a szolgáltatók számára, miszerint a szolgáltató választhatott, vagy a csúszó árklauzula intézményét alkalmazta, amelyet a felperes alkalmaz, vagy az egyedi szerződésmódosítást tette lehetővé. A Vj-10/2001. számú eljárásban éppen azt fogadta el az alperes, hogy a vagylagos lehetőségek közül a felperes kiválasztotta a számára a gyakorlatban megvalósítható módszert, s azt alkalmazta.
A bírsági körében kiemelte, hogy az alperes által a jelen eljárás során jogsértőnek tartott ASzF rendelkezéseket a Vj-10/2001. számú eljárásban jogszerűnek tartotta, azokban azóta semmilyen változtatás nem történt. Azzal, hogy az alperes a korábbi határozatával ellentétes döntésében súlyos bírságot szabott ki a terhére, sérti a jogbiztonság általános alkotmányos alapelvét. Hivatkozott továbbá arra, hogy a bírság növeli veszteségeit, illetve, hogy az eljárással érintett ÁSzF 2002. március 23-tól hatályos, ezért a perben érintett Vj-11/2002. számú eljárással vizsgált ár és programcsomag módosítás alkalmazására sor még nem került.
Az alperes ellenkérelmében a határozatában foglaltak fenntartásával a kereset elutasítását kérte.
A felperes az eljárás során kereset kiegészítést nyújtott be, amelyben részletezte mindazon eltéréseket, amelyek fennállnak az alperes korábbi vizsgálataihoz képest, kifejtette véleményét, hogy miért téves a hatóság álláspontja az egyoldalú díjmódosításra vonatkozóan, hivatkozott az egyoldalú díjmódosítással szembeni kifogásolási jogra, továbbá arra, hogy visszaélésszerű magatartás hiánya okán a gazdasági erőfölény kérdését nem kell vizsgálni.
Az elsőfokú bíróság 2.K.30.131/2003/15. számú ítéletében megállapította, hogy a felperes az ÁSzF 7.2. és 7.3. pontjában lévő kikötéseivel gazdasági erőfölényével nem élt vissza, ezért mentesítette a bírság megfizetése alól. Az ítélet indokolásában rögzítette a VJ-10/2001/14. számú határozat rendelkezését, részletezte a felülvizsgálni kért alperesi határozatot, a felperes kereseti kérelmét, továbbá idézett a Vj-10/2001/14. számú határozat felülvizsgálatára indított perben meghozott másodfokú ítélet indokolásából, majd jogi indokolásként kifejtette, hogy "a jelen ügyet közvetlenül megelőzően indult eljárásban vizsgált versenysértés tekintetében a Fővárosi Ítélőtábla idézett ítélete megállapította, hogy a felperes nincs gazdasági erőfölényes helyzetben. Miután nincsenek adatok arra, hogy 2002. év elején a felperes gazdasági erőfölényes helyzetbe került, az elsőfokú bíróság megállapította felperes gazdasági erőfölényének hiányát. A jogsértés hiánya okán a bírságot mellőzte."
Az alperes fellebbezésében az ítélet megváltoztatásával a felperes keresetének elutasítását, másodlagosan az ítélet hatályon kívül helyezését, és az elsőfokú bíróság megismételt eljárásra utasítását kérte. Nem vitatta a Fővárosi Bíróság azon álláspontját, hogy 2001. és 2002. év eleje között nem történtek olyan piaci változások, amelyek a felperes helyzetét a gazdasági erőfölény szempontjából megváltoztatták volna, de fenntartotta a határozatában kifejtett azon álláspontját, hogy a vizsgálat alá vont időszakban és piacon a felperes gazdasági erőfölényben volt. Álláspontja szerint nem teljesen egyértelmű, hogy az elsőfokú bíróság által idézett másodfokú ítélet megállapítása közvetlenül átvehető lett volna jelen perben. Korábbi másodfokú eljárásokban meghozott döntésekkel és megállapításokkal kívánta alátámasztani határozata megállapításainak helyességét.
A felperes ellenkérelmében az ítélet helybenhagyását kérte.
A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét érdemi másodfokú elbírálásra nem tartotta alkalmasnak, mert azt az elsőfokú bíróság az indokolási kötelezettség elmulasztása miatt lényeges eljárási szabálysértéssel hozta meg. Ezért a másodfokú bíróság a 2005. április 20. napján kelt 2.Kf.27.180/2004/7. számú végzésével az elsőfokú bíróság 2.K.30.131/2003/15. számú ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. Előírta az elsőfokú bíróságnak, hogy a megismételt eljárásban határozata rendelkezéseit a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 221.§-ának (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően részletesen meg kell indokolnia. Vizsgálni kell a releváns (földrajzi és áru) piacot, a felperesi gazdasági erőfölény meglétét vagy annak hiányát, és azt, hogy gazdasági erőfölény esetén a felperes azzal visszaélt (vagy vissza élhetett-e), azaz az alperesi határozat jogszerűségét a felperesi jogsértés megállapítása vonatkozásában.
A megismételt eljárásban a felperes összegző nyilatkozatában változatlan tartalommal fenntartotta a kereseti kérelmében foglaltakat azzal, hogy nem tanúsított a Tpvt. 21.§-ba ütköző magatartást.
Az alperes a határozatában és korábbi nyilatkozataiban foglaltakat változatlanul fenntartva a felperes keresetének elutasítását kérte.
Az elsőfokú bíróság a megismételt eljárás eredményeként meghozott ítéletében a versenyhatóság Vj-11/2002/23. számú határozatát hatályon kívül helyezte azzal, hogy az alperes nem bizonyította a felperes gazdasági erőfölényét, amely hiányában az azzal való visszaélés fogalmilag kizárt és ezért az alperes döntésének a konkrét jogsértéssel kapcsolatos részeit nem vizsgálta. Ezt meghaladóan a felperes keresetét - a Tpvt. 21.§-a szerinti jogszerű magatartás kimondására vonatkozó részében - elutasította. Indokolásában kifejtette jogértelmezését a meghatározott földrajzi piac szerint érintett szolgáltatás helyettesíthetőségére vonatkozóan. Ennek eredményeként és ezzel összefüggésben jutott arra a következtetésre, hogy a felperes tényleges erőfölényét igazoló körülmények fennállását a versenyhatóság nem bizonyította. Kiemelte, hogy nem fogadható el az alperes részéről a korábbi döntéseire való hivatkozás, azok megismétlése, hiszen azon határozatok tényállása értelemszerűen - a piaci és műszaki helyzet - rendkívül dinamikus változása okán nem lehet adekvát módon megegyező a jelen ügy tényállásával.
Az alperes fellebbezésében elsődlegesen az elsőfokú ítélet megváltoztatását és a felperes keresetének elutasítását kérte. Másodlagos kérelme arra irányult, hogy a Fővárosi Ítélőtábla mellőzze az elsőfokú bíróságnak a műsorelosztási szolgáltatásra mint érintett szolgáltatásra, valamint a felperes gazdasági erőfölényének hiányára vonatkozó megállapításait, amellyel kapcsolatosan hivatkozott a korábbi jogalkalmazási gyakorlatra. Ezt meghaladóan utalt arra, hogy a felperes szolgáltatási területén más kábeltelevíziós szolgáltatók nem voltak, így gazdasági erőfölénye a - gyakorlatilag azonos időszakra vonatkozó - körülmények alapján aggálytalanul megállapítható volt.
A felperes ellenkérelmében a fellebbezés elutasítása mellett az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyását kérte.
A másodfokú bíróság a fellebbezést a Pp. 256/A.§-ának (1) bekezdés f) pontja alapján tárgyaláson kívül bírálta el.
Az elsőfokú bíróság a gazdasági erőfölény vonatkozásában való indokolásbeli hiányosság okán helyezte hatályon kívül az alperesi határozatot, míg ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította.
A másodfokú bíróság a Pp. 253. §-ának (3) bekezdése értelmében az elsőfokú bíróság ítéletét az előterjesztett fellebbezés és ellenkérelem korlátai között bírálhatta felül. Az alperes támadta az elsőfokú ítéletnek a műsorelosztási szolgáltatásra, valamint a gazdasági erőfölény hiányára vonatkozó megállapításait. A felperes csatlakozó fellebbezéssel nem élt, és az ellenkérelmében nem vitatta a jogsértés hiányának megállapítására vonatkozó kereseti kérelmét elutasító ítéleti rendelkezést. Ebből következően a másodfokú bíróság a fellebbezés keretei között eljárva megállapította, hogy az elsőfokú bíróság tévedett, amikor az ügy érdemét érintően kifejtett értékelése után, a bizonyítottság hiánya miatti hatályon kívül helyezésre figyelemmel nem rendelkezett az új eljárásra való kötelezés iránt. Ezzel összefüggésben a Fővárosi Ítélőtábla az alábbiakat emeli ki. A Pp. alkalmazandó 339. §-ának (1) bekezdése értelmében ha a törvény ettől eltérően nem rendelkezik, a bíróság a jogszabálysértő közigazgatási határozatot hatályon kívül helyezi és - szükség esetén - a közigazgatási határozatot hozó szervet új eljárásra kötelezi. A kereseti kérelemhez kötöttség nem érvényesül a tekintetben, hogy a felperes hatályon kívül helyezést, vagy megváltoztatást kér, a per tárgya ugyanis a közigazgatási szerv döntésének felülvizsgálata. Az idézett jogszabályhely azt mondja ki főszabályként, hogy közigazgatási perben a bíróság érdemi döntése a jogszabálysértő közigazgatási határozat hatályon kívül helyezése, emellett szükség esetén a közigazgatási szerv új eljárásra kötelezése. Ha a törvény azt megengedi, a bíróságot a közigazgatási határozatot megváltoztató érdemi döntés meghozatalának a joga is megilleti. Mivel eljárási jogszabálysértés okán került sor a felülvizsgálni kért határozat hatályon kívül helyezésére, a hatóságnak az eljárási jogszabályok megtartásával, a jogsértés kiküszöbölésével kell meghoznia ismételten határozatát. Amennyiben ugyanis a bíróság, súlyos eljárási szabálysértés okán a keresettel támadott határozat érdemi jogszerűségét nem vizsgálhatja, úgy a határozat hatályon kívül helyezése mellett az alperest új eljárásra kell hogy kötelezze, függetlenül attól, hogy kérelemre, vagy hivatalból indult eljárásban hozták azt meg. Az új eljárásra kötelezés akkor mellőzhető, ha a határozat jogszerűségét érdemben vizsgálva a jogsértés hiányát állapítja meg a bíróság. Ez nem teljesült a perbeli ügyben, mivel az elsőfokú bíróság az ügy érdemét érintően mindenre kiterjedő bizonyítást nem folytatott le, hanem indokolásbeli hiányosság miatt helyezte hatályon kívül az alperesi határozatot (a felperes jogszerű magatartásának megállapítása iránti kereseti kérelem elutasítása mellett). A Fővárosi Ítélőtábla elfogadta, hogy a felülvizsgálni kért döntésben a gazdasági erőfölény és az azt megalapozó jogszabályi feltételek mindenre kiterjedő vizsgálata nem történt meg a versenyhatóság részéről. Ezen mulasztás miatt több meghatározó, a döntést lényegesen befolyásoló körülmény feltárásának hiányában az elsőfokú bíróságnak az ügy érdemét részlegesen érintő megállapításai sem tekinthetők megalapozottnak, ezen hiányosságok pótlására a versenyhatóság köteles. Az alperesi fellebbezésben foglaltak alapján, valamint arra figyelemmel, hogy a felperes alkotmányban biztosított jogorvoslati joga ne csorbuljon, a másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét akként egészítette ki (egyebekben helybenhagyva), hogy az alperest új eljárásra kötelezte.
A Fővárosi Ítélőtábla a megismételt közigazgatási eljárásban több releváns körülmény feltárását tartja szükségesnek, amelyek elengedhetetlenek a megalapozott döntés meghozatalához. A perbeli esetben az alperesi határozat nem tartalmazta teljeskörűen a jogsértés megállapításához szükségszerűen vizsgálandó valamennyi, a Tpvt. 21. és 22. §-a szerint meghatározó tényező külön-külön való értékelését, és ezt követően azok együttes összevetését. Ennek megállapításához nem elegendő az alperesnek a korábbi határozataira és gyakorlataira való hivatkozása, mivel a gazdasági erőfölény meglétét minden esetben a konkrét tények feltárása mellett kell vizsgálni. Elengedhetetlen (lett volna) a jogkérdés elbírálásához a Tpvt. 22. §-a szerinti tényállási elemeknek az üggyel összefüggésben felmerült speciális jogszabályi rendelkezésekkel való ütköztetése (amely korábban nem történt meg). A hírközlésről szóló 2001. évi XI. törvény (a továbbiakban: Hkt.) alapvetően megváltoztatta az addig fennálló hírközlési struktúrát, jelentős hatást gyakorolva az ezen a területen lévő szolgáltatókra és azok működésére. A Hkt., valamint az ehhez kapcsolódóan kiadott további, speciális területeket érintő egyéb jogszabályok, így pl. a már hivatkozott R. rendelkezései tekintetében az egyes (újonnan) bevezetett fogalmak értelmezésére és gyakorlati életben való alkalmazására irányulóan már korábban bizonyítást kellett volna lefolytatni, akár a hírközlési hatóság megkeresése útján. Szükségszerű és mellőzhetetlen a Hkt. 110.§-a, valamint a Rádiózásról és televíziózásról szóló 1996. évi I. törvény (a továbbiakban: Rttv.) 2.§-a szerinti fogalomrendszer összevetése és értékelése, különösen a műsorszolgáltatás, műsorelosztás, műsorszétosztás, műsorszórás, műsorterjesztés tekintetében. Ennek eredményeként lehet megalapozottan állást foglalni az érintett piacon a felperes által nyújtott szolgáltatás helyettesíthetőségi lehetőségeiről. Vizsgálandóak a szolgáltatásnyújtást és annak igénybevételét befolyásoló körülmények, konkrétan fel kell tárni és meghatározni ezeket a felperes esetében, és ezzel együtt értékelni a R. rendelkezéseit (előfizetői szerződés, ÁSzF, egyedi előfizetői szerződés, műsorelosztási előfizetői szerződésre vonatkozó írásbeli alak, stb.) az ÁSzF-re vonatkozóan, és vizsgálni kell a Ptk. előírásaira figyelemmel a szerződésmódosítás (előfizetői szerződés és ÁSzF.) lehetőségeit. A pontosan tisztázott fogalmak alkalmazásával van lehetőség arra, hogy a dinamikusan változó műszaki és technikai paraméterek figyelembe vételével a Tpvt. 22.§-a szerinti körülmények megfelelően feltárhatóak és értelmezhetőek legyenek.
A helyettesíthetőség körében vizsgálandó az is, hogy a Rttv. 117.§-a szerint a műsorelosztókat terhelő szolgáltatási kötelezettség más (pl. műsorszóró) szolgáltatókra kiterjed, vagy sem.
Mindezek folytán a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel érintett rendelkezését a Pp. 253.§-ának (2) bekezdése alapján azzal a kiegészítéssel hagyta helyben, hogy az alperest új eljárásra kötelezte.
A megismételt eljárásban az alperesnek a 2004. évi CXL. törvény (Ket.) alapján kell eljárnia és a fentiekben kifejtetteket figyelembe véve kell a felperesi szolgáltatási kötelezettséget is értékelve megállapításait megtennie. A Tpvt. 22.§-ának (2) bekezdésében írtakat vizsgálva azoknak a konkrét, egyedi ügyre vonatkozó alkalmazhatóságát kell vizsgálnia, és ennek eredményeként határozhat arról, hogy a Tpvt. 21.§-ának (1) bekezdés a) pontja szerinti gazdasági erőfölénnyel való visszaélés megvalósult-e a felperes részéről avagy sem. Célszerűnek mutatkozik a már hivatkozott jogszabályi rendelkezések fogalmi rendszerének összevetése, ezek rögzítése és elemzéssel való alátámasztása ahhoz, hogy eldönthető legyen a perbeli érintett piacon a vizsgált gazdasági magatartás miként értékelhető (a vállalkozásokra, a szolgáltatás helyettesíthetőségére, a szolgáltatással érintett felek közötti szerződéses kapcsolatok alakulására figyelemmel).
A másodfokú bíróság a Pp. 78.§-ának (1) bekezdése alapján kötelezte a felperest, az alperes másodfokú perköltségének megfizetésére, míg a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt fellebbezési illeték viselésére a 6/1986. (VI.26.) IM. rendelet 13.§-ának (2) bekezdése alapján köteles.
Budapest, 2007. évi január hó 10. napján
2002. 11. 28

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság