text:
Nyilvánosság Klub: Nyílt levél az országgyűlési képviselőkhöz2006. január 3.
A minősített adat védelméről szóló T/18708 számú törvényjavaslat tervezett 17. paragrafusa értelmében, aki minősített adatot bármilyen módon megismer, köteles azt titokban tartani, illetve akinek minősített adat nem a törvény szabályai szerint jutott a birtokába, köteles azt a minősítőnek vagy a rendőrségnek haladéktalanul átadni. Ez a szabályozás azoktól is elvárja a titkok megőrzését, illetve a hatóságoknak való jelentését, akiknek egyáltalán nem kell tudomással bírniuk egy adat minősített voltáról. Ez a fajta objektív felelősség jogállamban elfogadhatatlan módon korlátozná a sajtó szabadságát, így sértené a magyar alkotmány 61. paragrafusának (2) bekezdését is. A tervezett szabályozás továbbra is alapot szolgáltat a gondatlan államtitoksértés jelenlegi büntető törvénykönyvi tényállásának fenntartásához, amelynek alapján a közelmúltban is több büntetőeljárás indult újságírókkal szemben. Ha ugyanis az állam nem képes megőrizni titkait, a sajtótól nem várható el, hogy minden esetben kitalálja: titkos dokumentummal van dolga. De még a kiszivárgott államtitok sajtó általi szándékos közlését is csak az ország különleges stratégiai érdekeit közvetlenül és bizonyíthatóan sértő esetekben indokolt büntetőjogilag szankcionálni. A Nyilvánosság Klub már az 1998. július 23-i "Ki őrizze az állam titkait?" c. állásfoglalásában felhívta a figyelmet arra, hogy jogállamokban a minősített adatokat az állam fizetett alkalmazottainak kell megőrizniük, akik erre esküt tettek. A sajtó dolga a közvélemény hiteles tájékoztatása minden közérdeklődésre számot tartó ügyről, beleértve azt is, hogyan őrzi az állam saját titkait.
Felhívjuk a törvényalkotókat, iktassák ki a készülő törvényből az alkotmánnyal és az ország nemzetközi kötelezettség-vállalásaival ellentétes rendelkezést.
Titoksértés: egyelőre nem várható változás (Népszava)
Népszava, 2006. január 5.
Titoksértés: egyelőre nem várható változás
Módosítani kellene a Btk.-t, hogy újságírók ellen ne indulhasson per, de kevés rá a remény
Noha szinte mindenki jogalkotási lépéseket tart szükségesnek a titoksértéssel vádolt újságírók érdekében, már nincs esély arra, hogy ebben a ciklusban elfogadja a parlament a Btk módosítását. A rendszerváltás óta tavaly fordult elő először, hogy az ügyészség - a korábbi eljárás-megszüntető gyakorlattal szemben - államtitoksértés vádja miatt bíróság elé állíttatott újságírókat. Köztük volt lapunk munkatársa is. A Nyilvánosság Klub azt ajánlotta a képviselőknek, hogy gondolják újra a minősített adat védelméről szóló törvényjavaslatot.
Nyílt levélben fordult a Nyilvánosság Klub az országgyűlési képviselőkhöz, hogy a sajtószabadság érvényesülése érdekében gondolják újra a minősített adat védelméről szóló törvényjavaslatot. A tervezet ugyanis kimondaná, hogy aki minősített adatot bármilyen módon megismer, köteles titokban tartani, illetve akinek minősített adat nem a törvény szabályai szerint jutott a birtokába, köteles a minősítőnek vagy a rendőrségnek haladéktalanul átadni. A szervezet a közleményben felhívta a figyelmet: ez a szabályozás azoktól is elvárja a titkok megőrzését, illetve a hatóságoknak való jelentését, akiknek egyáltalán nem kell tudniuk egy adat minősített voltáról. Ez a fajta objektív felelősség jogállamban elfogadhatatlan módon korlátozná a sajtó szabadságát. Szerintük a tervezett szabályozás továbbra is alapot szolgáltat a gondatlan államtitoksértés jelenlegi büntető törvénykönyvi tényállásának fenntartásához, amelynek alapján nemrég több büntetőeljárás is indult újságírókkal szemben. A Nyilvánosság Klub szerint ha az állam nem képes megőrizni titkait, a sajtótól nem várható el, hogy minden esetben kitalálja: titkos dokumentummal van dolga. Emellett szerintük még a kiszivárgott államtitok szándékos közlését is csak "az ország különleges stratégiai érdekeit közvetlenül és bizonyíthatóan sértő esetekben indokolt büntetőjogilag szankcionálni".
Ugyancsak a titoksértéssel vádolt újságírók érdekét szorgálná a Büntető törvénykönyv (Btk) módosítása, amire azonban ebben a parlamenti ciklusban már nincs esély. A többi között erről beszélt lapunknak Wiener György szocialista országgyűlési képviselő, aki jelenleg nem tud ilyen képviselői módosító indítványról. Ráadásul a január végén kezdődő ülésszak a választások miatt rövid lesz, emiatt csak házszabálytól eltérve lehetne elfogadni ilyen indítványt akkor is, ha már tárgysorozatban lenne. A politikus nem tartja kizártnak azonban, hogy a következő ciklus elején foglalkoznak a kérdéssel, amelynek elfogadásához az egyszerű többség is elegendő.
Az utóbbi hetekben többen is jogalkotási lépéseket, törvénymódosítást szorgalmaztak, legutóbb Polt Péter. A legfőbb ügyész arról beszélt, hogy az újságírók ellen titoksértés miatt indult büntetőeljárásokban csak törvénymódosítás nyomán változhat az ügyészségi gyakorlat. "Ezekben az ügyekben a nyomozások, vádemelések során az ügyészség törvényesen, a büntető törvénykönyvnek (Btk.) megfelelően járt el" - fogalmazott.
A társadalomra veszélyességet illetve annak hiányát - amelyre nemrég a Magyar Újságírók Országos Szövetségének etikai bizottsága is felhívta a figyelmet - az ügyészség minden ügyben vizsgálja, ám ha a törvényalkotó egy adott cselekményt büntetni rendelt a Btk.-ban, akkor azt általában a társadalomra veszélyesnek kell tekinteni - vélte Polt. Szerinte a jogalkalmazónak lehetősége van arra, hogy bizonyos körülmények között egy tényállásszerű cselekmény esetében is megállapítsa, hogy az - a társadalomra veszélyesség hiánya miatt - nem bűncselekmény, ám ezt általánosságban, például minden újságíró által elkövetett titoksértési ügyben nem lehet követni, hiszen az "törvényrontó jogalkalmazói gyakorlat" lenne. Így ha a jogalkotónak ez a szándéka, akkor ennek megfelelően kell módosítania a jogszabályt - magyarázta.
Nem szólt azonban Polt arról, hogy a rendszerváltás óta tavaly fordult elő először, hogy az ügyészség - a korábbi eljárás-megszüntető gyakorlattal szemben - államtitoksértés vádja miatt bíróság elé állíttatott újságírókat. Ráadásul a Fővárosi Bíróság első fokon hiába mentette fel kollégánkat és hiába söpörte le a Fővárosi Főügyészség által benyújtott vádiratot. Az ügyész - aki vádbeszédében kollégánkat úgy jellemezte: "nem a sajtószabadság harcosát látom benne" - bejelentette, hogy fellebbeznek az ügyben, így a felmentő ítélet nem jogerős. Az ügyészség egyébként felfüggesztett börtönbüntetést kért a Népszava újságírójára. A munkatársunk ellen indított eljárás alapját egy olyan levél eredetije adta, amelynek jelzetek nélküli másolatát lapunk tavaly május 24-én közölte. Sutka Sándor, Hajdú-Bihar megye volt rendőrfőkapitánya 2003. szeptemberében küldte ezt az iratot az akkori megyei főügyész-helyetteshez, Simon Ernőhöz. A levél - ismeretlen forrásból szerkesztőségünkbe eljuttatott - másolatán semmiféle minősítő jelzet, iktatószám, fejléc, pecsét vagy más hivatalos jel nem szerepelt. Idővel kiderült azonban, hogy eredeti példányát korábban államtitokká minősítették. Erről munkatársunk nem kapott információt, holott a levél címzettjét és feladóját is megkereste, ám ők elhárították érdeklődését. A hatóság azt nem tudta megállapítani, hogy ki másolta le és jutatta el lapunkhoz az iratot, a rendőrség és az ügyészség ugyanis saját munkatársai között sikertelenül kereste a kiszivárogtatót.
Tavaly az év végén zárt ajtók mögött vádolták meg a HVG című lap tényfeltáró újságíróját. Rádi Antóniát államtitoksértéssel vádolják, bár a vádirat pontos tartalma, a tárgyalás menete, de még a tanúk kiléte is titkos. A korábbi sajtóhírek szerint az 1999-ben Pulitzer Emlékdíjjal elismert újságíró a székesfehérvári maffiaperről írt beszámolójával sérthette meg a törvényi előírásokat. A nyomozó- és a vádhatóság képviselőit is érintő maffiaper elsőrendű vádlottjának ügyvédje tett feljelentést ismeretlen tettes ellen, mondván, valaki kiszivárogtatta a titkos minősítésű vádirat több részletét. Hírek szerint az újságíró azzal védekezett, hogy a szerkesztőséghez eljuttatott névtelen levélből idézett tudósításában. Hogy a vádhatóság mily módon kereste magát a kiszivárogtatót és miért nem találta meg - nem tudni. Az eljárás részletei sem ismertek.
Törvénymódosítást szorgalmazott nemrég a Legfelsőbb Bíróság elnöke is annak érdekében, hogy titoksértés miatt ne indulhasson büntetőeljárás újságírók ellen. Lomnici Zoltán ezt a Magyar Újságírók Szövetsége (MÚOSZ) Etikai Bizottságának levelére válaszolta. Halák László, az etikai bizottság elnöke azt kérte a főbírótól: az LB adjon ki irányelvet, elvi döntést, annak érdekében, hogy a bíróságok az újságírók ellen titoksértés miatt indult eljárásokban hivatalból vizsgálják a társadalomra veszélyesség hiányát mint büntethetőséget kizáró okot. Az etikai bizottság többek között arra hívta fel a figyelmet, hogy az újságírót a sajtótörvény kötelezi a nyilvánosság szolgálatára. Lomnici Zoltán lapunknak megerősítette, hogy az ügyben jogegységi döntést nem lehetett hozni, hiszen nem volt ellentétes ítélkezési gyakorlat és irányelv közzététele sem jöhetett szóba. Kollégiumi véleményt pedig azért nem adtak ki, mert a jogszabály alapján egyértelmű, hogy a bíróságoknak ilyen esetekben vizsgálni kell a társadalomra veszélyesség fokát - tette hozzá. A főbíró közleményében is megállapította: a bíróságok minden államitok, hivatali titok, illetve magántitok megsértése miatt indult büntetőügyben "körültekintően vizsgálták a cselekmény társadalomra veszélyességét és a vád alá vont újságíró bűnösségének alanyi fokát. Ezek alapján az eljárás alá vont újságírókat általában vagy felmentették a bűncselekmény vádja alól, vagy enyhébb szankcióval, intézkedéssel zárták le az ügyet." Azonban szerinte is törvénymódosítás kell ahhoz, hogy "a Magyar Újságírók Szövetsége Etikai Bizottsága javaslatának megfelelően az újságírók ellen titoksértés miatt ne indulhasson büntetőeljárás".
- Az lenne a normális eljárás, ha a nyugati mintáknak megfelelően nem az újságírók, hanem a titokgazda ellen járnának el, ha ilyen információk napvilágra kerülnek - vélte Wiener György. Hasonlóan nyilatkoztak korábban a szabad demokratáknál is: a párt elfogadhatatlannak nevezte, hogy újságírók ellen titoksértés miatt büntetőeljárást indítsanak. Szerintük az államtitkot kiszivárogtató személy, nem pedig annak nyilvánosságra hozója kell feleljen az államtitok nyilvánosságra kerüléséért. Haraszti Miklós, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet médiaszabadság-felelőse a munkatársunk ügyében hozott felmentő ítélet után úgy nyilatkozott: "sürgős feladat az államtitoksértésről szóló Btk.-paragrafus állampolgárokra, köztük természetesen az újságírókra vonatkozó részének módosítása, hogy kizárólag az államigazgatók által elkövethetővé tegye a törvény e bűncselekményt" A Magyar Újságírók Országos Szövetségének elnöke, Eötvös Pál pedig úgy fogalmazott, ami az igazságszolgáltatásban folyik, néha meglepi az embert. Ilyen volt a Népszava államtitok-sértési ügye - nyilatkozta hozzátéve, megnyugtató, hogy ilyen eredménnyel zárult az ügy, és csak bízni lehet abban, hogy hasonló tartalmú másodfokú ítéletet hoznak majd.
A sajtórendészeti vétség tényállásának hatályon kívül helyezését célozza az az indítvány, amelyet a szabad demokrata Fodor Gábor terjesztett a parlament elé. A tényállás szerint sajtórendészeti vétséget követ el az, aki engedély vagy nyilvántartásba vétel nélkül állít elő vagy terjeszt olyan sajtóterméket, amelynek előállításához vagy terjesztéséhez engedély vagy nyilvántartásba vétel szükséges. Az előterjesztő indoklása szerint ennek a cselekménynek a visszatartásához elegendő a más jogágakban (szabálysértés, polgári jogi, személyiségi jogi védelem, adatvédelem) alkalmazott szankciórendszer.
Börtönbe az újságírókkal! (Varró Szilvia)
Hírszerző, 2006. január 4.
Börtönbe az újságírókkal!
Bűnöző zsurnaliszták és az ötéves terv
Két hete van a parlamentnek, hogy enyhítse az államtitkot sértő újságírók és civilek büntethetőségét lehetővé tevő titoktörvényt. Ha nem, újabb újságírók szaladgálhatnak a bíróságra hivatalnokok által lestemplizett fecnik miatt, ahelyett, hogy a köz érdekét szem előtt tartva munkájukat végeznék.
Törvénymódosítást szorgalmazott Polt Péter a hétvégén az újságírók államtitok-sértési ügyeinek megváltoztatására. Korábban több hazai szervezet és az EBESZ is szóvá tette, hogy elavult a magyar törvénykezés, amely büntetni rendeli azokat a civileket és újságírókat, akik államtitkot sértenek. Az ügyészség tavaly két esetben is eljárást kezdeményezett újságírók ellen.
Polt hivatalát emiatt többen feudális jogértelmezéssel és az újságírók üldözésével vádolták. A legfőbb ügyész január elsejei nyilatkozatában azonban azt mondta: ők csak a hatályos büntető-törvénykönyv szellemében jártak el.
A MÚOSZ szóvá tette, hogy ezek a cselekmények nem veszélyesek a társadalomra - Polt szerint azonban ha a törvényalkotó egy adott bűncselekményt büntetni rendel, akkor azt a társadalomra veszélyesnek kell tekinteni.
A vécépapír is titkos
A vitatott paragrafus egytől-öt vagy kettőtől-nyolc évig bünteti azt, aki a tudomására jutott államtitkot jogosulatlanul megszerzi, felhasználja vagy illetéktelen részére hozzáférhetővé teszi. A jogszabály, ahogy arra Réti Pál, a HVG főszerkesztője emlékeztet, a csodás ötvenes évek elején honosodott meg a magyar jogrendben, a következő indoklással: "felemelt ötéves népgazdasági tervünk sikeres megvalósítása, a szocializmus építése és a béke védelme azt követeli, hogy fokozott éberséget tanúsítsunk a belső és külső ellenség üzelmeinek meghiúsítása végett."
A korábban hatályos Csemegi-kódex legalább racionálisan érvelt, és csak a hadititkokat védte. Világszerte az a gyakorlat, hogy a törvény a civilek körében csak a nemzetbiztonsági-, és hadititkok felett őrködik - nem pedig az XY köztisztviselő által lestemplizett papírfecnik felett.
Nálunk azonban akár a titkárnő ellen is indulhat eljárás, ha megtalálja, és kávézás közben kifecsegi a titkot. Ezzel pedig fordítva ülünk a lovon: demokratikus gyakorlat szerint a titoksértést csak az követheti el, akire a titok rá van bízva, vagy nemzetbiztonsági ügyekben olyan civil, aki szándékosan sérti meg a titkot. A sajtónak tudniillik nem a titkok őrzése, ellenkezőleg: azok leleplezése a feladata.
A közérdek nem számít?
Korábban két esetben nyomoztak újságíró ellen hasonló miatt: H. Bíró László, a Népszava főszerkesztője ellen '98-ban a bős-nagymarosi keretmegállapodás-tervezet nyilvánosságra hozatala, Juszt László ellen pedig a Kriminális című újságban a kamu-megfigyelési ügy jegyzőkönyveinek közlése miatt indult eljárás.
Habár a papírokat államitoknak minősítették, nem lényegtelen, hogy jelentős közérdek fűződhetett ahhoz, hogy a közvélemény értesüljön a kormány bősi terveiről, és megtudja, igazat mondott-e a Fidesz vezetője, amikor azt állította, hogy vezetőiket az előző kormány megfigyelte. Legalábbis erre következtethetünk a Sólyom-vezette Alkotmánybíróság '92-es határozatából, amely a sajtószabadságot számos más jognál előbbre valónak nevezte.
Az akkori legfőbb ügyész, Györgyi Kálmán mindenesetre ejtette az ügyeket. Bíróságra államtitoksértés-ügyben a rendszerváltás óta először a Népszava újságírója elleni eljárás került; Csík Ritát nemrégiben első fokon felmentették. Decemberben kezdődött Rádi Antónia, a HVG újságírójának a pere.
Ennek minden egyes mozzanata titkos: a vádirat, a tárgyalások - Rádi még saját főnökeinek sem számolhat be semmiről, így azt sem lehet tudni, mivel sértett államtitkot a székesfehérvári maffiaperről szóló írásában.
A két újságírón kívül nem indult azonban eljárás a titkok kiszivárogtatóival szemben; az ügyészség szerint azért, mert azokat nem találták meg. Több napilap az ügyészség szimpátiáit vélte felfedezni amögött, hogy Polték lecsaptak a ballib lapok zsurnalisztáira, miközben nem vizsgálták a Szatmári-ügyet elindító Magyar Nemzetet, annak ellenére, hogy a lap maga is idézte Tóth Andrást, hogy államtitkot sértettek, és a kiszivárogtatás bűncselekmény. Az ügyészség azonban a Népszabadságot úgy tájékoztatta: az NBH-t megkérdezték, és szerintük nem volt szó államtitokról.
Törvénnyel a szabad sajtó ellen
Haraszti Miklós, az EBESZ médiaügyi megbízottja szerint Polt Péter azokban az esetekben járt el helyesen, amikor az ügyekről informáló újságírók ellen nem indított eljárást. Egyetért Polttal abban, hogy sürgősen módosítani kellene a vonatkozó jogszabályokat. "Sajnálatos romlás ugyanakkor a joggyakorlatban, hogy bár az ügyész tisztában van a törvény elavultságával, 15 év után először mégis bíróság elé vitt újságírókat, sőt csakis újságírókat."
A titkokat a btk-n kívül szabályozó titoktörvény módosításait e hónap közepéig fogadhatja el a parlament. A tervezett módosításokkal Haraszti csak részben elégedett: helyesnek tartja, hogy a törvény differenciál, és a jelenlegi két titokfajta helyett négyet hoz létre. A kisebb súlyú titkok megsértői így enyhébb büntetésre számíthatnak.
Nem változik viszont az elkövetők köre, azaz továbbra is büntethetők maradnának a titkok civil nyilvánosságra hozói. Haraszti szerint ellentétes a kifejezési szabadsággal, hogy továbbra is büntethetők a titok megszerzői, sőt azok is, akik gondatlanságból sértik a titkot, vagy nem jelentik fel a titoksértőket. "Holott ez tipikusan államigazgatási bűncselekmény; az egyéneket csak akkor lehet eljárás alá vonni titoksértés miatt, ha csalással vagy bűncselekménnyel szerezték meg azokat."
Habár a külügyminisztérium korábban az EBESZ biztosának levelére reagálva megfontolandónak nevezte, hogy nem az újságírókat kellene büntetni, mindennek nincs nyoma a jelenlegi törvénymódosításban.
A Nyilvánosság Klub tegnapi közleményében arra kéri a jogalkotókat, iktassák ki a készülő törvényből a sajtószabadságot és az alkotmányt sértő rendelkezéseket. A szabályozás azoktól is elvárja a titkok megőrzését, illetve a hatóságoknak való jelentését, akiknek nem kell tudniuk egy adat minősített voltáról. Továbbra is büntethetőek lennének az újságírók. Ha azonban az állam nem képes megőrizni titkait, a sajtótól nem várható el, hogy minden esetben kitalálja: titkos dokumentummal van dolga.
A köztől féltett titkok (Révész Sándor)
Népszabadság, 2006. január 9.
A köztől féltett titkok
Ma Magyarországon széles körű politikai egyetértés van abban, hogy feladatukat végző újságírókat büntetőjogilag üldözni kell. Ezt az egyetértést titokvédelemnek álcázzák.
Ha minden titokban marad, amit az állam titkosít, akkor védtelenek leszünk a titkosító hatalommal szemben. Ahhoz, hogy kiderüljön, mi mindent titkosítanak, amiről tudnunk kellene, időnként egy-egy titoknak ki kell pattannia. Ez az a lehetőség, ami a titkosítási joggal való visszaélést legalább egy kicsit kockázatossá teszi, s a titkosítók gátlástalanságát visszafoghatja.
Ezért a jótékony kockázatért valakinek kockáztatnia kell, valakinek valamilyen jogszabályt meg kell szegnie. Ez a kockázat akkor arányos, ha az "elkövetőnek" esélye van rá, hogy ismeretlen maradjon. Akkor van rá esélye, ha 1. nem az újságírót tekintik elkövetőnek, hiszen az ő személye eleve és szükségképpen nyilvános; 2. a nyilvánosság embereit nem lehet informátoraik kiszolgáltatására kötelezni.
Egy tisztességes jogrendben ez így van. Mert ha másképp van, akkor a nyilvánosság emberei nem vehetnek rá senkit jó lélekkel arra, hogy hozzájuttassa őket olyan információkhoz, amelyeket titkosítottak ugyan, de amelyek meggyőződésük szerint a közre tartoznak. Akkor a nyilvánosság emberei nem állhatnak jó lélekkel azok rendelkezésére, akik hivatalból ismernek olyan titkokat, melyeket meggyőződésük szerint el kell juttatni a nyilvánossághoz.
Magyarországon minden másképp van. Az újságíró az első számú bűnös és üldözött. De nem következetesen, hanem önkényesen. Ha a Népszava vagy a Heti Világgazdaság újságírójáról, Csík Ritáról vagy Rádi Antóniáról van szó, akkor igen, ha a Magyar Nemzetéről ("a Mucuska-ügyről"), akkor nem. A hatóság dönti el, melyikünk a Jupiter, melyikünk a kis ökör.
Magyarországon ezután is minden másképp marad - ha a törvényhozók olyanok maradnak, amilyenek most. Legalább kétharmaduknak egyet kellene érteni abban, hogy ne legyen mindenki köteles titokban tartani azt a minősített adatot, amelyet megismert (még akkor is, ha nem is tudja, ha nem is tudhatja, hogy minősített!), hanem csak az a közszolga, aki azokat hivatalból megismerheti, és akinek hivatali kötelessége az állam titkainak őrzése.
A törvényhozók többsége azonban az ellenkezőjét gondolja. A kormány decemberben beterjesztette a minősített adat védelméről szóló törvényjavaslatot. Ebben a régi szabályozás néhány irracionális elemét kiiktatták, de ezt nem. Az ellenzék a törvényjavaslatot általánosságban támogatja, egy-két elemét kifogásolja, de ezt nem.
Tiltakozik a Nyilvánosság Klub, a MÚOSZ, mi és kollégáink, de a parlamenti pártok közül egyedül az SZDSZ. Ők adtak ki ezzel kapcsolatban nyilatkozatot, és az ő vezérszónokuk, Gulyás József tiltakozott egyedül az ellen, hogy a feladatukat teljesítő kollégáinkat hatóságilag üldözzék: "Az SZDSZ számára továbbra is elfogadhatatlan, hogy újságírók ellen folyjon büntetőeljárás, akik adott esetben tudtukon kívül hoznak nyilvánosságra olyan információkat, amelyek esetlegesen államtitkot tartalmaztak."
Természetesen vannak titkok, amelyeket tisztességes állampolgár nem sért meg, és amelyeknek a megsértésében nem segédkezik. Mondjuk, egy biztonsági rendszer adataitól a köz nem lesz okosabb, viszont a biztonsága gyöngül, az adatcsere költsége pedig a köz kára. De például az, hogy Horn Gyula milyen merényletre szövetkezik a Duna ellen szlovák tettestársaival, vagy hogy az illetékes ügyész milyen vizsgálatokat tart indokoltnak Debrecen polgármesterével kapcsolatban - ezek olyan titkok, melyeknek nem a pandúrjai, hanem a rablói szolgálják a közt.
Interjú Haraszti Miklós EBESZ-biztossal
Élet és Irodalom, 2006. január 13.
"Van egy hivatalos ingerküszöböm"
Haraszti Miklós EBESZ-biztossal Rádai Eszter készített interjút
A korrupciót nem lehet másképp leleplezni, mint az állam titkainak a "kifecsegésével". Mert minden ellenkező híreszteléssel szemben a korrupció legerősebb bástyája a titkosítás - állítja Haraszti Miklós. Az egykori szamizdatszerző, az SZDSZ egyik alapítója, majd parlamenti képviselője ma az ötvenöt tagállamot tömörítő Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet (EBESZ) médiaszabadság-képviselője, 2004 óta a világszervezet sajtószabadságra felügyelő bécsi irodáját vezeti.
- Kezdjük aktuálisan: a magyar kormány nemrég a parlament elé terjesztette a minősített adat védelméről szóló törvényjavaslatot, amelynek egyik paragrafusa miatt civileket - újságírókat például, akár hivatásuk gyakorlásáért is - államtitoksértés címén továbbra is büntetni lehetne. A rendelkezés sajtószabadságot korlátozó, alkotmánysértő és a nemzetközi gyakorlattal ellentétes volta miatt természetesen több civil és szakmai szervezet tiltakozik. Jól tudom, hogy a Nyilvánosság Klub figyelmét, amely a kérdést elsőnek tette nyilvánossá, épp ön és irodája hívta fel a veszélyes paragrafusra?
- Igen, az elsőbbség azonban mégis az övék: már 1998-ban a Ki őrizze az állam titkait? című felhívásukban szinte szó szerint ugyanezeket a kifogásokat és javaslatokat fogalmazták meg.
A minősített adat védelméről szóló törvény - magyarul titoktörvény - egyébként nyugat-európai mintára határozza meg a titokfajtákat és kezelőik kötelességeit, de rendelkezik egy kakukktojás-paragrafussal, a tizenhetedikkel, amely a hivatalnokok körén túl az összes állampolgárra nézve titoktartási és bejelentési kötelezettséget ír elő: "Aki minősített adatot bármilyen módon megismer, köteles azt titokban tartani." Vessük ezt össze azzal, amit nyugaton a whistleblowerek törvényének hívnak. Miközben ott a civilek az államtitoksértést el sem követhetik, a bíróságoknak még azokat a hivatalnokokat is fel kell menteniük, akik a titkokat "kisúgták" vagy "befújták" a közvéleménynek, amennyiben úgy ítélik meg, hogy a nyilvánosságra hozatal közérdeket szolgált. Az állam ellenőrizhetőségének garanciája, hogy akár a hivatásos titokőrnek is lehet mentsége a kiszivárogtatásra: a közérdek szolgálata. Hát még a civilnek, akinek demokráciában nem lehet kötelessége, hogy vigyázzon az állam a titkaira! Hát még az újságírónak, akinek egyenesen hivatása, hogy felfedje a visszaéléseket!
Egyébként nyugaton is bajok vannak: nemrég Judith Millert, a New York Times tudósítóját börtönbe csukták. Amerikában legalább tíz újságíró áll vád alatt. De nem, mint nálunk, amiért állítólag államtitkot ismertettek. Hanem mert nem voltak hajlandók a valódi kiszivárogtató, a hivatalnoki forrás nevét kiszolgáltatni. Amerikában is tiltakozom tehát, de ott olyan szövetségi szintű törvényt követelek, amelynek Magyarországon egyelőre nincs is értelme: hogy az újságíró ne legyen köteles a forrásait kiadni. Nálunk egyelőre nem is lehet forrásvédő törvényt hozni, mert a Btk. 221. paragrafusa alapján alanyi jogon eleve mindenki bűnös, aki egy titkot meghallott és továbbadott.
- Könnyelműség tehát abban bíznom, hogy a magyar törvények szerint - ha arra kerül a sor - titokban tarthatom informátoraim kilétét, nem kell kiszolgáltatnom forrásaimat az igazságszolgáltatásnak, és ezért engem nem lehet felelősségre vonni?
- Nálunk a kötelességszegő hivatalnokra, a titok kiszivárogtatójára az ügyészség nem is kíváncsi. A most folyó két újságíróperben nincs is más vádlott, csak az újságírók. Magyarországon a Népszava munkatársa, Csík Rita, és a HVG-s Rádi Antónia ügyében kértek 1951 óta először - akkor terjesztették ki az államtitoksértést a civilekre - titoksértés címén börtönbüntetést újságírókra. Annak előtte nálunk is olyan szabályozás volt, mint most nyugaton, vagyis államtitoksértést civil ember csak akkor követhetett el, ha szándékosan nemzetbiztonsági érdekeket szolgáló titkot hozott nyilvánosságra. Újságíró ellen egyébként ezt a törvényt még a pártállam idején sem alkalmazták, habár az indoklása eredetileg az volt - ahogyan Réti Pál, a HVG főszerkesztője előásta -, hogy "ötéves tervünk megvalósítása az éberség fokozását követeli". Hiszen ha lett volna is vállalkozó újságíró, nyilván nem talált volna hozzá orgánumot.
Szerencsére a szankciót azután sem alkalmazták tizennégy évig, hogy megszületett a sajtószabadság, és a sajtó újra eleget tehetett eredeti hivatásának, az államhatalom ellenőrzésének. Az ügyészek figyelembe vették, hogy például a korrupciót nem lehet másképp leleplezni, mint az állam titkainak a "kifecsegésével". Mert minden ellenkező híreszteléssel szemben a korrupció legerősebb bástyája a titkosítás.
A hagyományt Polt Péter legfőbb ügyész szakította meg, mondván, a lehetőség benne van a törvényben, ami sajnos igaz. Még magát a Rádi Antónia elleni eljárást is titkosította, a vádlott a vádiratot is csak azután kaphatta meg, hogy aláírta, senkinek sem beszél a tartalmáról. Nekem is ki kellett jelentenem, hogy a titkot megőrzöm, mielőtt az ország nemzetközi kötelezettségeire, illetve a szakmai érdekvédelemre való tekintettel a bíró a MÚOSZ képviselőjével együtt megfigyelőként beengedett a tárgyalásra.
Az ügyészség eljárását még a rossz törvény mellett is a jogalkalmazás komoly romlásának és a sajtószabadság súlyos veszélyeztetésének tartom. Ha sikerülne precedenst teremtenie, képzeljük el, hogy mi játszódna le a magyar szerkesztők fejében minden alkalommal, amikor valamely ismeretlen eredetű, ám fontos információt tartalmazó szöveg közléséről kell dönteniük, s ezzel egyúttal arról is, vádlottak padjára juttassák-e munkatársaikat. Hiszen teljes bizonyossággal nem tudhatják - a Népszava-ügyben is csak a bírósági eljárás során derült ki -, tartalmaz-e államtitkot a közölni kívánt szöveg, vagy sem. Az elsőfokú ítélet szerint nem is tartalmazott. Tehát itt a sajtószabadság valódi strukturális korlátozásáról van szó.
- Amikor másokkal ellentétben beengedik egy titkosított büntetőügy tárgyalására Budapesten, akkor az EBESZ médiaszabadság-képviselőjével tesznek kivételt, és ebben a minőségében tiltakozik Judith Miller bebörtönzése ellen is? Mire van mandátuma a hivatalának?
- Az ötvenöt EBESZ-állam által jóváhagyott mandátum a részt vevő országok sajtóhoz való viszonyának ellenőrzéséről szól, a kifejezés szabadságával, a cenzúra tiltásával, a törvények minőségével, a monopolhelyzetek felszámolásával, az újságírók védelmével, tehát mindennel kapcsolatban, ami a demokratikus sajtóban megvédendő. Javaslatokat tehetek az egyes országokban szükséges reformokkal kapcsolatban, meghatározhatom a prioritásokat, együttműködhetek a civil társadalommal, és felszólíthatom - az ötvenötök megbízásából, külügyminiszteri szinten - az államokat a sajtószabadsággal kapcsolatos EBESZ-vállalásaik teljesítésére. Sajtószabadság-sértések esetén pedig lehetőségem van a nemzetközi közösség diplomáciai nyilvánosságához, valamint a média nyilvánosságához fordulni.
- Beszéljünk kicsit az ötvenöt tagállam közül azokról, amelyeket - némiképp eufemisztikusan - új demokráciáknak szoktunk nevezni, de akár új diktatúráknak is mondhatnánk őket, annyira fejletlenek bennük a demokratikus intézmények...
- Természetesen hihetetlen íve van a társadalmi rendszereknek és minőségeknek az északi féltekén, amelynek az EBESZ az államközi biztonsági szervezete. Ha csak a média szemüvegén át nézem, az egyik véglet az Amerikai Egyesült Államok, ahol egyáltalán nem létezik állami sajtó, még televízió sem. De most jártam Ashabadban, Türkmenisztánban, ahol nincs európai értelemben vett magánsajtó.
- Épp ezért kérdezem: lehet-e ott a huszonegyedik században demokráciáról beszélni, ahol nincs sajtószabadság?
- Ha politikatudós lennék, akkor az illiberális demokrácia fogalmával élnék, számosak és sokfélék ők ma a világban. Én mégis demokráciának mondom az EBESZ mind az ötvenöt részvevő államát, nyomós okkal. Mégpedig azért, mert éppen EBESZ-vállalásaiknak köszönhetően az új demokráciákban a legitimációjukat, bejelentett szándékukat, igényrendszerüket tekintve a helyzet radikálisan más, mint például akár Magyarország esetében volt, az úgynevezett Helsinki-folyamat első évtizedeiben. Mint talán közismert, az EBESZ a Varsói Szerződés és a NATO tagországai között 1975-ben megszületett Helsinki Egyezmények késői folyománya. Ám a kilencvenes évekig, megalakulásáig a részt vevő országok számára a szabad választás nem volt előírva. A sajtó szabadsága sem volt előírva. Ezek a mai új demokráciák viszont - éppen az EBESZ keretében - aláírtak bizonyos igen konkrét commitment-eket, önkéntes kötelezvényeket. A szabad sajtóra vonatkozó legfontosabbat éppen a Budapesten megrendezett miniszteri értekezleten. A legitimáció tehát kopernikuszi fordulaton ment keresztül.
- Tehát számukra a cenzúra, a sajtószabadság semmibevétele vagy megszegése, a monopóliumok léte vagy kizárólagossága már nem szabály, hanem szabálysértés.
- Úgy van. A Helsinki Egyezmény még elismerte az országok "kialakult társadalmi rendjét". De amikor létrejött az EBESZ, vele az a három intézmény is megalakult, amely azt a három területet testesíti meg, amely a Helsinki-folyamatból hiányzott, valójában magát a demokráciát. Ez a választások tisztaságát felügyelő hivatal, az ODIHR; a nemzetiségi ügyek főbiztossága; és a média-szabadság hivatala, amelyet most én vezetek. És én élek minden lehetőségemmel. Ma én is a Helsinki-folyamatot viszem tovább. Fenn kell tartani a párbeszéd lehetőségét, a közvélemény orientálásának a lehetőségét például a közép-ázsiai vagy a dél-kaukázusi országokban, amelyek az ENSZ-en kívül egyedül ehhez a szervezethez tartoznak. Ha néhány ország siralmas állapota miatt lemondunk erről, ha nem sikerül fenntartani a civil társadalom erősítésével a reformfolyamatot, akkor számukra minden elveszhet. Természetesen ebben az értelemben diplomatának kell lennem, ami meglehetősen új elem az én életemben.
Itt ismerek rá a Helsinki giccs című egykori esszém dilemmáira, amelyet 1985-ben mint disszidens értelmiségi, szamizdatszerző írtam a Budapesten a Helsinki-folyamat keretében megrendezett Kulturális fórum és ellenfórum alkalmából. Ez utóbbit viccből ellen-kulturális fórumnak neveztük, és most volt a huszadik évfordulója. Az írásom ugyanazok körül a kérdések körül forgott, mint amelyekbe manapság az új demokráciák ellenzéki emberei ütközhetnek a nemzetközi diplomáciai életben. Nagyon érdekes ma ezt újraolvasnom.
- Saját mostani pozíciójáról is szól egykori elmarasztaló ítélete?
- Szeretem azt gondolni, hogy levontam a tanulságokat. Mi azt nehezményeztük, hogy valamiféle inter-establishment összeesküvés zajlott a fejünk felett, az akkori diplomaták nem voltak hajlandók tudomást venni a helyzet fonákságáról és álságosságáról, nem néztek szembe például azzal a ténynyel, hogy minket, ellenzékieket kiszorítottak az értekezletről... Ezt írtam meg akkor, és azok a csodálatos emberek, akik akkor a mi magánlakásokon tartott ellen-fórumunkra jöttek el Pestre, Danilo Kiš, Susan Sontag, Hans-Magnus Enzensberger, jót mulattak ezen.
- Az imént azt mondta, hogy képesek a sajtószabadság érdekében, a cenzúra, a monopóliumok ellenében fellépni. De azt is mondta nagy nyomatékkal, hogy "diplomatának kell lennem". Nincs ez a kettő némiképp ellentétben?
- Szankciók természetesen nem állnak a rendelkezésemre. A problémák nyílt megnevezéséről, a kötelezettségek "lehívásáról", a közvélemény bevonásáról, a civil társadalommal való együttműködésről nem vagyok hajlandó lemondani, és az EBESZ erre immár módot is ad. Azzal is élek, hogy a nemzetközi diplomácia problémájává tudom tenni a kirívó normaszegéseket, a médiaszabadság durva megsértését, egy-egy törvény minőségét. De azokkal az eszközökkel is élek, amelyek az országok érdekévé teszik a párbeszéd fenntartását. Természetesen mindig akadnak olyan kormányok, amelyek adott belpolitikai céljaik miatt nem törődnek ezzel. De a nemzetközi együttműködés előnyei miatt tendenciaszerűen mindegyik ország érdekelt a megfelelésben.
- Tehát nyomást tud gyakorolni mondjuk egy közép-ázsiai kormányra, annak érdekében, hogy ne sértse meg a sajtószabadság demokratikus alapelveit?
- Inkább úgy mondanám, elő tudom segíteni az együttműködést és a vállalások teljesítését.
- A rendszerváltozások után szinte minden országban létrejöttek a független sajtó bizonyos elemei. Igaz, az új demokráciákban és jellemzően a volt szovjet köztársaságokban a pluralizmus jórészt a nyomtatott sajtóra és a még nagyon kezdetleges internetre korlátozódik. A televízióban, még ha van is már kereskedelmi csatorna, a monopolhelyzet nagyjából fennmaradt a privatizációs folyamat irányítottsága miatt, a jellegzetes családi és baráti tulajdon révén. A nyomtatott sajtót sok helyütt adminisztratív eszközökkel nyomorgatják. A büntető törvények "jogállami" eszközökkel - például a rágalmazási, becsületsértési, titoksértési paragrafusokkal - torolják meg a véleménymondást, tényfeltárást. Egy társadalmi szervezet - különösen, ha ellenzéki - megengedheti magának, hogy ezt a helyzetet erős jelzőkkel illesse, és én meg is védem ezt a jogát. Nekem magamnak azonban mindig szigorúan tényszerűen kell fogalmaznom. Földhözragadt, megvalósítható, jövőorientált, egyszerű lépésekből álló javaslatokat kell letennem az asztalra, és véletlenül sem politikai, mindig szakmai érvekkel alátámasztva, hogy ne lehessen ellenük politikai argumentációval fellépni. Ezért a munkám számomra szakmailag izgalmas továbbfejlődést jelent: politikai szimpátiáktól független, politikai indulatoktól mentes, valódi szakmai javaslatokat tenni.
- Mondott-e véleményt a magyarországi médiatörvény-koncepciókról?
- Nem. Van egy hivatalos ingerküszöböm: a sajtószabadság strukturális korlátozottsága, vagy - hogy nagyon közérthetően és egyértelműen fejezzem ki magam - a börtön. A magyar médiatörvény pluralizmust teremtett, s bár sok helyütt kijátszható, ez éppen a benne megtestesülő politikai kompromisszum eredménye. Jó lenne egy olyan törvény, amely immár kizárólag a törvény hivatására és a szakmai minőségre ügyel...
- A készülő titoktörvény és a titkokat "kifecsegő" újságírók ellen indított eljárások ezek szerint elérték "hivatalos ingerküszöbét".
- Igen, mindkét esetben a börtön a közös nevező, sőt a harmadikban is, amikor a Demokrata újságírójának és főszerkesztőjének rágalmazási ügyében fenyegetett börtönbüntetés. Akkor az ügy bírája - ebben a kategóriában ugyancsak először a rendszerváltás óta - felmondta az addig általánosan vállalt önkéntes moratóriumot.
Magyarország nagyjából ugyanakkor tért rá a börtönzésre, mint Lengyelország, és mintha valami konferencián beszélték volna meg, ugyanazt a választ kaptam kérdésemre mindkét ország akkori igazságügyi miniszterétől: a közép-európai országok évszázadokkal korábban német jogminták alapján építették fel jogrendszerüket, s nézzem meg Németországot, Ausztriát, Svájcot, lám, mindenhol börtönnel fenyegetik a rágalmazást.
- Ha tudatosan, rosszhiszeműen és ismételten történik.
- Nem, nem! Az akkori igazságügy-miniszter, és most ön sem veszi figyelembe, hogy a nyugat-európai országokban, habár még nem törölték el ezt a büntetőjogi tényállást, de megtalálták a módját annak, hogy ne alkalmazzák, s éppen a sajtószabadság biztosítása végett. Magyarországon, úgy tűnik, a Mécs Imre elleni rágalom keltette erkölcsi felháborodás feledtette azt a tényt, hogy bíróság és politikai indulat mindenféle van, és máskor, más felállásban és másik bíróságon ugyanez megtörténhet ellenkező előjellel is.
- De hova vezet ez? Beindul egy fagyasztó hatás a magyar sajtó egészében. Ne áltassa magát azzal, amivel altatni szokták a közvéleményt, hogy majd a szakmai színvonal fog növekedni. A szerkesztők agyába - éspedig épp a minőségi sajtóban - beépül a fékrendszer, amely nem engedi, hogy éles témákkal foglalkozzanak, közéleti emberek viselt dolgait, a múltjukban található sötét foltokat a nyilvánosság elé tárják, hiszen ezzel a börtön veszélyének tennék ki munkatársaikat. "Inkább ne foglalkozzunk az üggyel!" - mondják majd. Ez maga a fagyasztó hatás.
- De mi köze a sajtószabadságnak - sőt megkockáztatom: a sajtónak - a tudatos, gonosz, folytatólagosan elkövetett hazudozáshoz?
- De hiszen nem arról beszélek, hogy maradjon büntetlen a nagy nyilvánosság előtt elkövetett rágalmazás, hanem arról, hogy a jogi orvoslást teljesen át kell tenni a civil szférába, a polgári jogba. Azért lobbizom, hogy töröljék el a rágalmazás büntetőjogi válfaját, ahogyan már hét ország megtette ezt, számos országban pedig gyakorlatilag moratórium van rá. A tájékoztatás és a közéleti vita a maga túlzásaival, esetleges aljasságaival együtt is mentesüljön a kriminalizálás alól. Legyen vége annak a korszaknak, amikor a szót veszélyes fegyvernek tekintették. A civil eljárásban legyen az ügymenet gyorsabb, ott történjen meg a társadalom értékrendjének megfelelő morális megbélyegzés, az áldozat ott kapjon megfelelő elégtételt. Legyen a büntetés arányos, de érezhető. És természetesen a beszéd útján elkövetett személyiségsértést az összes civil állampolgár, az egész társadalom körében kell dekriminalizálni, s ilyen módon az újságíróit is. Ahogyan a titkok civil kifecsegése se legyen bűncselekmény. De legalábbis egyiket se lehessen börtönnel büntetni. Ellenkező esetben Magyarország bekerül abba a társaságba, ahonnan hivatalosan már tizenöt éve kikerült - de gyakorlatilag már 1973-ban, az én peremmel, az utolsó íróperrel.
- Tudom, hogy annak idején, amikor a Medgyessy-kormány változtatni kívánt a gyűlöletbeszéddel kapcsolatos szabályozáson, s tartalmi alapon kívánta büntetni a fajgyűlölet, a faji megkülönböztetés hirdetését, ön a büntetés, a kriminalizálás mellett foglalt állást. Most pedig azt mondja, "legyen vége annak a korszaknak, amikor a szót veszélyes fegyvernek tekintették". Hogyan fér össze e kétfajta logika?
- Én akkor is azon az állásponton voltam, hogy a beszédnek van legitim büntetőjogi korlátja: a közvetlen veszélyhelyzet előidézésére szolgáló felhívások terjesztése. Ha tehát a beszéd egyrészt akcióra való felhívás, másrészt közvetlen veszélyt idéz elő a társadalmi együttélésre: például erőszaknak vagy a jogrend felborulásának a veszélyét. Akkor nálunk - ahogyan azóta is - éppen ilyen tisztának és takarékosnak hitt törvény volt érvényben. Ám egy bíróság másodfokon felmentette ifj. Hegedűs Lórántot, aki a tizenhatodik kerület minden egyes családját arra szólította föl a postaládáján keresztül, hogy "rekesszétek ki őket", azaz jogfosztásra hívott fel. Akkor ezzel Magyarországon éppenséggel a méltányos korlátozó norma is megszűnt gyakorlatilag. Ezért támogattam, hogy a parlament - az Alkotmánybíróság felügyelete mellett - alkossa újra a normát, amelyet büntetlenül nem lehet átlépni. De nem azt támogattam, hogy ennek a normának ki kellene terjednie bármiféle csúnya beszédre. Nagyon helyesnek tartom, hogy Magyarországon nem következett be a konkrét beszédfordulatok tiltása, ami Európában egyre inkább terjed. Most még Anglia is elindult ebbe az irányba a vallásgyalázást tiltó törvényével, amely ellen már Mr. Bean is fölszólalt, úgy érezvén, ezen túl tilos lesz középkori témájú "anglikángyalázó" filmeket készítenie, amelyek pedig olyan mulatságosak...
Ez nagyon veszélyes út, mert a beszéd kriminalizálása és büntetőjogi korlátok közé szorítása csakhamar elvezet a liberális elmélet által síkos lejtőnek nevezett helyzetig. Valaha - és először éppen Angliában, Miltonék idején - azért találták fel a szólásszabadságot, hogy a kisebbségeket és a sajtót megvédjék akár a többség hatalmától is. A vallás védelme a tiszteletlen bírálattól, vagy például a gyűlölködő beszéd általános tilalma, már köszönőviszonyban sincs a szólásszabadsággal, hiszen mindkettő megengedi akár a többség ideológiáinak, közbeszédi tartalmainak büntetőjogi védelmét is. Semmi mást nem kell tenni, mint két ilyen rendszabályt hozni, s az egyébként demokratikus többségi hatalom máris csúnya elnyomássá válhat, először persze a szó világában. És máris a középkorban vagyunk... De legalábbis az illiberális demokráciában.

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság