text:
Cikk: Rövid áttekintés az Európai Unió biztosítási irányelveiről
I. Néhány szó bevezetőül
Az Unió biztosítási tárgyú szabályai a más pénzügyi szolgáltatásokra, így különösen a banki tevékenységre vonatkozó közösségi szabályozáshoz hasonlóan az Európai Közösség jogharmonizációjának más területeihez képest viszonylag későn és hosszabb alkufolyamat eredményeként születtek meg, amelynek elsődleges oka az volt, hogy a pénzügyi szolgáltatások, így a biztosítás terén is a tagállamok nehezebben adták fel a polgáraik védelmét szolgáló nemzeti szabályozások kizárólagosságát.
Ennek ellenére 1992-re, az egységes belső piac megteremtésének kitűzött időpontjára az annak működéséhez szükséges uniós irányelvek megszülettek, lehetővé téve a más tagállamban való letelepedést és a letelepedés nélküli szolgáltatásnyújtást.
II. A biztosításra vonatkozó szabályok összetétele
Az Unió néhány csekély jelentőségű kivételtől eltekintve a szóban forgó szabályokat irányelv formájában hozta meg.
A szabályozás elsődlegesen a közvetlen /a biztosítók által nem biztosító ügyfelei irányába folytatott/biztosítási tevékenység közjogi kérdéseire, a biztosítási tevékenység folytatásának feltételeire irányult. Ezen belül — bár hasonló tartalommal — külön irányelvek születtek az életbiztosítási és a nem-életbiztosítási tevékenységre. E kérdéskör kiemelt kezelésének oka az volt, hogy mind a letelepedés, mind a szolgáltatásnyújtás szabadságának megteremtésére csak a biztosítási tevékenység folytatása előfeltételeinek egységesítésével nyílt mód.
Az uniós jogalkotás ezen kívül kiterjedt a viszontbiztosítási/biztosítók között a kockázat részleges továbbhárítására kötött biztosítási szerződések/ tevékenységre, a biztosítási szerződések jogára vonatkozó szabályokra, szabályozta a gépjárműbiztosításra, valamint a biztosításközvetítők tevékenységére vonatkozó egyes kérdéseket továbbá a közvetlen biztosítási tevékenységhez kapcsolódó egyéb területeket /pl. számviteli szabályok, csődre és felszámolásra vonatkozó szabályok stb./
Az alábbiakban csak az elsőként jelzett szabálycsoport vázlatos bemutatására vállalkozhatom, de a megfelelő helyen néhány utalást fogok tenni a másodiként említett irányelvekre is.
III. A közvetlen biztosítási tevékenységre vonatkozó szabályok
1. Szabályozási háttér
Mint arra már utaltam ebben a körben elsődlegesen a biztosításügyre vonatkozó közjogi kérdések nyertek szabályozást, melyek a biztosítás állami felügyeletének szabályozásában öltöttek testet. Itt kell kiemelnem, hogy a tagállamok felügyeleti szabályaiban két alapvetően eltérő felügyeleti filozófia volt jelen, mely a Közösség biztosítási tárgyú szabályainak mikénti alakulását lényegesen befolyásolta. Mindkét filozófia a biztosított védelmét kívánta szolgálni, eltérő úton kívánva azonban elérni ugyanazon célt.
Az egyik megoldás (Hollandia, Nagy-Britannia) elsősorban a biztosító pénzügyi stabilitásának, teljesítőképességének megőrzésére, illetve ennek ellenőrzésére (ún. szolvencia kontroll) helyezi a hangsúlyt, a biztosító kereskedelmi tevékenységébe való minimális beavatkozás mellett. A másik filozófia viszont a pénzügyi stabilitás mellett a biztosító kereskedelmi tevékenységének (kötvényfeltételek, díjtarifák, a biztosító vagyoni eszközeinek befektetése) ellenőrzését tartja a biztosítottvédelem fő eszközének. Az eltérő filozófiák léte jelentősen megnehezítette a jogharmonizáció folyamatát, a jogegységesítés minden jelentősebb lépésénél felvetve a kérdést, hogy a két koncepció közül melyik érvényesüljön a harmonizált szabályokban.
2. A biztosítási szerződések joga
A Közösség általában a szerződési jog harmonizációját nem kezelte, illetve kezeli olyan stratégiai célként, melynek elérése nélkülözhetetlen az egységes belső piac megteremtéséhez. Nem kerülhette meg azonban e kérdést a szolgáltatásnyújtás szabadságának megteremtése kapcsán.
Elsődleges lehetőségként felmerült a biztosítási szerződések jogának, mégpedig fogyasztóvédelmi szempontból legérzékenyebb rendelkezéseknek harmonizációja, mely a minimális garanciák egységesítése által elfogadhatóvá tette volna a tagállamok szerződési jogát egymás számára. A Bizottság ennek megvalósítására előterjesztett egy irányelvtervezetet a biztosítási szerződési jog legérzékenyebb szabályainak (pl. a biztosított közlési kötelezettsége és e kötelezettség megsértésének következményei) egységesítéséről. A tervezet azonban tervezet maradt, melynek fő oka a tagállamok kompromisszumkészségének hiánya a saját jogukban alkalmazott megoldások feladására, valamint a szerződési autonómia jogválasztás tekintetében való korlátozására.
A probléma azonban ettől még megoldandó maradt, melyre végül is válaszként a probléma gyökeréhez, vagyis a biztosítási szerződésekre irányadó jog, illetve ennek szabad választása kérdéséhez nyúltak vissza a jogalkotók, s a közvetlen biztosítás terén hozott irányelveknek a szolgáltatásnyújtás szabadságát részben megteremtő második generációjában (második nem életbiztosítási irányelv 7. cikkely és második életbiztosítási irányelv 4. cikkely) kidolgozták a biztosítási szerződésekre irányadó kollíziós jogi (vagyis a szerződésre alkalmazandó jogot meghatározó) szabályokat.
3. A biztosítási tevékenység felügyeletével kapcsolatos szabályok
A Közösség jogalkotási programja értelmében az egységes belső piac megteremtésében először a letelepedés, majd a szolgáltatásnyújtás szabadságának megteremtése volt a feladat. Az eredetileg kétlépcsősre tervezett folyamatba azonban beiktatódott egy közbenső lépcső, mely a szolgáltatásnyújtás szabadságának részleges megteremtését jelentette a nem lakossági biztosítások nagy része terén. A közvetlen biztosításra vonatkozó irányelveknek ennek megfelelően három generációját különböztethetjük meg. Az irányelvek második és harmadik generációja az első generációs irányelveket módosította illetve egészítette ki, ami jogalkalmazói szemmel meglehetősen nehezen kezelhető szabály tömeget eredményezett.
3.1. Az irányelvek első generációja - A letelepedés szabadsága
3.1.1. Az első nem-életbiztosítási irányelv (73/239/EGK)
Ez az irányelv a letelepedés szabadságának megvalósítását és ehhez kapcsolódva a biztosítási tevékenység folytatásával kapcsolatos szabályok lényeges elemeinek egységesítését tűzte ki célul.
A letelepedés szabadságának megvalósítása érdekében az irányelv egyfelől a más tagállamokból érkező, külföldi biztosítókkal szembeni speciális követelmények eltörlését kívánta meg (liberalizációs funkció). Az egységes piac létrehozásához azonban ezen túlmenően az is szükséges volt, hogy az általánosan alkalmazott feltételek is lényegileg azonosak legyenek, mivel ennek hiányában csupán szabadon hozzáférhető, egymástól elválasztott piacokról beszélhetünk. Ez utóbbi érdekében az irányelv e tevékenységi feltételeket, pontosabban az azokat tartalmazó tagállami szabályokat — legalábbis azok legfontosabb elemeit — is jórészt egységesítette (harmonizációs funkció).
E harmonizáció a székhellyel rendelkező vállalkozásokra nézve tulajdonképpen csak a letelepedés helyének kizárólag piaci szempontok alapján való kiválasztását szolgálta, a fióküzletek illetve ügynökségek tekintetében azonban a liberalizáció előfeltétele is volt. Ennek alapján lehetett ugyanis kötelezővé tenni a tagállamok számára a letelepedés e formájának engedélyezését. Arra, hogy ez miért okozhatott problémát, a fióküzlet illetve ügynökség más tagállamban lévő anyavállalkozásához fűződő szoros kapcsolata adja meg a választ. A tagállamok ugyanis saját állampolgáraik, mint potenciális biztosítottak megfelelő védelmét csak akkor látták garantálhatónak, ha a területükön tevékenykedő biztosító irányító szervei és vagyona joghatóságuk alatt van, s így felügyeleti eszközeikkel közvetlenül felléphetnek ezekkel szemben. Ez viszont csak a székhellyel rendelkező vállalkozás esetében valósítható meg teljes egészében, hiszen a fióküzlet illetve ügynökség mögött álló vállalkozás vagyona és irányítása más tagállamban található. A megoldást csak az kínálhatta, ha a biztosítók működési feltételeit minden tagállam számára elfogadható szervezeti és pénzügyi garanciákat tartalmazó módon egységesítik, s így az a tagállam is bizonyos lehet benne, hogy az anyavállalkozás megfelelően biztonságos háttérül szolgál, amelynek területén a fióküzletet vagy ügynökséget létrehozzák. Ezen felül még a tagállamok felügyeleti hatóságai közötti szoros együttműködés megteremtésére is szükség volt annak érdekében, hogy a letelepedés helye szerinti tagállam joghatósága alá nem tartozó anyavállalkozással szemben is alkalmazható legyen felügyeleti szankció a fiók vagy ügynökség működésében tapasztalt problémák esetén.
Az irányelv érdemben három kérdéskört szabályoz, a biztosítási tevékenység engedélyezését és az engedély visszavonásának eseteit, a biztosítási vállalkozások tevékenysége feletti felügyelet főbb kérdéseit, melyek közül elsődleges fontosságú volt a biztosítókkal szembeni pénzügyi követelmények szabályozása, s végül a felügyeleti hatásköröknek a biztosító tevékenysége által érintett tagállamok közötti felosztását és a felügyeletek egymás közötti együttműködését.
3.1.2. Az első életbiztosítási irányelv (79/267/EGK)
Felépítése és tartalma megegyezik az első nem-életbiztosítási irányelv felépítésével, szabályai azonban három ponton különböznek, ezek:
az engedélyezési eljárás során benyújtandó üzletterv kötelező tartalma
a pénzügyi követelmények körében a szavatoló tőke tartalma és számítási módja
Ez az irányelv szabályozza ugyanakkor a kompozit (élet és nem-életbiztosítási tevékenységet egyaránt folytató) biztosítási vállalkozások tevékenységét, egy kompromisszumos megoldással lehetővé téve az irányelv hatályba lépésekor működő kompozit biztosítók ebben a formában való további tevékenységét, ugyanakkor megtiltva új kompozit biztosítók engedélyezését.
3.2. Az irányelvek második generációja - A szolgáltatásnyújtás szabadságának részleges megteremtése.
3.2.1. Az irányelvek második generációjának megszületéséhez vezető folyamat
Az irányelvek első generációja elért ugyan bizonyos eredményeket a letelepedés szabadsága terén, továbbra is megmaradt azonban az egyes biztosítási piacok elkülönültsége. A továbblépés kulcsa a szolgáltatásnyújtás, méghozzá a letelepedés nélküli, határokon átnyúló szolgáltatás nyújtásának szabadsága volt, melynek révén valóban egységes belső piac jöhetett létre.
Ez azonban már a letelepedésnél sokkal érzékenyebb terület volt a tagállamok számára, mivel a szolgáltatásnyújtás szabadsága valójában a területükön tevékenykedő biztosítók feletti kontroll elveszítését jelentette, hiszen egy másik tagállamban megtelepedett székhellyel és vagyoni eszközökkel is ott rendelkező biztosítóval szemben, amely csak biztosítási szerződéseivel jelenik meg, erre nyilvánvalóan nincs lehetőség.
Megjegyzendő, hogy az ebben az időben még érvényesülő jogalkotási koncepció szerint a Római Szerződésnek a szolgáltatásnyújtás szabadságát biztosító rendelkezése (59. cikkely) csak egy erről külön rendelkező és gyakorlásának részletes feltételeit tartalmazó irányelv meghozatalán keresztül lett volna alkalmazható a gyakorlatban. Ez pedig a felügyeleti szabályok további széles körű harmonizálását kívánta volna, hiszen a tagállamok csak akkor voltak hajlandók lemondani ellenőrzési jogukról a területükön tevékenykedő biztosítókra nézve, ha e felügyeleti szabályok megegyező (és hozzátehetjük magas) követelményeket támasztanak minden tagállamban az ott letelepedett biztosítási vállalkozásokkal szemben.
Érthető ennek fényében, hogy a Bizottság elsőként egy speciális területet, az együtt-biztosítást választotta arra, hogy ott a letelepedés nélküli szolgáltatásnyújtást lehetővé tegye, mivel e területen, annak nemzetközi jellege és a fedezett kockázatok típusa (jellemzően nagy ipari-kereskedelmi kockázatok) miatt valószínűsíthető volt, hogy a tagállamok ellenállása kisebb lesz.
A Közösség Bírósága azonban időközben arra az álláspontra helyezkedett, a Van Binsbergen ügyben, hogy a Római Szerződés 59. cikkelye közvetlenül - a végrehajtására szolgáló irányelv(ek) nélkül is - alkalmazható, tehát a tagállamok nem várhatnak a szolgáltatásnyújtás szabadsága előtti korlátok lebontásával az erre őket kötelező irányelv megszületéséig.
A nagy kérdés persze az volt, hogy jelenti-e ez a közvetlen alkalmazhatóság azt, hogy a vállalkozások, s így köztük a biztosítók minden további harmonizáció nélkül nyújthatnak szolgáltatásokat bármely tagállamban, anélkül, hogy ott letelepednének, amire a tagállamok válasza, finoman szólva nem volt egyhangú. Nagy-Britannia és Hollandia a Bizottsággal együtt arra az álláspontra helyezkedett, hogy a szolgáltatásnyújtás megkezdése sem letelepedéshez, sem pedig engedélyhez nem köthető, ezzel szemben a többi tagállam elsősorban arra való hivatkozással, hogy ez biztosított védelmi feladataik betöltéséhez szükséges azt kívánta elérni, hogy előírhassák a biztosító területükön való letelepedését, de legalábbis engedélyhez köthessék a tevékenység megkezdését.
A Bíróság döntése által teremtett új helyzet két irányba indított el folyamatokat a biztosításügyben. Egyfelől nyilvánvalóvá vált, hogy az együtt-biztosítás terén megalkotandó irányelvben nem lehet egyértelműen előírni a vezető biztosító letelepedését a kockázat helye szerinti tagállamban, hiszen ezzel elzárnák a Bíróság által éppenséggel közvetlenül hatályosulónak kimondott jog gyakorlásától. A „letelepedéspárti” tagállamok heves ellenállása miatt azonban végül mégis egy meglehetősen kétértelmű megfogalmazás került az irányelvbe. Megszületett tehát a szolgáltatásnyújtás terén az első kísérleti lépést megtevő irányelv a közösségi szintű együttbiztosításról (78/473/EGK), egy olyan beépített ellentmondással azonban, melynek kapcsán a két ellentétes álláspont közötti konfliktus nyílt kirobbanása csak idő kérdése volt. A másik fejlemény a Bíróság döntésén felbátorodott Bizottság kezdeményezése volt egy, a szolgáltatásnyújtás szabadságát átfogóan szabályozó azt a nem életbiztosítás más ágazataira is kiterjesztő irányelv megalkotására.
Több éven át tartó viták és számtalan munkacsoport közreműködése ellenére sem sikerült azonban feloldani azt az ellentétet, ami a két fent már jelzett érdekcsoport között húzódott, mivel egyikük ragaszkodott ahhoz, hogy a szolgáltatásnyújtás helyének tagállama továbbra is előírhassa a letelepedést és az engedélyezést, valamint erőteljes ellenőrzést gyakorolhasson a területén szolgáltatást nyújtani kívánó biztosítók tevékenysége felett, a másik viszont ezeket elfogadhatatlannak és a szolgáltatásnyújtás szabadságát értelmétől megfosztónak tartotta. A tárgyalások az 1980-as évek közepére holtpontra jutottak. Csaknem ezzel egyidőben az együttbiztosítási irányelv, pontosabban annak fent említett rendelkezése értelmezésében is vita alakult ki, a Bizottság és a „letelepedéspárti” tagállamok között, melynek hátterében ugyancsak az előbb vázolt konfliktus húzódott meg.
A Bizottság — álláspontjának érvényesítése végett — azon négy tagállam ellen, melyek az együttbiztosítási irányelv alkalmazása során nemzeti jogukban az engedélyezés, illetve a letelepedés követelményét fenntartották (Németország, Írország, Franciaország és Dánia) a vezető biztosítókra nézve, eljárást indított a Bíróság előtt a Római Szerződés 169. cikkelye alapján, arra hivatkozva, hogy a tagállamok nem módosították nemzeti jogukat az irányelvben foglaltaknak megfelelően.
A Bíróságnak lényegében azt a kérdést kellett megválaszolnia, hogy a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam előírhatja-e a szolgáltatást nyújtani kívánó vállalkozás letelepedését, illetve tevékenységét engedélyhez kötheti-e. A Bíróság ítéleteiben arra az álláspontra helyezkedett, hogy a letelepedés előírása nem lehetséges, de figyelemmel a biztosítás sajátosságaira, méghozzá elsősorban fogyasztó (biztosított) védelmi szempontokra, meghatározott feltételek fennállása esetén a szolgáltatásnyújtás helye szerinti tagállam a biztosító ilyen formában való tevékenységét engedélyhez kötheti. Ezen általános érvényű megállapítás mellett a további fejlődés megértéséhez az ítélet alábbi elemeit kell kiemelnünk.
Az engedélyezés révén az érintett tagállam a területén tevékenykedő biztosítóktól saját nemzeti jogszabályaihoz való alkalmazkodást követelhet meg, különösen a technikai tartalékok és a kötvényfeltételek tekintetében. A Bíróság azonban hangsúlyozta, hogy erre csak további, ezekre a kérdésekre is kiterjedő közösségi harmonizáció hiányában van lehetőség, rámutatott továbbá, hogy az engedélyhez kötöttség alapjául szolgáló fogyasztóvédelmi megfontolások sem állnak fenn a biztosítottak összességére nézve, így alkalmazása sem általában a biztosítás terén, hanem csak a védelem e formáját is igénylő biztosítottak vonatkozásában indokolt.
A Bíróság ítéleteivel nagyjából egyidőben került sor az Unió jogalkotási koncepcióváltására is, mely a teljes harmonizáció helyett csak az adott területen a tagállamok által nélkülözhetetlennek tartott kérdésekre szűkíti le az egységesítendő szabályok körét, ugyanakkor az e „legkisebb közös nevező” alapján módosított tagállami szabályozások egyenértékűként való kölcsönös elismerésére kötelezi a tagállamokat.
E két fejlemény együttes értékeléséből a Közösség számára a szolgáltatásnyújtás szabadságának biztosítás terén való megvalósítására nézve két stratégiai következtetés adódott.
Egyfelől nyilvánvalóvá vált, hogy a szabadságot két lépésben célszerű megvalósítani, először azon biztosítottakra nézve, amelyek a lakóhelyük vagy székhelyük szerinti tagállam védelmét nem igénylik, mivel itt további részletes harmonizáció nélkül is viszonylag gyorsan előre lehet lépni, majd ezt követően a szükséges jogegységesítés megvalósítása után válik lehetővé a határon átnyúló szolgáltatásnyújtás teljes körű felszabadítása.
Másfelől az is egyértelművé vált, hogy a még szükséges harmonizáció megvalósításához szükséges megjelölni azokat a kulcsfontosságú, elsősorban biztosított védelmi szempontból érzékeny területeket, melyek terén a felügyeleti szabályok egységesítését a tagállamok elengedhetetlennek tartják, s ha itt a szabályok által nyújtott garanciák minimumát sikerül a tagállamok számára elfogadható szinten meghúzni, további minden részletre kiterjedő harmonizáció nélkül megoldható lesz az egyes tagállamok felügyeleti szabályainak megfelelő védelmet nyújtóként való kölcsönös elismertetése s ennek folytán a felügyeletnek teljes körben a biztosító letelepedésének helye szerinti tagállam hatáskörébe utalása, az ún. home country control szolgáltatásnyújtás szabadságának megvalósításához elegendő fokú bevezetése.
3.2.2. A Második Nem-életbiztosítási Irányelv (88/357/EGK)
Ez az irányelv a fent említett megfontolások alapján a nem-életbiztosítás körébe tartozó kockázatokat felosztotta ún. nagy kockázatokra és ún. tömegkockázatokra, s az előbbire nézve megteremtette a határon átnyúló szolgáltatásnyújtás jogi kereteit, míg az utóbbiakra nézve fenntartotta a tagállamok jogát arra, hogy az azok fedezésére irányuló területükön folytatott biztosítói tevékenységet engedélyhez kössék.
A nagy kockázatok körébe az irányelv olyan biztosítási kockázatokat utalt, melyek jellegüknél fogva nagy biztosítottak, elsődlegesen gazdálkodó szervezetek által kötött biztosítási szerződések tárgyát képezték (pl. tengeri, légi, vasúti és szállítmánybiztosítás) illetve amelyekre egy megadott gazdasági nagyság feletti méretű, „nagy” biztosított köt biztosítást.
Az irányelv rendelkezései közül a tevékenység engedélyezésének szabályairól kell röviden említést tennünk, hogy világossá váljék, milyen módon történt a letelepedés nélküli szolgáltatásnyújtás jogi kereteinek megteremtése.
A nagykockázatok tekintetében a szolgáltatást nyújtani kívánó biztosítónak (ez lehet székhellyel rendelkező vállalkozás, akár fióküzlet vagy ügynökség) csupán informálnia kell a letelepedésének helye szerinti tagállam felügyeleti hatóságot e szándékáról, megadva, hogy hol és milyen kockázatokat kíván fedezni. A szolgáltatásnyújtás helyének felügyeleti hatósága részére pedig csupán a dokumentumokat kell benyújtania, melyekben a megfelelő illetékes felügyeleti hatóság igazolja, hogy a biztosító rendelkezik az előírt szavatoló tőkével, valamint hogy mely ágazatok művelésére van engedélye és hogy nem ellenzi a biztosító szolgáltatásnyújtási tevékenységét. A biztosító a dokumentumok benyújtásának időpontjától megkezdheti tevékenységét.
Látható tehát, hogy a biztosítónak sem letelepedése helyén sem pedig a szolgáltatásnyújtás államában nem kell engedélyt kérnie tevékenységének megkezdéséhez.
3.2.3. A Második Életbiztosítási Irányelv (90/619/EGK)
Akárcsak nem-életbiztosítási párja, ezen irányelv is meg kívánta teremteni a letelepedés nélküli szolgáltatásnyújtást az életbiztosítás azon területén, ahol a biztosítottak nem igényelték a lakóhelyük szerinti tagállam védelmét.
Az elhatárolási szempont azonban itt nyilvánvalóan nem lehetett ugyanaz, mint a nem-életbiztosításnál, hiszen itt nincsenek nagy és tömegkockázatok, mivel jellemzően magánszemélyek állnak szemben a biztosítóval.
Ezért az irányelv e magánszemélyek védelmi igénye alapján szelektál, azt mondva, hogy azok felé nyújtható (életbiztosítási) szolgáltatás letelepedés és engedély nélkül, akik maguk kezdeményezik biztosítási szerződés megkötését más tagállamban letelepedett biztosítóval.
Ezen esetekben a biztosító ugyanazon feltételekkel, lényegében letelepedési helye tagállamának felügyelete alatt nyújthat határon átnyúló szolgáltatást, mint a nem életbiztosításban nagy kockázatok esetén.
A biztosított saját kezdeményezése azonban önmagában meglehetősen nehezen értelmezhető fogalom, ezért az irányelv részletesen szabályozza, mely esetek tekinthetők ilyennek.
Az irányelv érdemi szabályai egyebekben (szerződésre irányadó jog, felügyeleti együttműködés stb.) lényegében megegyeznek a Második Nem Életbiztosítási Irányelv rendelkezéseivel.
33. Az irányelvek harmadik generációja - a szolgáltatásnyújtás teljes szabadsága
A szolgáltatásnyújtás szabadságának részleges megvalósítása után következő feladat ennek kiterjesztése volt az irányelvek által lefedett biztosítási ágazatok összességére minden kockázat tekintetében. Ezt még kiegészítette az a közösségi célkitűzés, hogy az egységes belső piac minél teljesebb megvalósítása érdekében az irányelvek második generációja által a nagy kockázatokra nézve a letelepedés helye szerinti tagállam felügyeletét (korlátozott home country control) megvalósító szabályozás helyett a Közösség egész területére kiterjedő hatályú egységes tevékenységi engedélyt (single licence) vezessék be, melynek lényege, hogy a biztosítási vállalkozás a székhelye szerinti tagállamban kapott tevékenységi engedély alapján a Közösség területén bárhol nyújthat letelepedés nélkül szolgáltatást, illetve nyithat fióküzletet vagy ügynökséget, anélkül, hogy a tevékenységével érintett más tagállamokban engedélyt kellene kérnie.
Ehhez azonban két irányban kellett lépéseket tenni. Egyfelől további, részletesebb harmonizációt kellett elvégezni mind az engedélyezés, mind pedig a működés feletti felügyelet, ezen belül is különösen a technikai tartalékok szabályainak körében, másfelől pedig szükség volt a biztosítók számviteli szabályainak egységesítésére, gazdasági teljesítményük és pénzügyi helyzetük összemérhetőségének megteremtése érdekében. A számviteli szabályok egységesítéséről külön irányelv született (91/674/EGK)
3.3.1. A Harmadik Nem-életbiztosítási Irányelv (92/49/EGK)
Az irányelv értelmében a tevékenységi engedély kiadására kizárólag a biztosító székhelye szerinti tagállam felügyeleti hatósága illetékes. Az engedély alapján a biztosító bármely tagállamban jogosult fióküzletet, illetve ügynökséget nyitni (azaz letelepedni) vagy ott letelepedés nélkül szolgáltatást nyújtani. Ezzel a valamely tagállamban kiadott tevékenységi engedély az egész Közösségre érvényessé vált. Mind a fióküzlet, illetve ügynökség nyitásánál, mind pedig a határon átnyúló szolgáltatásnál csupán a székhely szerinti tagállam felügyeleti hatóságának irányelv által meghatározott körben való tájékoztatása szükséges, melyet az továbbít az érintett tagállamoknak.
Ezt azonban a tagállamok csak az engedélyezési feltételek (és a pénzügyi követelmények) részletesebb harmonizációja esetén és bizonyos fokú szigorításáért cserébe voltak hajlandóak elfogadni. Ezért két ponton kiegészítést nyertek az első irányelv székhellyel rendelkező vállalkozás alapítása esetén irányadó szabályai. A biztosítót egyfelől jó hírnévvel és megfelelő szakmai képzettséggel rendelkező személyek nek kell irányítania, másfelől pedig az engedély csak azután adható meg, hogy a biztosító tájékoztatta a felügyeleti hatóságot befolyásoló részesedéssel rendelkező tulajdonosainak személyéről és e személyek nem veszélyeztetik a biztosító alapos és körültekintő irányítását. Megjegyzendő, hogy e személyek kilétéről, illetve az abban beállt változásról a működés során is tájékoztatni kell a felügyeleti hatóságot.
További fontos változás, hogy e feltételek minden, az irányelv hatálya alá tartozó kockázatra irányadóak, megszűnt tehát a különbségtétel a nagy és a tömegkockázatok között.
3.3.2. A Harmadik Életbiztosítási Irányelv (92/96/EGK)
Ennek szabályai az életbiztosítási üzletág sajátosságaiból fakadó eltérésekkel (pl. a technikai tartalékok körében) lényegében megegyeznek a harmadik nem-életbiztosítási irányelvben foglaltakkal.
IV. biztosítási irányelvek és a hazai jogalkotás
Végezetül néhány szót arról, hogy az csatlakozási előkészületek lázában égő magyar jogalkotás milyen eredményeket ért el a biztosítás területén.
Az európai integráció az egységes belső piacot két módon, a termelési tényezők tagállamok közötti szabad áramlása előtti kifejezett akadályok lebontásában jelentkező „negatív" és a tagállamok jogrendszerében fennálló különbségek által jelentett közvetett korlátok jogegységesítésen keresztüli megszüntetésében megjelenő „pozitív" integráció révén kívánja elérni. Az integráció e két módja egymást kiegészítve szolgálja az egységes belső piac megteremtését.
Magyarország számára, csupán potenciális tag lévén, az akadályok lebontása a maga teljességében, különösen a szolgáltatásnyújtás szabadsága terén, időelőtti, így a hangsúlyt is a pozitív integrációra kell helyeznie, hogy jogrendszere az Unió számára elismerhető módon tartalmazza azokat a minimum standardokat, melyek lehetővé teszik a negatív integrációt. A fentiekben is láthattuk, hogy például a szolgáltatásnyújtás szabadságát megteremtő irányelv elfogadását a tagállamok milyen szorosan kötötték a felügyeleti minimum standardok egységesítéséhez.
Ennek a célnak a biztosítóintézetekről és a biztosítási tevékenységről szóló 1995. évi XCVI. törvény (Bit.) igyekezett minél teljesebb körben megfelelni, s azt mondhatjuk, hogy ez főszabályként sikerült is. Számos részletszabály azonban további finomításra szorul a tartalmi összhang megteremtése érdekében. A Bit 1997 évi módosítása, a fióktelep jogintézményének a magyar jogba való bevezetése kapcsán ugyanakkor lehetővé tette külföldi biztosítók számára, hogy Magyarországon fióktelep formájában is letelepedjenek és biztosítási tevékenységet folytassanak. Ezzel a letelepedés szabadsága lényegében megteremtődött, bár ezen a területen is szükséges lesz a szabályozás „finomhangolása" a csatlakozási előkészületek során.
A valódi kihívást ugyanakkor a szolgáltatásnyújtás szabadságának megteremtése fogja jelenteni, bár a tevékenységi feltételek harmonizáltságának foka miatt valójában itt is a jórészt technikai, a single licence rendszer működőképességének biztosításához szükséges módosításokra lesz szükség.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
EH 2008.1732 | HVG-ORAC Könyvek
EH 2008.1732
EH 2008.1732 2004. május 1-jéig a 2004 és 2005-ben a gazdálkodó szervezetek egyedi támogatásáról szóló kormányrendeletek 1. § (2) bekezdés b) pontja és c) pontja szerinti juttatások egyedi termelési támogatásnak minősültek, melyhez kapcsolódóan az 1992. évi LXXIV. tv. (továbbiakban: Áfa. tv.) 38. §-a arányosítási kötelezettséget írt elő. 2004. május 1. után a 6. számú Irányelv 17. Cikkének (5) bekezdése, és 19. Cikke tiltotta – az ott felsoroltak kivételével – az adólevonási jog olyan korlátozását, mint amilyen a magyar Áfa. tv. 38. §-ban megfogalmazódott [251/2003. (XII. 23.) Korm. r., 7/2005. (I. 19.) Korm. r., 1992. évi LXXIV. tv. 22. §, 38. §, 77/388/EGK Tanácsi Irányelv 17. Cikk, 19. Cikk].
A II. r. felperesből 2004. szeptember 30-ai kiválás útján létrejött az I. r. felperes. Ezt követően a társaság kétféle tevékenységet végzett. Az I. r. felperes a hosszú távú jogszabályon alapuló és/vagy állami finanszírozást igénylő rekultivációs feladatokat, míg a II. r. felperes az egyéb vállalkozási tevékenységeket folytatta. A m.-i uránbányászat helyzetével kapcsolatos intézkedésekről a Magyar Köztársaság Kormánya 3119/1994. számú határozatában intézkedett és ebben rögzítette, hogy az uránbányászatban 1993. december 31-éig keletkezett baleseti járadékok és a munkavégzéssel kapcsolatos egyéb kártérítési kötelezettségek finanszírozását a költségvetés 1994. január 1-jétől kezdődően átvállalja. Ennek fedezetét és technikai lebonyolítását a pénzügyi tárca végzi a gazdálkodó szervezet számára történő negyedévenkénti utólagos elszámolással.
Hasonlóképpen döntött a Kormány arról is, hogy a m.-i bányászatban munkát végzők bányászati kereset-kiegészítéséről szóló rendelet alapján az 1993. december 31-éig jogosultságot szerzőknek a II. r. felperes, valamint a M. Rt. által fizetett bányászati kereset-kiegészítést és nyugdíjas szénjárandóságot a központi költségvetés negyedévenként utólag az APEH-on keresztül megtéríti a GKM által benyújtott elszámolás alapján.
Az I. r. felperes részére 2005. I. negyedév folyamán 70 399 000 Ft, a II. negyedév folyamán összesen 58 260 000 Ft került kiutalásra egyedi termelési támogatás címen.
A II. r. felperes részére 2004. folyamán összesen 231 089 000 Ft került kiutalásra egyedi termelési támogatás jogcímén.
Az adóhatóság az I. r. felperesnél 2005. I-II. negyedévére a II. r. felperesnél 2004. évre általános forgalmi adó ellenőrzést végzett.
Az I. r. felperesre vonatkozóan az elsőfokú adóhatóság 2005. december 29-én kelt határozatával 2005. I. negyedévére 4 900 000 Ft adóhiányt, II. negyedévre 9 964 000 Ft jogosulatlan általános forgalmi adó visszaigénylést állapított meg, mely adóhiány után 65 366 000 Ft késedelmi pótlékot szabott ki.
A fellebbezés folytán eljáró másodfokú adóhatóság – jelen per I. r. alperese – 2006. március 14-én kelt másodfokú határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta.
A II. r. felperesre vonatkozóan az adóhatóság 2005. december 2-án kelt elsőfokú határozatával 2004. I. negyedévére 4 003 000 Ft-ot, 2004. április l-30. közötti időszakra 4 219 000 Ft-ot, 2004. május 1-június 30. közötti időszakra 8 522 000 Ft-ot, 2004. III. negyedévére 14 812 000 Ft-ot, 2004. IV. negyedévére vonatkozóan 17 345 000 Ft adókülönbözetet állapított meg, melyből 4 178 000 Ft-ot minősített adóhiánynak. Az adóhiány után adóbírság kiszabását mellőzte, míg 174 115 Ft késedelmi pótlékot állapított meg.
A fellebbezés folytán eljáró másodfokú adóhatóság – jelen per II. r. alperese – 2006. március 20-án kelt határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta.
Az adóhatóságok álláspontja szerint a felperesek a 251/2003. (XII. 23.) Korm. rendelet, illetőleg a 2005. évre vonatkozóan a 7/2005. (I. 19.) Kormányrendelet alapján egyedi termelési támogatásban részesültek. A kapott támogatás az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény (a továbbiakban: Áfa. tv.) 22. § (1) és (2) bekezdése értelmében nem minősül adóalapot képező államháztartási támogatásnak, ezért utána az adózónak arányosítási kötelezettsége keletkezett, melynek értelmében a kapott támogatás arányában kiadásaiból nem vonhatja le az általános forgalmi adót. Tekintettel arra, hogy a felperesek a vizsgált időszakban arányosítást nem alkalmaztak, az adóhatóság eljárásukat jogszabálysértőnek minősítette.
A felperesek e határozati megállapítás ellen keresetet nyújtottak be a megyei bírósághoz. Kérték a határozatok ezen megállapításaira vonatkozó rendelkezéseinek hatályon kívül helyezését. A felperesek hangsúlyozták, hogy a 3119/1994. számú Kormányhatározat vállalt kötelezettséget az uránbányászatban 1993. december 31-éig keletkezett baleseti járadékok és munkavégzéssel kapcsolatos egyéb kártérítési kötelezettségek finanszírozására. A Kormányhatározat alapján a finanszírozást 1994. január 1-jét követően a központi költségvetés végezte, a felperesek csak ezt a juttatást folyósították. Ugyan a felhasználható összeget évente a költségvetési törvény a pénzügyminisztériumi fejezetben termelési támogatás címszó alatt határozta meg, azonban ezen juttatást kizárólag részben balesetet és egészségkárosodást szenvedett volt uránbányászok kapták, tehát ez személyi jellegű kifizetés volt, amely nem kapcsolódott az általános forgalmi adó törvény hatálya alá tartozó egyetlen tevékenységhez sem. Részben olyan folyósított összeg, amellyel a felperesek semmilyen gazdálkodó tevékenységet nem folytathatnak. Ez az összeg a társaságnál úgynevezett “átfutó tételként” az adminisztráció szintjén jelenik meg. Ezt támasztja alá az is, hogy a támogatás összegét meghatározó Kormányrendeletben minden évben elkülönített pontban szerepel a bányabezárás támogatási összege, és külön a kereset-kiegészítés és a baleseti járadék átvállalás.
A felperesek keresetükben hivatkoztak az Európai Bíróság C-204/03 számú ítéletére, amely a Spanyol Királyság jogharmonizációs kötelezettség-szegését állapította meg, a 6. sz. Irányelvvel szemben, és amely ítélet alapján a felperesek nyilvánvalónak találták, hogy a 2004-2005. adóévben hatályos magyar Áfa. tv. 38. §-ának az államháztartási támogatásokkal kapcsolatos arányosításra vonatkozó rendelkezései is ellentétesek voltak a 6. Irányelv rendelkezéseivel.
A felperesi álláspont szerint a jogszabálysértés a 2004. január 1. – április 30-a közötti időszakra is megállapítható volt, hiszen az Áfa. tv. 70/A. §-a már 1999. január 1. napjától kimondta a jogharmonizáció kötelezettségét.
Az alperesek ellenkérelmükben a keresetek elutasítását kérték, és fenntartották a határozataikban foglalt jogi álláspontjaikat.
Az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárás lefolytatását követően az egyesített perben ítéletével az I. r. alperes 2006. március 14-én kelt határozatát a keresettel támadott részében, a II. r. alperes 2006. március 20-án kelt határozatát ugyancsak a keresettel támadott részében hatályon kívül helyezte és a II. r. alperest új eljárás lefolytatására kötelezte.
Az elsőfokú bíróság megállapította, hogy bár a 251/2003. (XII. 23.) Korm. rendelet és a 7/2005. (I. 19.) Korm. rendelet azonos módon rögzíti a bányászati támogatásokat a 2004. és 2005. évre vonatkozóan – az 1. § (2) bekezdés b) és c) pontjaiban mind a m.-i bányászatban foglalkoztatottak kereset-kiegészítésére, mind a m.-i uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalására felhasználó pénzösszegek vonatkozásában – az elsőfokú bíróság az azonos megítélésű kétféle támogatást eltérően ítélte meg. A Kormányrendeletek 1. § (2) bekezdés c) pontjában említett m.-i uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalása címszó alatti támogatást, ez utóbbi “átvállal” szót nyelvtani értelmezése alapján úgy minősítette, hogy ezek azok a hozzájárulások, támogatások, amelyek a Magyar Államnak a kötelezettség-átvállalás teljesítését jelentik. Ebben a folyamatban a felperesek kizárólag egy “közvetítő” szerepet töltöttek be. Az ezen a jogcímen juttatott összegek államháztartási támogatásnak nem tekinthetők, ezért nem estek az Áfa. tv. 38. § (1) bekezdés a) illetőleg b) pontjában megfogalmazottak hatálya alá.
Ugyanakkor a Kormányrendeletek 1. § (2) bekezdés b) pontjában meghatározott m.-i bányászatban foglalkoztatottak kereset-kiegészítésére vonatkozóan az elsőfokú bíróság – ellentétben a felperesek álláspontjával – azt fejtette ki, hogy ezek tényleges termelési támogatások, azaz államháztartási támogatások.
Mindemellett alaposnak találta az elsőfokú bíróság a felpereseknek a 6. sz. Irányelv ezzel összefüggésben az Európai Bíróság C-204/03 számú ítéletére történő hivatkozását. Megállapította, hogy a Magyar Államnak 2004. május 1-jével az Európai Unióhoz csatlakozás napjával fennállt a jogharmonizációs kötelezettsége. Ezért a csatlakozás időpontjától fennállt az Áfa. tv. 38. § összeegyeztethetetlensége a 6. számú Irányelv 17. Cikkének 5. bekezdésével és 19. Cikkével.
Az elsőfokú bíróság több európai bírósági ít életre is hivatkozott, amelyek alapján megállapítható volt a 6. számú Irányelv közvetlen hatályának érvényesülése. Ezen okfejtés alapján hangsúlyozta az elsőfokú bíróság, hogy a Spanyol Királyság ügyében született ítélet alkalmazható a magyar bíróság eljárásában is. Ezen érvek alapján az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a 2004. év január 1. – április 30-áig terjedő időszakra a hatályos magyar jogszabályok az Áfa. tv. 38. § (1) bekezdésben foglaltak figyelembevételével kellett eljárni.
A Kormányrendeletek 1. § (2) bekezdés c) pontja alapján juttatott “támogatás” nem tekinthető támogatásnak, ezért ezen összegek tekintetében nem alkalmazhatók az Áfa. tv. 38. § (1) bekezdése.
Mindezek alapján az elsőfokú bíróság az I. r. felperesre vonatkozó alperesi határozatot 2005. I. és II. negyedévére hatályon kívül helyezte. A II. r. felperesre vonatkozóan a II. r. alperesi határozatot hatályon kívül helyezte, kötelezte a II. r. alperest új eljárás lefolytatására, amelynek során azt a feladatot szabta, hogy az Áfa. tv. 38. § (1) bekezdésében foglalt arányosítási szabályt kizárólag azokban az esetekben alkalmazza, ahol a II. r. felperes a Kormányrendelet 1. § (2) bekezdésének b) pontja alapján kapott támogatást. Ezen támogatások figyelembevételével lehet az arányosítást elvégezni.
Az elsőfokú bíróság jogerős ítéletének azon rendelkezését, miszerint 2004. január és április 30-a között az akkor hatályos nemzeti jogszabály az Áfa. tv. 38. §-a volt alkalmazandó, a peres felek jogorvoslati kérelemmel nem támadták, így ezen rendelkezést a Legfelsőbb Bíróság nem bírálta felül.
Az elsőfokú bíróságnak a 2004. május 1-jét követő időszakra vonatkozó rendelkezései ellen az alperesek nyújtottak be felülvizsgálati kérelmet. Kérték az ítélet hatályon kívül helyezését és a felperesek keresetének elutasítását.
Az alperesek a felülvizsgálati kérelmüket a következőkre alapították.
Elsődlegesen hangsúlyozták, hogy a gazdálkodó szervezetek 2004. és 2005. évi egyedi termelési támogatásáról szóló Kormányrendeletek egyaránt a bányászati támogatások közé sorolta mind a m.-i bányászatban foglalkoztatottak kereset-kiegészítésére, mind a m.-i uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalására nyújtott támogatások. A termelési támogatás a jogszabály nevében szerepelt, ez a szabályozás egyértelmű volt, ezt nem kellett nyelvtanilag értelmezni.
Másodlagosan hangsúlyozták az alperesek, hogy a 2004. május 1-jét követő időszakban is a hatályos Áfa. tv.-t kellett alkalmazni. Hivatkoztak arra, hogy az irányelvek közvetlen hatálya nem automatikusan érvényesül. A 6. sz. Irányelv 17. Cikk (5) bekezdése és 19. Cikk vonatkozásában a közvetlen hatályt a hivatkozott Európai Közösségek Bizottsága és Spanyol Királyság ügyében általános érvénnyel nem mondták ki. A spanyol tagállamra kötelező bírósági ítéletben foglaltakra a magyar nemzeti jog alkalmazása során nem kellett figyelemmel lenni. A közösségi jognak való megfelelés érdekében 2006. január 1-jétől hatályos Áfa. tv. valóban megszüntette az adóalapot nem képező támogatás esetében az addig előírt arányosítási kötelezettséget, ez a módosítás azonban nem visszamenőleges hatállyal lépett életbe.
Az alperesek hivatkoztak az Európai Közösségek Bírósága C-409/99. számú ítéletének 41. és 48. pontjára, melyből azt a következtetést vonták le, hogy az Áfa. tv. 2004. január 1-jétől 2005. december 31-éig hatályos 38. §-a a közösségi joggal nem ellentétes.
A felperesek felülvizsgálati ellenkérelmükben a jogerős ítélet hatályban tartását kérték.
A felülvizsgálati kérelem az alábbi indokolásbeli módosításokkal alapos.
Jelen perben érintett időszakban 2004-2005. években hatályos Áfa. tv. 38. § (1) bekezdése szerint: Az adóalany köteles a levonható és a le nem vonható előzetesen felszámított adó összegét nyilvántartásából egymástól elkülönítetten kimutatni (tételes elkülönítés). A 22. § (1) és (2) bekezdése alapján adóalapot nem képező államháztartási támogatásban részesülő adóalany – feltéve, hogy az éves költségvetési törvény eltérően nem rendelkezik.
A 38. § (4) bekezdés; a 22. § (1) és (2) bekezdése alapján adóalapot nem képező államháztartási támogatásban részesülő adóalany – feltéve, hogy az éves költségvetési törvény eltérően nem rendelkezik – az (1) bekezdés szerint tételesen el nem különíthető előzetesen felszámított adót kizárólag a 3. számú melléklet I. részében foglalt rendelkezések alapján állapítja meg azzal, hogy az adóalapot nem képező államháztartási támogatások az adólevonással nem jogosító tevékenységgel esnek egy tekintet alá.
Nem volt vitás, hogy a felperesi társaságok – melyeket a m.-i érc- és uránbányászati tevékenység megszüntetését követő rekultivációs tevékenység érdekében alapítottak – az államtól különböző juttatásban – évenkénti elszámolással – részesültek, a bányászati tevékenységgel kapcsolatos kötelezettségek teljesítése érdekében.
Az első eldöntendő kérdés ezen eljárás során az volt, hogy az állami juttatás minek minősült az államháztartás rendszerében, és ebből következően milyen általános forgalmi adólevonási szabályok az irányadóak.
E kérdésben a Legfelsőbb Bíróság nem értett egyet az elsőfokú bírósággal abban, hogy az állami juttatásokat kétféleképpen kellene minősíteni. Az adóhatóság helytállóan hivatkozott arra, hogy az alkalmazandó Kormányrendeletek – melyeket minden esetben a Magyar Köztársaság költségvetéséről szóló adott évi törvényeinek felhatalmazása alapján hozta – a “gazdálkodó szervezetek egyedi támogatásáról” címet viselték, és meghatározták, hogy az évi központi költségvetésből mekkora összegű egyedi termelési támogatásban részesülhetnek az adott bányavagyon-hasznosítási társaságok a konkrét egyes jogcímeken. A Kormányrendeletek a (2) bekezdésben külön b) és c) alpontban sorolták az egyes jogcímeket. Ez azonban nem jelenti az egyes juttatások eltérő megítélését. A rendeletekben egységes megnevezésű és forrású juttatások valamennyi esetben azt célozták, hogy az állam a megszüntetett bányászati tevékenységből eredő és a korábbiakban kizárólagosan állami vállalatok által végzett kötelezettségeket a rendszerváltás utáni átalakulásokat követően is teljesítse, szavatolja.
E cél megvalósulása érdekében egységes a szabályozás a m.-i bányászatban foglalkoztatottak kereset-kiegészítésére, illetőleg a m.-i uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalása tekintetében. Mindkét fizetési kötelezettség teljesítése egyformán egy korábbi aktív bányászati tevékenységből eredő fizetési kötelezettség, amelyet az állam egyedi támogatás címén juttat a jogutód társaságoknak.
A m.-i bányászatban munkát végzők, bányászati kereset-kiegészítéséről szóló 6/1994. (II. 18.) IKM-PM-NM együttes rendelet 3. § (3)-(5) bekezdése, illetőleg a 4. § (1) bekezdése alapján a bányászati kereset-kiegészítésre meghatározottak jogosultak, a kereset-kiegészítés nem képez társadalombiztosítási járulékalapot. A gazdálkodó szervezet jogutód nélküli felszámolása, vagy bányászati tevékenységének megszűnése esetén a bányászati kereset-kiegészítésére az állam felelősséget visel, fedezetét az állami költségvetés garantálja. A bányamunkást mindaddig megilleti, amíg öregségi (korkedvezményes öregségi) nyugdíjra jogosulttá nem válik, illetőleg amíg részére korengedményes nyugdíjat, előnyugdíjat, rokkantsági vagy baleseti rokkantsági nyugdíjat nem állapítanak meg.
Ez a juttatás tehát nem az úgynevezett “valóságos” bányászati olyan tevékenység érdekében juttatott kereset-kiegészítés, ugyanolyan, mint az uránbányászok baleseti járadékainak és egyéb kártérítési kötelezettségeinek átvállalása.
Az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Art.) 4. § (1) bekezdés b) pontja alapján a központi költségvetés az elkülönített pénzalap terhére törvényben, kormányrendeletben, vagy miniszteri rendeletben meghatározott feltételek alapján juttatott támogatást egységesen költségvetési támogatásnak tekinti.
Mindezekből következően a Legfelsőbb Bíróság álláspontja szerint mindkét, a 2004. és 2005. évi Kormányrendelet (2) bekezdés b) és c) pontja szerinti juttatást is egyformán, egyedi termelési támogatásnak kell tekinteni.
Az Áfa. tv. 22. § (1)-(2) bekezdése szerint ez adóalapot nem képező államháztartási támogatásnak minősül, melyhez kapcsolódóan 2004. május 1-jéig hatályos Áfa. tv. 38. §-a arányosítási kötelezettséget írt elő.
Ebben a kérdésben módosította a Legfelsőbb Bíróság az elsőfokú bíróság ítéletének indokolását.
Egyetértett a Legfelsőbb Bíróság viszont a jogerős ítélet okfejtésével a 2004. május 1-jei Európai Unióhoz való csatlakozást követő időszak vonatkozásában.
A Legfelsőbb Bíróság is hangsúlyozza, hogy az Európai Bíróság már több döntésében rámutatott arra, miszerint a 77/388/EGK Tanácsi Irányelv (a továbbiakban: 6. számú Irányelv) nem kívánt meg külön harmonizációs hatályba léptető intézkedést a tagállamok részéről, így akár közvetlenül is hatályosulhatnak szabályai a tagállamok részére. Az Európai Bíróság több ítélete szerint is a 6. számú Irányelv rendelkezései a közvetlen hatály feltételeinek megfelelnek (pl. a (8/81. Becker ügy).
Az elsőfokú bíróság erre vonatkozó (9-11. oldal) okfejtésével a Legfelsőbb Bíróság mindenben egyetértett. A 6. Irányelv 17. Cikkének (5) bekezdése, és 19. Cikke azonban tiltja az ott felsoroltak kivételével az adólevonási jog olyan korlátozását, mint amilyen a magyar Áfa. tv. 38. §-ában megfogalmazódott.
A Legfelsőbb Bíróság az elsőfokú bírósággal egyezően alkalmazhatónak tartotta a perbeli ügyben az Európai Közösségek Bizottsága és a Spanyol Királyság közötti C-204/03. számú ügyben hozott ítélet döntését. Ebben az ügyben az Európai Bíróság megállapította, hogy a Spanyol Királyság, mivel előírta a kizárólag adóköteles tevékenységeket végző adóalanyok által viselt hozzáadottérték-adó arányosított levonását, és a támogatásokból finanszírozott termékek és szolgáltatások vásárlását, illetve igénybevételét terhelő hozzáadottérték-adó levonását korlátozó különös szabályt vezetett be, nem teljesítette a közösségi jogból különösen a 6. számú Irányelv 17. Cikkének (2) és (5) bekezdéséből és a 19. Cikkéből eredő kötelezettségeit.
Az ítélet 23. pontja hangsúlyozta, hogy az Európai Bíróság már több ízben kimondta, az adólevonási jog bármilyen korlátozása befolyásolja az adóteher szintjét, és azt minden tagállamban hasonlóan kell alkalmazni. Következésképpen az ez alóli kivételek kizárólag a 6. sz. Irányelvben kifejezetten rögzített esetekben lehetségesek.
Hasonló döntést hozott az Európai Bíróság a C-243/03 számú ügyben, amely az Európai Közösségek Bizottsága és a Francia Köztársaság között folyt.
A felperesek helyesen mutattak rá arra, hogy egyetlen tagállam sem kerülhet hátrányosabb helyzetben más tagállam állampolgárainál a miatt, mert állama elmulasztotta a jogszabályok európai szabályokhoz történő harmonizálását.
Lényegében ezt tükrözte a magyar állam jogalkotása is, hiszen 2006. január 1-jétől hatályon kívül helyezte az Áfa. tv. 38. § (4) bekezdésében írt arányosítási kötelezettséget. E jogszabályi rendelkezés a 2005. évi CXIX. törvénnyel történt meg, amelynek 39. §-ához fűződött indokolás megfogalmazása szerint: “a 6. számú Irányelvvel való összeegyeztethetőség okán indokolttá válik az államháztartási támogatás miatti arányosítási kötelezettség megszüntetése, amely a kedvezőbb levonási hányad megteremtésén túl, az arányosítással járó jelentős adminisztrációs többlettehertől is mentesíti az adózókat. A jelenlegi szabályozás összeegyeztethetőségét illetően az Európai Unió részéről hivatalos jelzés eddig ugyan nem érkezett, de a hasonló szabályozás kapcsán egy másik tagállam esetében a közeljövőben precedens értékű bírósági döntés várható. Mindezen okok alapján az Áfa. tv. arányosítására vonatkozó előírásainak módosítása indokolt, mellyel az államháztartási támogatás miatti arányosítási kötelezettség megszűnik.”
E törvényi indokolásban jelzett “precedens értékű bírósági döntés” az előzőekben ismertetett spanyol, illetőleg Francia Köztársasággal folytatott perben megszületett.
Itt hangsúlyozza a Legfelsőbb Bíróság, hogy a magyar jogalkotó is egyértelműen tudatában volt annak, hogy az Áfa. tv. 38. § (4) bekezdésében írt rendelkezés a 6. számú Irányelv idézett Cikkelyében ütközött, ezért ennek az indoknak az ismertetésével került sor a 2006. január 1-jétől hatályos módosításra.
Itt utal a Legfelsőbb Bíróság az alperes felülvizsgálati kérelmében (először) példaként idézett C-409/99 számú ítéletre is. Ebben az ügyben az Osztrák Bíróság fordult az Európai Közösségek Bíróságához előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel, a 6. számú Irányelv 17. Cikk (6) bekezdése, 2. albekezdésének értelmezése érdekében. A 2002. január 8-án kelt ítélet 41. pontja megállapította, hogy az Osztrák Köztársaság szempontjából a 6. számú Irányelv hatálybalépésének időpontja az Osztrák Köztársaságnak az Európai Unióhoz történő csatlakozásának időpontja, azaz 1995. január 1-je volt.
E megállapítással valóban összeegyeztethető az a következtetés, hogy Magyar Köztársaság szempontjából a 6. számú Irányelv hatálybalépésének időpontja 2004. május 1. napja volt. A továbbiakban: azonban az alperes által idézett 48. pontban kifejtett álláspont alperesi értelmezésével a Legfelsőbb Bíróság nem értett egyet. Az 1977. évben megszületett 6. számú Irányelv 17. Cikk (6) bekezdése azt a kívánalmat fogalmazta meg, hogy a Tanács a Bizottság javaslatára meg fogja állapítani azokat a kiadásokat, amikor nem keletkezhet hozzáadottérték-adó levonási jog. Már a 6. számú Irányelv megalkotásakor konkrétan három olyan esetet is felsorolt a 17. Cikk (6) bekezdése, amikor semmilyen körülmények között nem lehet a költségek közül az adólevonást alkalmazni. A 17. Cikk (6) bekezdés 2. albekezdésének megfogalmazásából nem következik az alperesi olyan következtetés, miszerint az Áfa. tv. 2004. január 1-jétől 2005. december 31-éig hatályos 38. §-a a közösségi joggal ne lenne ellentétes. A hivatkozott ítélet 48. pontjában megfogalmazottak másféle összefüggésben értelmezhetők, és az idézett C-409/99 számú ítélet rendelkező részében amúgy sem került megfogalmazásra. Az Európai Közösségek Bíróságának ítéleti döntései kizárólag a rendelkező részben megfogalmazottak szerint irányadóak az egyes tagállamok gyakorlatára. Ezen ítélet rendelkező része éppen akként rendelkezett, hogy: “a 6. számú Irányelv 17. Cikk (6) bekezdés 2. albekezdése nem engedi meg, hogy egy tagállam a 6. számú Irányelv hatálybalépését követően kizárja bizonyos gépjárművekhez kötődő kiadások esetében az adólevonási jogának érvényesítését, mialatt ezen Irányelv hatálybalépésekor ugyanezen kiadásokhoz kapcsolódóan a tagállam közhatalmi szerveinek következetes gyakorlatával egyezően és egy miniszteri rendelet alapján lehetővé tette az adólevonás jogának érvényesítését.” Ezen ítéleti rendelkezés tehát nem utal az alperes által levont jogkövetkeztetésekre. Itt ismételten hangsúlyozza a Legfelsőbb Bíróság, hogy maga a 2005. évi CXIX. törvény 39. §-ához fűzött indokolás éppen a 6. számú Irányelvvel való összeegyeztethetőség miatt tette indokolttá az államháztartási támogatás miatti arányosítási kötelezettség megszüntetését, és még csak utalás sem történt az adóhatósági értelmezés szerinti 17. cikk (6) bekezdés 2. albekezdésének előírásaira.
Mindezekre figyelemmel a Legfelsőbb Bíróság az előzőekben kifejtett részbeni módosított indokolással a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
(Legf. Bír. Kfv. I. 35.525/2006.)

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság