text:
A halálbüntetés írottjogi szabályozása Magyarországon a felvilágosodástól a Csemegi-kódexig - PDF
A halálbüntetés írottjogi szabályozása Magyarországon a felvilágosodástól a Csemegi-kódexig
Download "A halálbüntetés írottjogi szabályozása Magyarországon a felvilágosodástól a Csemegi-kódexig"
1 Tóth J. Zoltán, Károli Gáspár Református Egyetem Állam- és Jogtudományi Kar Jogelméleti Tanszék A halálbüntetés írottjogi szabályozása Magyarországon a felvilágosodástól a Csemegi-kódexig Magyarországon a közép- és kora újkorban a halálbüntetés ahogy Európa többi részén is ekkoriban általánosan alkalmazott büntetőjogi jogkövetkezmény volt. Ezt mutatja Magyarországon bevett latin elnevezése (poena ordinaria) is, bár olyan mértékű igénybe vételére, mint ahogy azt manapság sokan a sötét középkor fogalmából kiindulva elképzelik (napi-heti rendszerességű kivégzések az ország minden vidékén), nem került sor. Ennek oka persze nagyon sokáig nem a humanista eszmények érvényesülése, hanem az értékes munkaerővel való takarékoskodás volt; nem véletlen, hogy a kivégzettek jó részét az adott vidéken idegenek tették ki (akik senkinek sem hiányoztak), illetve az sem, hogy a meghozott halálos ítéleteket sem mindig hajtották végre, hanem a lehető legtöbb esetben éltek a kegyelem eszközével. Ennek ellenére minden évben történt néhány száz kivégzés, és ez a tendencia csak a XVIII. század közepétől ért véget, amikor is megindult a felvilágosodás hatására bizonyos alapvető jogok elismerése, többek között csökkent a halálos ítéletek és a kivégzések száma, eltűnt a tortúra intézménye, és véget értek a boszorkányperek. Mindez azonban nem egyik évről a másikra következett be, hanem lassan, fokozatosan történt meg, ami azt jelentette például, hogy a vármegyei gyakorlatban több helyütt még a reformkorban is voltak kínvallatások vagy minősített kivégzések, és ezek hatásai (például a botbüntetés vonatkozásában) eltartottak majdnem a Csemegi-kódexig. A következőkben írásomban ezt az időszakot fogom át, amelyben is be kívánom mutatni azt, hogy a halálbüntetés alkalmazhatóságának köre hogyan csökkent az írott jogban (mind a törvényekben és rendeletekben, mind pedig a törvényerőre nem emelkedett javaslatokban), és hogy milyen utat tettünk meg a XVIII. század közepétől addig a törvénykönyvig, amely hazánkat a büntetőjog terén (is) a modern európai humanista államok közé emelte.
2 Magyarországon a halálbüntetést sokáig elsősorban szokásjogi alapon, a vármegyei törvényszékek (sedriák) és a pallosjoggal vagy vérhatalommal (ius gladii) rendelkező úriszékek gyakorlatában alkalmazták. A szokásjogi szabályozás még a XVIII. (részben pedig a XIX.) században is érvényesült, azonban ezt a szankciót a XVIII. század második felétől már egyre ritkábban vették igénybe. Ebben legnagyobb szerepet a felvilágosult abszolutizmus uralkodói, Mária Terézia és II. József játszottak, akik rendeleti úton meghozott szabályaikkal nagyban hozzájárultak a magyar büntetőjogi gyakorlat humanizálódásához. III. Károly as igazságügyi reformja után ugyanis a büntetőjog fő forrásává (a szokásjog mellett) a pátensek váltak: a felvilágosodás eredményeit a konzervatív, hagyományaikhoz és előjogaikhoz makacsul ragaszkodó nemesekkel szemben csak ezen az úton lehetett érvényre juttatni. A sötét középkorból és a talán még sötétebb kora újkorból való kivezető út első állomásának a boszorkányság megítélésének megváltozása tekinthető: Mária Terézia előbb, 1756-ban elrendelte, hogy a boszorkánysággal gyanúsított személyeket csak kellő körültekintés és mérlegelés alapján lehet elítélni, és hogy az így elítéltek ügyét az ítélet helyességének megvizsgálása végett fel kell terjeszteni a kancelláriához; 1 két évvel később, 1758-ban előírta a törvényhatóságoknak, hogy az ilyen ügyekről még a bírói eljárás megindítását megelőzően tájékoztatniuk kell az uralkodót; végül 1768-ban általános jelleggel megtiltotta a boszorkányokkal szembeni eljárást, kivéve, ha a gyanújelek kétségtelenül ilyen deliktum elkövetésére utaltak, de még ebben az esetben is csak akkor lehetett boszorkányság vádjával büntetőpert indítani, ha egyéb bűncselekmények gyanúja is felmerült ban elkészült és 1770 januárjában hatályba lépett a Constitutio Criminalis Theresiana, a bűnöket és büntetéseket átfogó jelleggel szabályozó osztrák kódex, melynek hatálya ugyan Magyarországra nem terjedt ki, de szokásjogi úton (ahogy például a Constitutio Criminalis Carolina az egyes városokban, illetve a Praxis Criminalis az északi és nyugati törvényhatóságok területén) részben nálunk is érvényesült. Ez már korlátozta a kínvallatást, és pontosan előírta a halálbüntetések végrehajtásának módját, miáltal a jogalkalmazói önkényt megszüntette; mindazonáltal rendelkezései önmagukban is elég kegyetlenek voltak, 3 így ez még csak kis mértékben tudott hozzájárulni a büntetőjog humanizálódásához. Sokkal 1 Erre az elhatározásra Mária Terézia azért jutott, mivel értesült arról, hogy az Arad megyei Borosjenőn négy nőt kétséges körülmények között ítéltek máglyahalálra és végeztek ki. (Ez volt egyébként Magyarországon az utolsó, élő emberen végrehajtott megégetés.) 2 Azonban már Mária Teréziát megelőzően született a boszorkányság tárgyában királyi leirat, amikor is 1728-ban a szegedi boszorkányper sajnálatos tapasztalatainak okán III. Károly előírta, hogy hasonló gyanú felmerültekor a törvényszékek az eljárást a szegedi esetnél nagyobb körültekintéssel folytassák le. 3 A Constitutio Criminalis Theresiana (németül Theresianische Halsgerichtsordnung) elismerte a minősített és súlyosított kivégzések létjogosultságát, és azok változatos, kegyetlenebbnél kegyetlenebb formáit ismerte (igaz, alkalmazási körüket definiálta), és több bűntettre írt elő halálbüntetést, mint a Carolina. 2
3 fontosabb volt ennél Mária Terézia március 22-én kelt pátense, mely teljes mértékben megtiltotta Magyarországon a tortúrát, és ezt a rendelkezést II. József 1783-as rendelete is megismételte. Ezeket azonban a megyék, városok és pallosjogú uradalmak rendre megszegték, mivel nem fogadták el legitimnek a rendeleti szabályozást. Ezért a kínvallatás teljes és végleges megtiltására csak II. József halála után (1791-ben) került sor, 4 amikor is II. Lipót törvényben mondta ki annak megszűnését. 5 Ugyancsak rendeleti úton valósult meg II. József igazságügyi reformja, mely az abszolutizmus jegyében központosítani igyekezett a büntető igazságszolgáltatást. Ennek érdekében előbb, december 12-én egységesen megvonta az úriszékektől a pallosjogot, 6 majd november 30-án megszüntette a megyei törvényszékek és a városi magistratusok büntető ítélkezési jogát is. Ugyanezzel a rendelettel felállította ugyanakkor a Judicium Subalternumokat, a központi ellenőrzés alatt álló állandó bíróságokat, melyek szeptember 1-jén kezdték meg ténylegesen működésüket, amely időponttól fogva a sedriák és magistratusok egyebek mellett nem szabhattak ki többé halálbüntetést. Legnagyobb és legfontosabb, máig emlékezetes újítása azonban anyagi jogi volt: az Ausztria számára készített, közönségesen csak Josephinának nevezett 1787-es büntető törvénykönyvében, mely Magyarországon királyi pátens útján lépett életbe, 7 köztörvényes bűncselekményekre 4 Ugyanekkor foglaltak törvénybe egy másik fontos garanciális eljárásjogi rendelkezést; az 1790/91. évi XLIII. tc. ugyanis megengedte súlyosabb büntető ügyekben a nem-nemesek számára is azt, hogy az elsőfokú elmarasztaló ítélet ellen fellebbezhessenek. 5 A kinzó vallatások annálfogva, mivel az igazság kikutatására alkalmas és megfelelő eszközt nem nyujtanak, hanem inkább büntetés számba mennek, addig, mig a büntető eljárásra nézve országgyülésileg más intézkedés nem tétetik, egyszerüen tiltva lesznek. (1790/91. évi XLII. törvénycikk a kinvallatásról) 6 A pallosjogot (illetve általában véve a földesúri bíráskodást) a Magyar Királyság területén véglegesen és örökre az évi IX. törvénycikk 4. -a szüntette meg, az új, azt követően alkalmazandó hatásköri szabályokról pedig az évi XI. törvénycikk rendelkezett. 7 A Sanctio Criminalis Josephinát (amely nem tévesztendő össze az I. József által 1707-ben kiadatott Constitutio Criminalis Josephinával) az január 14-i királyi leirat szerint a magyarországi alkalmazásba vétel érdekében le kellett fordíttatni az eredeti németről latinra, amely feladattal az uralkodó a kancelláriát bízta meg. Mivel e törvénykönyv szelleme és szabályai a magyar gyakorlattól részben idegenek voltak, illetve mivel az alkalmazási követelmények a gyakorlatban nem teljesültek volna (például a törvénykönyv fő büntetési neme a korábbi magyar szankcióalkalmazási gyakorlatban viszonylag kevéssé használt tömlöcbüntetés volt, a bebörtönzöttek számának radikális megnövekedésére így a magyar börtönrendszer nem volt felkészülve), ezért a kancellária megpróbálta húzni az időt, és előterjesztésében pontosítást kért az utasítás valódi tartalmára nézve (nevezetesen, hogy esetleg nem az adaptáció lenne-e a feladata). A király válasza azonban gyors és egyértelmű volt, így meg kellett kezdeni a hatályba léptetéshez szükséges intézkedések előkészítését, mindenekelőtt a latinra fordítást. A király azonban ezt sem bízta a véletlenre: maga készíttette el azt, mégpedig nemcsak Magyarország, hanem Erdély, Galícia és az olasz tartományok számára is. Hiába tiltakozott a Hétszemélyes Tábla, hogy az egyes országok fejlettsége, helyzete, történelmi fejlődése és jogi hagyományai mindenhol mások és mások, II. József ragaszkodott ahhoz, hogy az egységes birodalomban mindenhol egységes jog alapján járjanak el és ítélkezzenek a bíróságok. Így március 22-én már ki is bocsátotta azt a pátenst, mely Magyarországon életbe léptette a Josephinát, és amely igaz, ekkor még csak nagyon rövid időre véget vetett a magyar törvények és szokásjog alkalmazásának. 3
4 eltörölte a halálbüntetést, 8 és helyette az életfogytig tartó dunai hajóvontatást vezette be. 9 Sem ez, sem a többi rendelete nem lett azonban hosszú életű: 1790-ben bekövetkezett halála előtt mindegyik rendelkezését visszavonta, és ezt a helyzetet II. Lipót 1790/91. évi XL. törvénycikke szentesítette. Ezt követően a nemesi ellenállás felerősödött, az uralkodók (II. Lipót, I. Ferenc) pedig inkább az új külpolitikai kihívásokkal (francia forradalom, Napóleon, Szent Szövetség) voltak elfoglalva, így a következő néhány évtizedben sem idejük, sem kedvük nem volt a magyar törvényhatósági büntető ítélkezésbe való beleszóláshoz, a sedriák gyakorlata törvényességének ellenőrzéséhez, 10 minek következtében a halálos ítéletek újra megszaporodtak, bár a végrehajtás módja maga humanizálódott. Egyre kevésbé szabtak ki minősített vagy súlyosított halálbüntetéseket, részben saját emberiességi megfontolásaiknak, részben pedig annak az május 15-én kelt királyi leiratnak köszönhetően, mely megtiltotta a rendkívüli szenvedéssel járó vagy kínzással egybekötött halálbüntetések alkalmazását, és csak két végrehajtási módozatot ismert el, az akasztást és a lenyakazást (fővételt); mindazonáltal még 1827-ben is hajtottak végre például kerékbetöréses kivégzést. Az önkényes jogszolgáltatás 11 visszaszorításának és ezáltal a büntetőjog humanizálódásának fontos feltétele lett volna egy önálló büntető kódex létrehozása, mely az egész országra kötelező jelleggel szabályozta volna a büntethetőség feltételeit, a büntetendő magatartásokat, azok szankcióit, valamint a büntetés kiszabása során figyelembe veendő körülményeket; e kódex megszületésére azonban az első próbálkozásoktól számítva majd egy évszázadot várni kellett. Az első ilyen kezdeményezés 12 már 1791-ben megszületett, amikor 8 A halálnak büntetése azokon a vétkeken kívül, melyekről a Törvény szerént Álló Ítéletet (Judicium statarium) kell tartani, helyt ezentúl ne talállyon. Azokban az esetekben pedig, a hol Álló Ítéletet kell tartani, az istráng rendeltetik egyedül halálos büntetésnek.az erre ítéltetett Gonosztévő felakaszttatni, megfojttatni, és a szokott temetéstől el fog tilttatni. A Gonosztévőnek teste azután, minek utána például a népnek 12 órákig függött, minden pompa vagy kísérés nélkül takaríttasson a földbe, a hol lehet, az akasztófa mellett. (Josephina, 20. ) (Az idézet forrása: Mezey Barna /szerk./: A magyar jogtörténet forrásai. Szemelvénygyűjtemény. Osiris Kiadó, Budapest, 2001, 243. o.) 9 Ebben természetesen nemcsak humánus megfontolások, hanem praktikus célok (az elítéltek munkaerejének hasznosítására való törekvés) is szerepet játszott. 10 Ha ezt néha meg is kísérelték, akkor sem értek el vele különösebb eredményt; február 21-én például egy királyi helytartótanácsi rendelet a halálbüntetést csak a legsúlyosabb bűncselekmények esetében tette lehetővé alkalmazni, ezt azonban a magyar ítélőszékek nem tartották be. 11 Az önkény lehetőségét a XVIII. század végén, XIX. század elején csak fokozta, hogy a megyék a király vagy a nádor engedélyével statáriumot hirdethettek a közbiztonságot jelentősen veszélyeztető cselekmények elszaporodása (például rablóbandák garázdálkodása) esetén. Ennek eredményeképpen a XIX. század első felében a törvényhatóságok többségében érvényben volt a rögtönbíráskodás, bár ez sokszor merőben formális volt, mivel tényleges statáriális eljárásra csak nagyon ritkán (néhol pedig szinte soha nem) került sor. 12 Valójában 1712-ben már volt egy próbálkozás ilyen kódex létrehozására, amelyet Bencsik Mihály nagyszombati jogtanár készített el, de a később a jog teljes rendezésének igényéből felállított országgyűlési bizottság, a Systematica Commissio létrejöttével ez a plánum pusztán e bizottság egyik megtárgyalandó anyagává vált, majd sorsa osztozott a jogrendezés általános sorsával: minthogy az elmaradt, a büntető tervezetből sem lett törvény (bár a III. Károly-féle reform annak egyes elemeit felhasználta). 4
5 is az es diétán országgyűlési bizottságot 13 törvénykönyv megalkotására. 14 címmel el is készült, 15 állítottak fel az első magyar büntető A tervezet 1795-re Codex de delictis eorumque poenis de annak diétai megtárgyalására soha nem került sor. E kódex egyébként a kor magyar viszonyaihoz képest meglehetősen felvilágosult szellemű volt, az elrettentés mellett fontos büntetőpolitikai célnak tekintette a megjavítást is, amelyre minden lehetséges esetben törekedni kellett, és halálbüntetést vagy életfogytig tartó tömlöcbüntetést csak akkor lehetett kiszabni, ha ez a cél (a megjavítás), továbbá az általános megelőzés a bíró értékelése szerint más büntetéssel nem volt megvalósítható. 16 A tervezet bevezetője, az Alapelvek (Principia) 17 ezt azzal magyarázta, hogy ha a társadalom biztonsága más szankció alkalmazásával nem garantálható, akkor az állam saját védelme érdekében jogosult akár az elkövető életének elvételére is. Semmi sem indokolja ugyanis mondja a bevezető, hogy ha az önvédelem jogát megadjuk az egyes embereknek, akkor ne adjuk meg az emberek közösségének. 18 Kimondta ugyanakkor a javaslat, hogy a halálbüntetést a lehető legritkább esetben szabad alkalmazni, a minősített és súlyosított kivégzéseket pedig expressis verbis 13 E bizottság a Deputatio Juridica nevet viselte, elnöke pedig az akkori országbíró, gr. Zichy Károly volt /91. évi LXVII. tc. 15 A köztörvényes bűncselekményekre vonatkozó általános Btk.-n túl született egy külön javaslat a statáriális bíráskodás szabályozására is, amely azonban elfogadása esetén sem hozott volna sok újat, mivel az gyakorlatilag az addigi szokás- és a helytartótanácsi rendeletekkel szabályozott jog írásba foglalása lett volna. Eszerint statáriális bíráskodásra lázadás, zendülés, avagy rablások, rablógyilkosságok elszaporodása esetén lett volna lehetőség, a király engedélyének kikérését és a statárium kihirdetését követően. A bíróság hat tag tagból állt volna, az ítéletet pedig szóbeli bizonyítás után, a tárgyalás megkezdésétől számított 24 órán belül és egyhangú szavazással kellett volna meghozni (ellenkező esetben rendes bíráskodásnak lett volna helye). Az elmarasztaló ítélet csak akasztásra szólhatott volna, amelyet három órán belül kellett volna végrehajtani; fellebbezésnek vagy kegyelmi kérvény benyújtásának pedig nem lett volna helye. (Ismételjük: mindezek a szabályok a gyakorlatban alkalmaztattak, azok tehát e külön törvényjavaslat hatályba lépésének elmaradása ellenére ténylegesen érvényesültek lásd még ehhez az 1849-es vésztörvény elemzésénél írottakat!) 16 Minden egyes büntetésnek az a célja a bűnöst illetően, hogy vagy javuljon meg, vagy ha már nem javítható további, jövőbeni ártó képességétől fosztassék meg. A közösséget illetően pedig a példaadás a büntetés célja: hogy tudniillik mások a büntetéstől való félelmükben visszariadjanak a bűntettek elkövetésétől. A bosszú tehát egyetlen esetben sem lehet a büntetés célja, és mindig méltatlan a törvények szentségéhez. (Alapelvek VIII.) Halálbüntetést semmilyen más esetben nem szabad kimondani, csakis akkor, ha a tettes szándékossága olyan fokot ér el, hogy sem a társadalom, sem az egyes polgárok biztonsága, továbbá valamennyi büntetés általános célja, a példamutatás nem érhető el másképpen, csakis a tettes halálával. Hogy mindez annál biztosabban elérhető legyen, a halálbüntetést amennyiben erre mód van mindig a tett elkövetésének helyén, de legalábbis ahhoz közel kell végrehajtani. (Alapelvek XV.) [Az 1795-ös büntető javaslat idézetei Hajdu Lajosnak Az első (1795-ös) magyar büntetőkódex-tervezet című könyvéből (Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1971) valók.] 17 A javaslat az Alapelvek című bevezetőből, valamint két részből állt, mely utóbbiak közül az első az eljárási, a második pedig az anyagi jogi rendelkezéseket tartalmazta. 18 Bármilyen hátrányt, még az élettől való megfosztást is ki lehet szabni büntetésképpen, ha a közbiztonság megóvására nem áll más eszköz rendelkezésre. Ha ugyanis bármelyik polgár védelmi helyzetben, saját életének megmentésére bármilyen eszközt jogszerűen alkalmazhat, minden bizonnyal nem lehet nehezményezni az állam esetében sem, ha saját biztonsága megóvása érdekében ugyanezt teszi. Azt pedig, hogy miféle eszköz és miféle példa szükséges a közbiztonság megóvásához és a büntetések céljának eléréséhez, a nép erkölcseiből és az eset egyéb körülményeiből kell megítélni. (Alapelvek XII.) 5
6 megtiltotta. 19 További garanciális szabályként íratott elő, hogy a kivégzést a lehető leggyorsabban és legfájdalommentesebben kell végrehajtani, mégpedig rendi állástól függetlenül egyforma módon, mindenkivel szemben pallossal. 20 (Ez utóbbi elv már a törvény előtti egyenlőség egy megnyilvánulásaként tekinthető, de a javaslat egyebekben is törekedett a státuszbeli különbségek értékelésének a mellőzésére.) A tervezet a halállal való büntethetőség alsó korhatárát 16 évben szabta meg, 21 sőt úgy rendelkezett, hogy a 16 és 24 év közötti fiatalokkal szemben is csak kivételesen ( hacsak javíthatatlanságuk és szerfölötti gonoszságuk meg nem haladja életkorukat ) lehet kapitális szankciót kiszabni. 22 Ismerte az elévülést is: a praescriptio idejét általában tíz évben határozta meg, de a javaslat szerint még a halállal büntethető cselekmények is húsz év alatt elévültek volna. 23 További érdekessége volt, hogy általános jelleggel rendelkezett a felbujtó, a társtettes, a közvetett tettes és a bűnpártoló büntethetőségéről (a bűnrészesekéről csak némely különös részi tényállás körében), és mindegyikre a tettesre megállapított büntetési tétel alkalmazását rendelte el, a felbujtót kivéve, mert aki mint a bűntett szerzője (author delicti) kiválik a többiek közül, vagy tekintélyével, illetve egyéb módon bárkit is rábírt a bűntett elkövetésére, súlyosabb büntetéssel kell sújtani, mint a többieket. 24 Az elaborátum biztosította ezenkívül a fellebbezés, a halálra ítéltek számára pedig a kétfokú fellebbvitel jogát 25 (a perújításét azonban nem), 26 szabályozta a halálbüntetés végrehajtásának módját, 27 emancipálta a hóhér személyét, 28 valamint rendelkezett a kegyelem gyakorlásának mikéntjéről is A halálbüntetésnél azonban figyelemmel kell lenni arra, hogy lévén a halál valamennyi rossz közül a legvégső annak súlyosbítása ellenkezik a büntetés céljával, de főképp az emberi jó érzéssel, ezért a halálbüntetés súlyosbítását élő elítélten soha nem szabad alkalmazni, sőt:... a halálbüntetést nagyon ritkán szabad... alkalmazni. Néha azonban, rendkívüli esetekben, el lehet rendelni a holttestnek a gyalázat helyére való kitételét, felnégyelését, elégetését, avagy az ítélet végrehajtásának kihíresztelését. (Alapelvek XII.) 20 E büntetés végrehajtási módja egyforma legyen, és az e célra alkalmassá tett pallost mindig úgy kell alkalmazni, hogy a halálraítélt a lehető leggyorsabban és legbiztosabban viselje el a büntetést. (Alapelvek XV.) 21 Első rész, XII. szakasz, Első rész, XII. szakasz, a főbenjáró bűncselekményeknél a több mint 20 esztendőn át tanúsított tisztességes élet... törli a büntetést... (Első rész, XII. szakasz, 19. ) 24 Alapelvek VI minden főbenjáró ítélettel elmarasztalt személynek joga van ahhoz, hogy fellebbezhessen a fellebbezési fórumhoz, vagyis a kerületi ítélőtáblához, s ha ott is marasztaló ítéletet kapna, avagy ha a királyi tábla lenne az eljáró bíróság... akkor jogosult a fellebbezést a legfelsőbb felülvizsgálati fórumhoz, a Hétszemélyes Táblához benyújtani. Egyetlen halálos... ítéletet sem lehet mindaddig végrehajtani, míg az ügy meg nem járja a legfelsőbb felülvizsgálati fórumot. (Első rész, XV. szakasz, 2. ) 26 Perújítás helyett a javaslat pusztán a halálra ítélt és kivégzett személy leszármazóinak és örököseinek azon jogát biztosította volna, hogy azok az új bizonyítékok alapján pert indítsanak az ártatlanul kivégzett rehabilitációja érdekében, és ennek során, bizonyítva rokonuk ártatlanságát, helyreállítsák annak becsületét. (Első rész, XVI. szakasz) 27 Ez az első rész XVII. szakasza szerint a következőképpen történt volna: a halálbüntetésre szóló ítéletet a Hétszemélyes Tábla általi jóváhagyást követően a vádlott előtt kihirdetik, majd az ezt követő harmadik napon 6
7 A Codex de delictis eorumque poenis a korábbi törvényi és szokásjogi szabályokhoz képest visszafogottabban élt a halálbüntetés alkalmazásával, bár az még így is a bűncselekmények jelentős körében kiszabható maradt volna: a tervezet három bűncselekményi kategória tizenkilenc különböző bűntettére tette lehetővé az elítélt halálra ítélését. Így a közbiztonság elleni bűncselekmények közül a hűtlenség (második rész, 30 I. szakasz), 31 a lázadás és a zendülés (III. szakasz), 32 a bűnözők rejtegetése (IX. szakasz), 33 a hamis feladás (rágalmazás XV. szakasz), valamint a hamis tanúzás (hitszegés XVI. szakasz) 34 esetében élhetett volna a bíró e szankcióval, az élet és testi épség elleni bűntettek a délelőtti órákban végrehajtják azt. Ez alatt a három nap alatt előkészítik a terheltet a kivégzésre (például lelkészt biztosítanak számára, hogy meggyónhasson neki és az vigaszt nyújthasson), majd a nyilvános kivégzés napján az egybegyűltek előtt újból felolvassák az ítéletet. A lefejezést követően a holttestet egy rövid időre közszemlére teszik, majd épp olyan rendes temetésben részesítik, mint bárki mást. Bizonyos esetekben a kivégzés félbeszakítható vagy elhalasztható: így például ha az időközben felmerült új bizonyítékok alapján kiderül, hogy az elítélt ártatlan; ha a terhelt a királytól kegyelmet kapott; ha magasabb dikasztérium kérte az ítélet felülvizsgálatát; továbbá ha az elítélt terhes lett, beszámíthatatlanná vált vagy súlyos betegségbe esett, addig, amíg ez az állapota tart minthogy a társadalom alapelveivel az is ellenkezik, hogy az ítéletvégrehajtókat... a hamis közfelfogás tisztességtelen embereknek tartsa... ezennel kinyilváníttatik, hogy egyenlőképpen élvezik mindama jogokat, amelyek a társadalom valamennyi tagjának általánosságban kijárnak. Éppen ezért senkinek sem szabad szemrehányást tenni nekik életformájuk miatt, avagy valamiféle kifogást emelni ellenük ezen a címen. (Első rész, XVII. szakasz, 13. ) 29 Ennek kapcsán kinyilvánította, hogy a király elvileg korlátozás nélkül gyakorolhat kegyelmet (vagyis hogy bármely, bírói ítélettel kiszabott büntetést elengedhet vagy mérsékelhet), és azt is, hogy a megkegyelmezés joga kizárólag őt illeti meg, ám egyúttal arra is utalt, hogy e jogával az uralkodó a törvények hatékonyságának biztosítása érdekében lehetőség szerint visszafogottan éljen, vagyis csak abban az esetben, ha különleges körülmények, avagy a közösség java teszi szükségessé a megkegyelmezést. (Első rész, XVIII. szakasz) 30 Az egyes bűncselekmények mindegyike a második (ha úgy tetszik: a különös) részben nyert elhelyezést, így ezt a továbbiakban nem jelölöm, csak a szakaszszámot hivatkozom meg. 31 A hűtlenségnek három formáját különbözteti meg a tervezet: az állam külső biztonsága elleni hűtlenséget (az ellenséggel való szövetkezést, összejátszást, az ellenség bármilyen módon /például fegyver vagy élelmiszer szállításával/ való segítését, a kémkedést, erődítmények feladását, elárulását, a háborúra való ok szándékos előidézését stb.); az állam belső biztonsága elleni hűtlenséget (a király tekintélyét veszélyeztető vagy a törvényhozó és a végrehajtó hatalom jogszerű működését akadályozni célzó tevékenységeket); valamint a felségsértés kázusát. Ez utóbbi a király testi épsége, személyes szabadsága vagy élete elleni bármely szándékos cselekményt felöleli, akár véghezvitték azt, akár csak megkísérelték vagy pusztán szövetkeztek annak megvalósítására. Míg a hűtlenség első két faja esetében csak a szándékosság harmadik fokán (előre eltökélt, gonosz szándék esetében) van helye halálbüntetésnek (és ezenkívül jószágvesztésnek /vagyis e deliktum büntetése tulajdonképpen a klasszikus fej- és jószágvesztés esete/), addig a felségsértésnél nem lehet tekintettel lenni a szándék különböző fokozataira, hanem mindenféle mérlegelés nélkül, csakis és kizárólag halálbüntetés szabható ki (sőt még a büntetés súlyosításának /lásd: Alapelvek XII.!/ is helye van). 32 A III. szakasz 1. -a szerint: A lázadás: a törvényes hatalom elleni erőszakos vagy fegyveres felkelés többekkel társulva; ha ez hirtelen kezdődik, hamarosan elrendeződik, illetve mindjárt kezdetben sikerül elcsendesíteni, akkor zendülés a neve. A szándékosság harmadik fokán (a hűtlenséghez hasonlóan) a halálbüntetés mellett ez esetben is helye lehet a kivégzés súlyosításának. 33 E deliktum tulajdonképpen a mai bűnpártolással egyezik meg; a bűnpártoló büntetése pedig azon bűncselekmény súlyához igazodik, amelyet az követett el, akinek a hatóság elől való szökését, menekülését, elrejtését a bűnpártoló (az illető által elkövetett bűncselekmény jellegéről tudva) segítette. Ennek alapján minden olyan bűnöző rejtegetése, menekülésének előmozdítása, aki halállal büntethető vagy büntetendő cselekményt valósított meg, szintén halállal büntethető vagy büntetendő. 34 A rágalmazás ártatlannak bizonyult személy... megvádolása bűntett elkövetésével (XV. szakasz 1. ), a hamis tanúzás pedig hamis eskü tétele olyan személlyel szemben, akit a hatóság valamely bűncselekmény elkövetésével gyanúsít, ha ezt a hamis esküt az elkövető az illető személy büntetőperében teszi. Mindkét 7
8 esetében pedig az emberölés (XIX. szakasz), 35 a szülő- és egyéb rokongyilkosságok (XX. szakasz), 36 a csecsemőgyilkosság (XXI. szakasz), 37 a csecsemők kitétele (XXIII. szakasz), 38 a bérgyilkosság (XXIV. szakasz), 39 a megétetés (mérgezés 40 XXV. szakasz) és a rablógyilkosság (XXVII. szakasz) 41 esetében szabhatott volna ki ilyen büntetést. Végül a polgárok javait, vagyonát és szabadságát veszélyeztető bűntettek elkövetői közül halálra lehetett volna ítélni azt, aki útonállás ( latorság ) vagy rablás (XXXIV. szakasz), 42 nemi erőszak (XXXVII. szakasz), 43 lopás (XXXVIII. szakasz), 44 tolvajok támogatása (XXXIX. deliktum büntetése (a bűnözők rejtegetéséhez hasonlóan) azon bűntettől függ, amellyel az elkövető mást ártatlanul megvádolt; így ha a bevádolt halálbüntetést kaphatott volna, akkor (a tükröző büntetés elvének megfelelően) a rágalmazó és a hamisan tanúskodó is, ha állítása igaztalan voltáról tudott, büntethető poena capitalisszal. 35 Az egyszerű emberölések büntetése tizenkét évtől halálig tartó börtön, a minősítetteké viszont halálbüntetés (adott esetben szigorítással). A XIX. szakasz 2. -a szerint minősített az emberölés, ha azt több személyen, vagy ha terhes asszonyon, jótevőn, a polgári társadalomban különleges rangot betöltő személyen, vagy: ha különleges módon és különlegesen gonosz szándékkal követik el ; a 4. pedig egyéb minősített eseteket is felsorol, amelyek közül többet az egyéb különös részi tényállások sui generis deliktumként határoznak meg ( a szülők, a gyermekek, a házastársak, az első fokú fivérek és nővérek megölése, továbbá kutak olyan megmérgezése, amelynek nyomán haláleset is bekövetkezett ténylegesen, az ismételt bérgyilkosság, a rablógyilkosság ). 36 E körbe az összes le- és felmenő, egyenes ági vérrokon, a házastárs, valamint az örökbefogadó szülő, az örökbefogadott gyermek, a mostohaszülő (de érdekes módon a mostohagyermek nem), továbbá a gyám és a gyámolt tartozott. 37 A csecsemőgyilkosság nem más, mint az újszülött gyermek anyja általi megölése, amelynek büntetési tétele az emberölés szankciójához igazodik. 38 A csecsemő kitételét csecsemőgyilkosságnak kell tekinteni, ha a kitett újszülött a megtalálása előtt meghal, és természetesen ekkor is az emberölésre előírt szankciókat kell alkalmazni. 39 A bérgyilkosság fogalma alá nemcsak az tartozott, ha valaki mást anyagi juttatások révén igyekezett rávenni egy harmadik személy megölésére, hanem a bármilyen egyéb ígéret, fenyegetés stb. hatására végrehajtott vagy megkísérelt gyilkosságok is ideértettek; érdekes módon azonban a megbízó (a felbujtó) cselekményét a javaslat enyhébbnek értékelte, mint a tényleges gyilkos magatartását. 40 A megétetés az elaborátum szóhasználatában nem egyszerű méregkeverés vagy mérgezés, hanem méreggel elkövetett emberölés (XXV. szakasz 1. ), vagyis a gyilkosság egy speciális, különösen veszélyes (és nehezen leleplezhető) módja. 41 A rablógyilkosság a javaslat szerint nem más, mint haszonszerzési céllal elkövetett emberölés (XXVII. szakasz 1. ), de a haszon bármi lehet, és az sem feltétel, hogy az ténylegesen realizálódjon. E minősített emberölési esetet még tovább súlyosbítja, ha közút elállásával követik el,... ha megismétlődik, és ha többekkel társulva, úgy gyakorolják, mint valami foglalkozást, és végül: ha a gyilkosság elkövetésének módjából a rablógyilkos különleges kegyetlenségére lehet következtetni (XXVII. szakasz 3. ). Mivel azonban a XIX. szakasz 4. -a értelmében a rablógyilkos büntetése eleve csak halál lehet, ezért a súlyosító körülmények legfeljebb a kivégzés szigorítását jelenthetik. 42 A bármely személy ellen haszonszerzés céljából okozott erőszak (anélkül azonban, hogy annak halála következnék be) latorság, amennyiben pedig a támadó ténylegesen el is vesz erőszakkal valamit, a bűntettnek rablás a neve. (XXXIV. szakasz 1. ) Megismételt rablások esetén, amikor tehát a javulás reménye sincs már meg, ki lehet szabni a halálbüntetést is. (XXXIV. szakasz 7. ) 43 Ha a nemi erőszak elkövetéséhez a tettesnek több társa volt, s a cselekmény egyúttal a köznyugalmat is megzavarta, olyannyira, hogy e tett a rablás egyik minősített esetének tekinthető, akkor ennél a bűntettnél is helye van a rablás bűntetteire előírt büntetésnek. (XXXVII. szakasz 8. ) Vagyis ha a nemi erőszakra csoportosan és rendszeresen, szinte már rutinszerűen, illetve ha különös félelmet keltve és a közbiztonságba vetett hitet lerombolva kerül sor, akkor halálbüntetés is kimondható. 44 A tervezet XXXVIII. szakasz 8. -a a lopás körébe foglalja a mai fogalmaink szerinti sikkasztást és a római jogból ismert használatlopást (furtum usus) is, mindkettőt (sok egyéb mellett) a lopás minősített esetének tekintve. Ugyane szakasz 11. -a pedig kimondja, hogy abban az esetben, ha a tolvaj már gyakran kapott 8
9 szakasz), 45 csalárdság avagy csalás (XL. szakasz), 46 okirat- és pecséthamisítás (XLI. szakasz) 47 vagy gyújtogatás (XLIII. szakasz) 48 bűncselekményét valósítja meg; jelentős előrelépésként értékelhető viszont, hogy az elaborátum egyetlen erkölcsi vagy vallási deliktumra sem írt elő halálbüntetést, de még súlyos tömlöcbüntetést sem. A tervezet talán éppen túlságosan előremutató jellege miatt soha nem került az országgyűlés elé megtárgyalásra, és bár később is (így 1802-ben és 1807-ben) voltak kísérletek annak plénum elé vitelére, arra végül is nem került sor. Eredetileg az évi VIII. törvénycikk által kiküldött választmány feladata szintén az 1795-ös javaslat átvizsgálása és véleményezése lett volna, 49 ám az általa 1829-re elkészített és 1830-ban az országgyűlés elé terjesztett elaborátum inkább az szeptember 3-án hatályba lépett osztrák büntető törvénykönyvet tekintette mintának. E tervezet ennek megfelelően meglehetősen retrográd volt: a halálbüntetést általánosan, a bűncselekmények széles körében alkalmazott rendes büntetésként szabályozta, a rendi különbségeket pedig mind a bűncselekmények meghatározása, mind pedig a büntetések kiszabása és végrehajtása során figyelembe vette; egyetlen haladó vonásának az tekinthető, hogy megtiltotta a minősített halálbüntetéseket. A súlyos büntetést, s nem mutat semmi reményt arra, hogy megjavuljon, éppen ezért részéről továbbra is veszedelem fenyegeti a társadalmat, büntetésként kimondható a halál is. 45 A tolvajok támogatásán az elaborátum egyszerre érti a lopásra való felbujtást, a lopásban való bűnsegédi közreműködést, valamint az orgazdaságot. E cselekmény büntetése fő szabályként a lopás szankciójával egyezik meg: Mindaz, aki magában a lopás aktusában szándékosan tényleges segítséget nyújt a tolvajnak, ugyanazon büntetésre teszi érdemessé magát, mint amilyenekkel a törvény rendelkezése a fő tolvajt sújtja. (XXXIX. szakasz 4. ) Továbbá:... e deliktum büntetése... ugyanaz legyen, mint ami a közvetlenül megelőző szakaszban az elsődleges lopásra határoztatott meg. (XXXIX. szakasz 8. ) 46 A XL. szakasz 1. -a szerint csalárdság az igazságnak bármilyen álnok ravaszsággal történő, mások becsapására, vagy megkárosítására irányuló megváltoztatása vagy elkendőzése. E szakasz a csalárdságnak rengeteg konkrét esetét sorolja fel: e bűntett fogalmi körébe tartozik például a tervezet szerint az ún. alakoskodás ( idegen személyiségnek álnok, más megkárosítására irányuló felvétele /2. /, például más neve alatt jognyilatkozat tétele), a hamis tanúzásra való felbujtás, a váltóhamisítás, a mérték- és súlyhamisítás, a szerzői jogi plágium, a csalárd csőd, a csecsemők összecserélése stb. A csalás büntetése pedig a tolvajok támogatása bűntettéhez hasonlóan a lopáséhoz igazodik, tehát többszörös visszaesés és megrögzött, javíthatatlan bűnöző életmód esetében halálbüntetés is alkalmazható. 47 E cselekmény büntetésére szintén a lopásra előírt tételek irányadóak, hozzátéve, hogy súlyosabban vét az, aki e bűntettével valakinek életére... tör, mint az, aki... csak mások javai ellen ármánykodik, de sem becsülete, sem élete ellen nem (XLI. szakasz 3. ). 48 A javaslat gyújtogatás címszó alatt valójában a mai közveszélyokozás bűntettéhez sorolható minden olyan magatartást ért, amely a közösségre nézve veszélyt jelent (például vízáradás okozása gátak lerombolásával). Ami pedig a szankciót illeti: Abban az esetben, ha a fennálló pozitív szándék, valamint a másik ember megölésének intenciója következtében valaki meghalt és nagyobb anyagi kár is bekövetkezett, az ilyen tettesre a halálbüntetést is ki lehet mondani. (XLIII. szakasz 11. ) 49 Az 1790/1:LXVII. törvénycikk alapján kidolgozott rendszeres munkálatok tárgyalása, mint igen nagy jelentőségü és fontos következményekkel biró ügy, hosszabb tanácskozást igényelvén: a karok és rendek, Ő szent felsége kegyes jóváhagyásának hozzájárulásával, egy számos tagból álló bizottság kiküldését határozták el, mely albizottságokra oszolva, az emlitett munkálatokat birálja meg, a föntebb idézett 1790/1:LXVII. törvénycikk elvei szerint vegye tárgyalás alá s véleményét ugy maguk a bizottsági munkálatokra, valamint a tervezett törvénycikkekre vonatkozólag is, inditó okokkal támogatva, a következő országgyülésre nyujtsa be. (1827. évi VIII. tc.) 9
10 reformkor szellemisége azonban ezt a szintet ekkorra már túlhaladta, így nem csoda, hogy az 1830-as elaborátum nem válhatott törvénnyé. A szabályozás igénye azonban ekkor (ellentétben például az 1790-es évekkel) már megvolt a nemességben, amit az udvar belpolitikai szerepvállalásának fokozódása tesz érthetővé. A kancellária ugyanis a felvilágosult gondolatok terjedését és az uralkodóval való szembenállást igyekezett részben adminisztratív, részben büntetőjogi eszközökkel megakadályozni, és az ilyen cselekmények letörése érdekében (különböző állam elleni, politikai vagy sajtóvétségek elkövetése címén) többeket büntetőeljárás alá vont vagy akár be is börtönöztetett. Így járt például br. Wesselényi Miklós, Kossuth Lajos és az ún. országgyűlési ifjak több tagja is. Ilyen körülmények között érthetővé válik, hogy a magyar nemesség miért változtatta meg nagyjából egy rövidke évtized alatt addigi álláspontját, és miért kezdett el egyre jobban ragaszkodni egy új, a jogbiztonságot (és persze ezáltal a nemesi érdekek érvényesülését) garantáló, egységes büntető kódex létrehozásához. Erre az első alkalom az évi diétán adódott, amikor is az országgyűlés az évi V. törvénycikkel országos választmányt küldött ki, melynek elsődleges feladatául a börtönrendszer megreformálását (pontosabban a tömlöcök helyetti börtönrendszer kialakítását), másodsorban azonban az 1830-as büntető anyagi és eljárásjogi javaslat tökéletesítését jelölte meg. Az országos választmány december 2-án úgy határozott, hogy a munkát három alválasztmányban fogja elvégezni, melyeket az anyagi, az eljárási és a végrehajtási jog korszerű, a humanizmus elveinek megfelelő szabályainak megalkotására hoznak létre. Ugyanekkor e három bizottság munkájának összehangolására és a követendő alapelvek meghatározására egy küldöttséget állítottak össze, 50 mely december 10-én az anyagi jogi alválasztmány számára egyebek mellett lefektette azt az elvi álláspontot, hogy a halálbüntetést a köztörvényes bűncselekmények szankciói köréből ki kell iktatni. 51 Bár az anyagi jogi bizottság elnöke gr. Tihanyi Ferenc lett, a tervezet Deák Ferenc keze nyomát viselte magán, mivel ő hangolta össze az anyagi jogi alválasztmány munkáját, és a végső szöveget ő diktálta le a bizottság titkárának, Pulszky Ferencnek A küldöttség elnöke gr. Teleki József, tagjai pedig Deák Ferenc, gr. Dessewffy Aurél, br. Eötvös József, Klauzál Gábor, Pulszky Ferenc és Zarka János voltak. 51 Az alválasztmányok számára további elvi követelményként állították fel a törvény előtti egyenlőséget (konkrétan azt, hogy nemes és nem-nemes, illetve hogy világi és egyházi személyek között semmi különbség ne tétessék); a büntető eljárás szóbeliségét és nyilvánosságát; a felelősségre vonásnak és a büntetés végrehajthatóságának az elévülését; a testi büntetések eltörlését; hogy a büntetőperek az akkuzatórius formán alapuljanak; valamint hogy ugyanaz a grémium ítélje meg a tény- és a jogkérdéseket is. 52 A tervezetet sokan Szalay László nevéhez kötik, ő azonban bár időnként kétségtelenül segített a munkában nem volt tagja az anyagi jogi bizottságnak; ő az eljárási alválasztmány titkári teendőit látta el. A félreértés oka az, hogy a tervezetet egy röpiratban Szalay ismertette meg a nagyközönséggel, így a köztudatban e javaslat az 10
11 A javaslat legfontosabb vonása természetesen az volt, hogy a halálbüntetést nem vette fel a szankciók sorába, 53 ő nevével forrott össze, noha annak megszerkesztése és megszövegezése Deák és (kisebb részben) Pulszky érdeme. 53 Ezenkívül fontos jellegzetessége volt még, hogy a büntetési minimumot nem ismerte, így korlátlan enyhítési lehetőséget biztosított (volna) a bíró számára 54 Ezt csak megerősítette a 17. rendelkezése, amely kimondta, hogy a büntetéseknek olyan nemei, melyek a fentebbi 8. paragrafusban megemlítve nincsenek, ezentúl semmi büntető közkereseti esetben alkalmazhatók nem lesznek. 55 Emellett a tervezet a határozott ideig tartó rabságot, a fogságot (áristomot), a közhivatal elvesztését, a pénz (vagyon-) büntetést, valamint a bírói megdorgálást ismerte. 56 Holtig tartó rabság leend a gyilkos büntetésének legnagyobb mértéke... (110. ) 57 A felségsértésnek legnagyobb büntetése holtig tartó rabság leend. (421. ) 58 A hűtlenségnek legnagyobb büntetése holtig tartó rabságig terjedhet. (430. ) 59 Hét megye nem szavazott, egynek a képviselői pedig nem voltak jelen. 60 A Rendi Tábla (az alsóház) a törvényeket két szakaszban fogadta el. Előbb a kerületi ülésre került sor, amelyben a követek a végső szavazásra bocsátandó törvényjavaslat szövegének kialakítását végezték el, olyan szöveget próbálva meg megfogalmazni, amely várhatóan az országos ülésen többséget tud szerezni. Az itt lefolytatott vitáról nem készült jegyzőkönyv, a kerületi ülésen történtekről tehát hivatalos dokumentumok nem maradtak fenn, kivéve ez alól természetesen a kompromisszum eredményeként megalkotott törvényszöveg feletti szavazás eredményét. A hivatalos (dokumentált) vita ennek következtében az ún. országos ülésre maradt, ahol azonban a szöveg változtatására már nem volt mód; itt pusztán a törvényjavaslat végső változatának elfogadása vagy el nem fogadása volt a tét. Természetesen mivel a kerületi ülésen a javaslat már többséget tudott szerezni, ezért csak ritkán fordult elő, hogy az alsóház végül mégsem fogadta el a tervezetet, ez azonban a vita hevességén nem változtatott, már csak azért sem, mert a kisebbségi véleményt képviselő követek a vita jegyzőkönyvével tudták igazolni, hogy vármegyéjük követutasításának eleget tettek. 61 Az eljárásjogi tervezet (főképp az esküdtszéki rendszer bevezetésének terve miatt) ugyanígy járt, és csak a börtönügyi javaslatot fogadta el az országgyűlés mindkét háza, azt viszont tanácsadói javaslatára az uralkodó nem szentesítette, mondván, hogy a másik két kódex nélkül önmagában a végrehajtás törvényi szabályozása értelmetlen volna, a szükséges változtatások pedig adminisztratív úton is megoldhatók, így a börtönállapotok javítása érdekében törvényi szintű rendezésre nincs szükség. 11 de a büntetések nemeiről rendelkező 8. nemcsak ezt a jogkövetkezményt törölte el, hanem a testi és a megszégyenítő büntetéseket is. 54 legsúlyosabb szankció az életfogytáig tartó rabság lett (volna), 55 A és még az olyan bűncselekmények esetében is maximum ezt lehetett (volna) alkalmazni, mint a gyilkosság, 56 a felségsértés 57 vagy a hűtlenség. 58 Bár a tervezetet az alsóház előbb az 1843 augusztusában megtartott kerületi ülésen 30 megye igenlő szavazatával, 12 megye nemleges szavazata ellenében, 59 később pedig a szeptemberi országos ülésen 60 27:16 arányban elfogadta, a főrendiház ellenállásán a javaslat végül megbukott ban a forradalom győzelmével és Deák igazságügy-miniszterré válásával ismét felmerült az elvi lehetősége annak, hogy ezekből a humanisztikus elképzelésekből jogszabály legyen, ám az as országgyűlés, az utolsó rendi diéta az áprilisi törvények megalkotása kapcsán az alapvető államszervezeti és alkotmányjogi (a feudalizmusból a polgári korszakba való átmenetet biztosító intézkedésekkel kapcsolatos) kérdésekkel volt elfoglalva, a későbbi választott törvényhozás pedig a forradalom vívmányait próbálta megvédeni, illetve a belső szervezkedéseket elfojtani. Ilyen körülmények között a büntetőjog reformjának gondolata nem válhatott központi kérdéssé, sőt a humanizálódás helyett nagyfokú szigorodás figyelhető meg.
12 Ennek oka az említett belső szervezkedés, a kisebbségek ellenállási mozgalmainak aktivizálódása, különösen pedig a szerb felkelők által kirobbantott délvidéki lázadás volt. E lázadás letörése érdekében július 19-én Szemere Bertalan, a Batthyány-kormány belügyminisztere a felkeléssel érintett déli megyékben kinyilvánította az ostromállapotot, mely az állam elleni cselekmények vonatkozásban a statárium 62 bevezetésével járt, Deák pedig július 22-ére az alsóház indítványára kidolgozott egy javaslatot, mely rendkívüli büntető bíróságok (ún. vésztörvényszékek ) felállítását rendelte el; továbbá meghatározta azokat az állam elleni, illetve katonai bűntetteket, amelyek esetében e vésztörvényszékek rögtönítélő eljárás keretében halálbüntetést szabhatnak ki, valamint azokat az eljárási szabályokat, amelyek ezen processzusra vonatkoznak. E tervezetből azonban csak hosszú hónapok múlva, február 13-án lett ténylegesen törvény, amikor azt a debreceni országgyűlés a katonai helyzet kiéleződése miatt végül is elfogadta A statáriális (rögtönítélő) eljárás vagy talponálló per (processus judicii statarii, processus summarissimus) Magyarországon nem volt előzmények nélküli. Már a XVII. században létezett a cirkálás intézménye, amikor is a közrend és közbiztonság megrendülése idején (például rablóbandák fosztogatása esetén vagy háborús években) a vármegyei közgyűlés eseti felhatalmazása alapján az alispán néhány szolgabíróval és esküdttel (néha pedig egymaga, a helyi nemesek közül bírótársakat választva) mint rendkívüli bíróság járta azokat a vidékeket, ahol a bűnözés gyors és hatékony felszámolására égető szükség volt, és faluról falura menve ítélkezett az elfogott gonosztevők felett. A cirkáló bíróság által kiszabott büntetés ilyenkor rendszerint azonnali akasztásra szólt, mégpedig mindazokban az ügyekben, amelyekben való eljárásra a congregatio parochialis azt feljogosította. Ezek sokszor nagyon csekély súlyú bűncselekmények voltak, például Nyitra vármegye 1656-ban minden lopást halállal rendelt büntetni egészen addig, amíg a közrend végleg helyre nem áll; de azonnal végrehajtandó halálbüntetés járt annak a falusi bírónak is, aki a bűnözők üldözését vétkesen elmulasztotta. Ebből a cirkálásból alakult ki a XVIII. század második felében a statáriális eljárás, amely virágkorát Magyarországon (legalábbis ami a feudalizmus korszakát illeti) a XIX. században élte. A statáriális eljárást helytartótanácsi rendeletek szabályozták; ezek kimondták, hogy bármely vármegye akkor rendelhet el statáriumot, ha erre a nádortól vagy (tipikusan) a királyi helytartótanács elnökétől engedélyt kap, és ha azt az engedély megérkezte után 14 napon belül közhírré teszi (kihirdeti). A bűnözés helyzetéről a vármegye háromhavonként be kellett, hogy számoljon a helytartótanácsnak, amely ez alapján felülvizsgálta az engedély szükségességét, és adott esetben (ha a közbiztonság ezen idő alatt helyreállt) visszavonhatta azt; de egyébként is egy év után a rendkívüli állapot megszűnt, hacsak a vármegye kifejezetten új engedélyt nem kért (vagyis meg nem hosszabbíttatta azt). A rendkívüli állapot kihirdetését csak meghatározott bűncselekmények üldözésére lehetett kérni, így rablásra (praedocinium), rablógyilkosságra (latrocinium), útonállással elkövetett fosztogatásra (obsessio viarum cum spoliatione juncta) és szándékos gyújtogatásra (incendium malitiosum). Rögtönítélő eljárásnak a helytartótanácsi rendelkezések értelmében ezen bűntettek elkövetői közül is csak azokkal szemben lehetett helye, akiket tetten értek, illetve akik elfogatásuk során a letartóztatással szemben fegyveresen ellenálltak, néhány szigorúan meghatározott kivételtől eltekintve (így például nem lehetett talponálló per útján felelősségre vonni azt, aki még nem múlt el húszéves és korábban büntetve nem volt, de azt sem, akivel szemben a bizonyítékok hiányosak voltak és azok beszerzése hosszabb időt vett volna igénybe). Az eljárás maga a letartóztatástól számított legfeljebb három nap alatt be kellett, hogy fejeződjön, ellenkező esetben az ügyet át kellett tenni a rendes bírósághoz. A statáriális bíróság öt tagból állt, akik csak kétfajta ítéletet hozhattak: vagy halálra ítélték a vádlottat (ehhez egyhangú döntés szükségeltetett), vagy felmentették őt. Ha nem volt egyhangú a határozat, akkor megint csak a rendes bíróság vette át az ügyet. A halálos ítélet meghozatalát követően legfeljebb három órán belül a kivégzést végre kellett hajtani, a holttestet pedig elvileg a statárium teljes ideje alatt, a gyakorlatban három napig az akasztófán kellett hagyni elrettentő példaadás végett, ezt követően pedig az akasztófa mellé kellett elföldelni. 63 A végleges szövegváltozat ugyan valamelyest eltért a Deák-féle eredeti verziótól, de lényeges változtatásokat nem hajtottak végre rajta, így a törvény gyakorlatilag Deák elképzelésein alapult. 12
13 Az évi I. törvénycikk (az ún. vésztörvény ) 64 a hazaárulás, az ellenség segítése, az ellenséggel szövetkezés, a magyar honvédelem gyengítése stb. fogalomkörébe vonható elkövetési magatartásokat rendelte statáriális eljárás keretében halállal büntetni, kivéve ha azokat 18 éven aluli személyek, őrültek vagy terhes nők valósították meg. 65 Azokat a területeket, ahol e törvény rendelkezéseinek alkalmazása szükségesnek mutatkozott, a Honvédelmi Bizottmány határozta meg, és ugyancsak a Honvédelmi Bizottmány nevezte ki a vésztörvényszékek tagjait. 66 Tettenérés esetén e bűncselekmények elkövetőit bárki elfoghatta, ezt követően pedig a terheltet 24 órán belül bíróság elé kellett állítani, amely legfeljebb háromszor 24 óra alatt ítéletet kellett, hogy hozzon. A rögtönítélő eljárás teljes mértékben szóbeli 67 és főszabály szerint nyilvános volt, de a nyilvánosságot az álladalom érdekében felmerülő fontos okok miatt ki lehetett zárni. Ha a vád alá vont személyt a vésztörvényszék egyhangúlag bűnösnek találta, akkor kizárólag halálra ítélhette, 68 amely ítéletet mindenkor puskapor és golyó által, az ítélet meghozatalától és az azt követő azonnali kihirdetéstől számított három órán belül kellett végrehajtani, és amely ítélettel szemben semmiféle jogorvoslatot igénybe venni vagy kegyelmi kérvényt előterjeszteni nem lehetett. A Honvédelmi Bizottmány 1849 márciusa és júniusa között 18 ilyen rendkívüli bíróságot állított fel, ezeket azonban júniusban megszüntették, és helyettük egy országos központi vésztörvényszéket hoztak létre; ám ez utóbbi mindössze két ügyben járt el, ítéletet ezekben 64 A törvény teljes és pontos címe a következő volt: évi I. törvénycikk a rögtönitélő hadi s polgári vegyes biróságok felállitása, szerkezete, eljárása, s itéletek alá tartozó esetek meghatározása tárgyában. 65 A törvény 5. -a a következőképpen rendelkezett: A 18 éven alóliak, őrültek és terhes asszonyok kivételével ezen rögtön itélő biróság itélete alá tartozik sors és nem különbség nélkül, a magyar haza polgárai és lakosai közül, legyen az polgári, egyházi vagy katonai egyén: a) Ki a magyar haza, annak polgári alkotmánya, független önállása, s területi épsége ellen valósággal fegyvert fog - vagy másokat illy cselekvésre izgat. b) Ki az ellenséggel czimborál - annak szabad akaratból - tettleges kényszerités nélkül, bármi szolgálatot tesz - kémül szolgál, eleséget, fegyvert, pénzt visz - zsoldosokat szerez, utat és ösvényt mutat - irott vagy szóbeli utasitással segedelmére van. c) Ki az ellenség rendeleteit, intézkedéseit, s csábitó felhivásait ellenállhatlan kényszerités közbejötte nélkül - foganatba veszi s terjesztgeti. d) Ki Magyarország katonáját s bármely más polgárát, - ugyszintén bárminemű fegyvert, lőport s egyéb hadi szereket az ellenség kezébe szolgáltat. e) Ki ellenállhatlan kényszerités közbejötte nélkül az ellenségtől hivatalt vagy bárminemü megbizatást elfogad - s annak érdekében működik. f) Ki az ország hadseregét, vagy annak osztályát - vagy szolgálatban eljáró bármelly hivatalnokát, biztosát, futárát szándékosan tévutra vezeti, ezek müködéseit tettleg gátolja, vagy személyeiket utazásaik közben letartóztatja. g) Ki az ország seregének, élelemmel, zsolddal, szállásali ellátását, vagy továbbszállitását tettlegesen, és szándékosan akadályozza. h) Ki az országgyülés, annak határozatai, s rendeletei s intézkedéseinek tettlegesen ellenszegül, vagy tettleges ellenszegülésre határozottan izgat. i) Ki magánál, tudva, ellenséges katonát vagy kémet rejteget. 66 A vésztörvényszék öt tagból állt, melyek közül kettő katonai, másik kettő polgári egyén volt, elnöke pedig katona és civil is lehetett. 67 Mindamellett a szóban elhangzottak jegyzőkönyvezésére szigorú szabályok vonatkoztak, a vádlott és a tanúk által elmondottakat például szó szerint le kellett írni, a leírtakat az illető kihallgatása után nyomban fel kellett olvasni, és azt a bíróság minden tagjának alá kellett írnia. 68 Ha a rendkívüli bíróság a terheltet egyhangúlag ártatlannak találta, akkor természetesen fel kellett őt menteni, ha pedig a szavazatok megoszlottak, akkor (a többségi véleménytől függetlenül) a rendes bíróságnak kellett őt átadni. 13
14 sem hozott, július 20-a körül pedig Görgey kezdeményezésére tevékenységét formálisan is beszüntette. A szabadságharc leverése után a megtorlás időszaka következett, amely a kiszabott és végrehajtott halálbüntetések számának drasztikus megnövekedésével járt. A halálos ítéletek pontos száma nem ismert, azt a források (beleértve mind a katonai törvényszékek, mind a statáriális bíróságok ítéleteit) félezer körülire teszik, amelyekből mintegy lett ténylegesen végrehajtva A császár parancsa (illetve annak felhatalmazása révén Haynau július 1-jei győri proklamációja) alapján nem sokkal a világosi fegyverletétel után, augusztusában és szeptemberében felállították a haditörvényszékeket (Kriegsgerichten), amelyek feladatává a forradalomban és szabadságharcban részt vett személyek felelősségre vonását tették. 71 E bíróságok a katonai büntetőjog alkalmazásával döntően állam elleni bűncselekmények (hazaárulás, hűtlenség, lázadás stb.) miatt ítélték halálra és végeztették ki az 1848/49-es események legfőbb irányítóit, ám tevékenységük kiterjedt azon államellenes magatartások megtorlására is, amelyeket a felségárulók a szabadságharc leverése után követtek el. 72 Emellett a szabadságharc alatt a magyar honvédségben szolgált, majd a 69 Kecskeméti Károly levéltári kutatásaira alapozva körülbelül százötven kivégzett politikai és katonai vezetőről beszél, míg Mezey Barna nem egészen 120 kivégzésről ír; azt azonban mindketten elismerik, hogy ennek a többszörösére tehető azoknak a száma, akiknek az életét a császári katonák a letartóztatásukkal szembeni ellenállás során vagy szökésük megakadályozása végett oltották ki. (Vö.: Kecskeméti Károly: A halálbüntetés eltörlésének ügye az országgyűlésen. Szemere Bertalan augusztus 19-i beszéde. In: Kerezsi Klára /szerk./: Kriminológiai Közlemények 53., Magyar Kriminológiai Társaság, Budapest, 1996, o.; valamint Mezey Barna: Az évi megtorlások történetéhez. In: Jogtudományi Közlöny, 1999/11. szám, o.!) 70 A császári represszió történetéhez tartozik még, hogy nagyjából 1700 személyt ítéltek szabadságvesztésre ( egyszerű várfogságra vagy sáncmunkával egybekötött fogságra), mintegy ezer volt honvéddal szemben rendelték el az osztrák haderőbe való kényszersorozást (igaz, nagy részüket hamarosan elbocsátoták, mivel a helyőrségek nem voltak felkészülve ennyi újonc fogadására), több ezren pedig a megtorlástól való félelmükben vagy itthon voltak kénytelenek bujkálni, vagy pedig (többségükben) emigrációra kényszerültek. 71 E haditörvényszékek közül a legtöbb halálos ítéletet az aradi és a pesti hozta. Az egyedül közel háromszáz halálos ítéletet kimondó aradi, ún. megerősített haditörvényszék felállítását Haynau augusztus 25-én külön parancsban rendelte el, majd augusztus 31-én egy újabb parancsban kiterjesztette a felelősségre vonandók körét a szabadságharc irányítóin túl gyakorlatilag mindenkire, akinek a tevékenysége bármilyen módon elősegítette az április 14-i függetlenségi nyilatkozat előtti status quo megváltoztatását vagy az új, a császár által soha el nem ismert magyarországi állami rend védelmét. 72 A leghíresebb kivégzettek közé az aradi tizenhármak és gróf Batthyány Lajos tartoztak, de többeket (köztük például magát Kossuth Lajost is) távollétükben ítéltek halálra (és távollétükben szimbolikusan ki is végezték őket, pontosan követve az igazi akasztásnál alkalmazandó eljárás szabályait). Nem közismert, de az aradi vértanúk ellen nem egy, hanem három különböző büntető eljárás folyt le: Kiss Ernővel szemben augusztus 25-én, Vécsey Károllyal szemben pedig szeptember 3-án indítottak önálló büntetőpert, míg Aulich Lajost, Damjanics Jánost, Dessewffy Arisztidet, Gáspár Andrást, Knezich Károlyt, Láhner Györgyöt, Lázár Vilmost, Lenkey Jánost, Leiningen-Westerburg Károlyt, Nagysándor Józsefet, Pöltenberg Ernőt, Schweidel Józsefet és Török Ignácot augusztus 25-én együttesen vádolták meg felségsértéssel és más rokon bűncselekményekkel. Ez utóbbi eljárásban szeptember 28-án, Kiss és Vécsey ügyében pedig szeptember 21- én született ítélet, melyek mindegyike két kivétellel kötél általi halálra szólt. (Gáspár András tízévi várfogságot kapott, Lenkey János esetében pedig mellőzték a büntetés kiszabását, mivel ő a börtönben megtébolyodott, és néhány hónappal később meg is halt.) Haynau szeptember 30-án aláírta a halálos ítéleteket, Lázár Vilmos, Dessewffy Arisztid, Kiss Ernő és Schweidel József büntetését azonban kegyelemből 14
15 fegyverletétel után az osztrák hadseregbe besorozott és onnan megszökött személyekkel, illetve azok segítőivel és felbujtóival szemben Haynau elrendelte a rögtönbíráskodást, amely eljárások lefolytatását ugyancsak a haditörvényszékek hatáskörébe utalta. Szintén 1849-ben a köztörvényes bűntettek vonatkozásában Magyarországon is életbe léptették az 1803-as osztrák büntető törvénykönyvet (Strafgesetz), mely retrográd szabályaival (egyebek mellett a halálbüntetés széleskörű alkalmazásának előírásával) visszavetette a magyar büntetőjog fejlődését. Ezen a helyzeten az sem változtatott, hogy május 17-én új büntető törvénykönyvet (Strafgesetzbuch) fogadtak el az örökös tartományok számára, amelyet május 27-én I. Ferenc József ( ) császári nyílt parancsával Magyarországon is hatályba léptettek. 73 Ez a Btk. a halálbüntetést (1803-as elődjéhez hasonlóan) továbbra is poena a katonák esetében rendkívül megszégyenítőnek számító kötél általi halálról lőpor és golyó általi halálra változtatta. A végleges ítéleteket az ekkor szokásos módon, egy nappal a kivégzés előtt, azaz október 5-én közölték az elítéltekkel, majd másnap, október 6-án hajnalban végre is hajtották azokat. A dátum szimbolikus volt; nem véletlenül esett a megtorlás napja éppen október 6-ára, hiszen az osztrákok ezzel akartak válaszolni az október 6-án a magyar események hatására kirobbant bécsi felkelésre és Latour hadügyminiszter meggyilkolására. A kivégzés menete egyébként az volt, hogy előbb Lázáron, Dessewffyn, Kissen és Schweidelen a sortüzet hajtották végre, majd sorban egymás után felakasztották Pöltenberget, Törököt, Láhnert, Knezichet, Nagysándort, Leiningen-Westerburgot, Aulichot, Damjanichot és Vécseyt. (A legenda szerint Damjanich kivégzése történt meg utoljára, ez azonban nem igaz; bár a protokoll alapján mint a legfőbb bűnöst az aradi tizenhármak közül valóban őt kellett volna utolsóként kivégezni, Haynau Vécsey iránti személyes ellenszenve miatt azonban Vécsey Károly volt az, aki saját felakasztása előtt kénytelen volt végignézni összes bajtársa halálát.) Gróf Batthyány Lajos kivégzésének az időpontját ugyancsak az egy évvel azelőtti bécsi forradalomra adott válaszként tették október 6-ára, bár a vele szemben lefolytatott eljárás maga minden tekintetben független volt az aradi Kriegsgericht előtti perektől. Batthyány letartóztatására már január 8-án sor került, majd Világos után az olmützi haditörvényszék előtt indult meg felségsértési pere. A halálos ítéletet a Ludwig Leuzendorf százados mint hadbíró vezette tanács augusztus 30-án hozta meg, Leuzendorf azonban valószínűleg nem akarta a volt miniszterelnök halálát, ezért kegyelmi javaslatot terjesztett be (az udvar és a kormány, élén Schwarzenberg miniszterelnökkel valószínűleg el is hitette vele, hogy csak a példastatuálás kedvéért kell őt bűnösnek nyilvánítani, de azután majd meg fognak neki kegyelmezni). Erre azonban a nemzetközi tiltakozás dacára nem került sor, így rá is kötél általi halál várt, melyből csak annak köszönhetően lett sortűz általi kivégzés (mely mint említettük kevésbé volt megalázó, mint az akasztás), hogy felesége október 5-ére kieszközölte azt a lehetőséget, hogy utoljára még találkozhasson egyszer a férjével, és ezen alkalommal sikerült becsempésznie számára egy levélbontó kést, mellyel Batthyány öngyilkosságot kísérelt meg. És bár a kés életlensége miatt sem szíven nem tudta szúrni magát az őrök által végig felügyelt szobában, sem csuklóján az ereit nem tudta felvágni, ám nyakát képes volt éppen annyira megsebezni, hogy másnap az akasztást ne lehessen rajta végrehajtani, és még mielőtt a vérveszteségbe belehalt volna, a kivégzést felügyelő Kempen altábornagy Lichtenstein herceg engedélyével saját hatáskörben úgy döntött, hogy sortűz révén kell őt kivégezni. Végül meg kell említeni Kossuthnak és 35 társának a távollétükben végrehajtott jelképes kivégzését, amelyre már a fő megtorlási hullámot, Haynau júliusi visszahívását követően, szeptember 22-én került sor, épp olyan módon (igazi hóhér közreműködésével és igazi akasztófák felállításával), mintha a halálra ítéltek ténylegesen jelen lettek volna. Az egyébként, hogy a megtorlás áldozatai nem voltak nél többen, részben meglepő módon épp magának Haynaunak volt köszönhető, aki miután megtudta, hogy le akarják őt teljhatalmú parancsnoki és kormányzói pozíciójából váltani, március 5-én több mint négyszáz elítéltnek adott kegyelmet. (A kivégzések történetéhez lásd: Kecskeméti: i. m. 86. o.; Mezey: i. m o.; Hermann Róbert: Haynau táborszernagy. Múlt és Jövő, 1999/2. szám /Internet: a sajtoszemle/news/d888_news_ h tml internetes oldalt, valamint Hegedűs Péter és Szabó Zoltán interjúját Katona Tamással /IPM 2007/6. szám, o./!) 73 A hatályba lépés időpontja szeptember 1-je volt. 15
16 ordinariaként szabályozta, melyet (a polgári büntetőbíráskodás körében) kötéllel rendelt végrehajtani. Szigorú anyagi jogi rendelkezései ellenére e törvény két vonatkozásban mégis előrelépést jelentett: egyrészt a minősített és súlyosított kivégzések ettől kezdve örökre megtiltattak, másrészt húszévesnél fiatalabb elkövetőkkel szemben halálbüntetés alkalmazására többé nem kerülhetett sor ben újra lehetőség nyílt a magyar jog alkalmazásához való visszatérésre. Az Országbírói Értekezlet elfogadta az Ideiglenes Törvénykezési Szabályokat (ITSZ), mely a büntető anyagi és eljárási jog vonatkozásában az 1848 előtti állapotok visszaállítását 75 határozta el, 76 azzal a két különbséggel, hogy egyrészt a rendi különbségek megszűnnek (mégpedig úgy, hogy a nemesek régi jogai ezentúl mindenkit megilletnek), 77 másrészt a testi büntetések a bűntettek vonatkozásában eltöröltetnek. 78 Ez az elhatározás azonban újra azon kaotikus szabályhalmazt hívta életre, mely a forradalom előtt oly nagy jogbizonytalanságot szült. Ismét életbe léptek a feudális törvények, 79 valamint a partikuláris szokásjogi és a territoriális szabályok, és újra követhetetlenné vált, hogy az egyes bíróságok milyen normák megszegéséért és milyen jogi rendelkezések által szabályozott szankciókkal büntet(het)nek. 80 Megint felmerült tehát az igény, mégpedig minden korábbinál erőteljesebben, arra, hogy 74 Ehelyett tíztől húsz évig terjedő súlyos börtönre kellett őket ítélni. 75 A magyar büntető törvények és törvényes gyakorlat, a változott viszonyokhoz idomitva... visszaállítatnak. (ITSZ II. preambulum) Továbbá: A magyar büntető törvények és törvényes gyakorlat, az osztrák büntető törvénynél szelidebbek lévén, azok szerint lesznek a magyar törvények visszállitása előtt elkövetett bűntettek és kihágások is elitélendők. (ITSZ II. 9. ) 76 Bár komolyan felmerült a Deák-féle javaslat egy átdolgozott változatának hatályba léptetése is, de mivel Deák ragaszkodott a miniszterek büntetőjogi felelősségéhez, ezért arra végül is nem került sor. 77 A nemesek és nem-nemesek által elkövetett bűntettek büntetésmódjának, nemének és mértékének meghatározása tekintetében, a nemes és nem-nemes között többé különbség nem lehet... (ITSZ II. 2. ) A nemesek vagy nem-nemesek által elkövetett bűntettek iránti eljárás tekintetében, a régi magyar törvények szerint fennállott különbség jövőre hasonlóul megszüntettetik, még pedig nem a nemes joga csonkításával, de a nem-nemesnek a nemeshez emelésével. (ITSZ II. 3. ) 78 Ez azonban csak a bűntettekre vonatkozott, mert az ITSZ szerint a testi büntetés óvatos használata a kihágásoknál fennhagyatik (ITSZ II. 5. ). A testi büntetések rendőrségi kihágások esetében való alkalmazását csak a büntető törvényekre és gyakorlatra vonatkozó némely intézkedésről szóló évi LII. törvénycikk szüntette meg, kimondva, hogy a testi fenyíték, mint fő-, mellék- vagy súlyosító büntetés, továbbá mint fegyelmi büntetés, úgy bűnvádi, mint rendőri esetekben többé nem alkalmazható. Ám még ezzel sem ért véget hazánkban a testi büntetések korszaka, a Horthy-rendszerben ugyanis azt egyes bűncselekményekre visszaállították (például az árdrágító visszaélésekről szóló évi XV. tc. 1. (2) bekezdése, illetve a 3. (1) bekezdése /más büntetések mellett/ felnőttekkel szemben botütés, fiatalkorúakkal szemben pedig 5-25 vesszőütés kiszabását is lehetővé tette). 79 Mindazonáltal ezt követően a rendes bíráskodásban semmilyen más bűncselekményért nem szabtak ki jogerősen halálbüntetést, mint gyilkosságért ig erre is mindössze 28 esetben került sor, ezek közül a halálos ítéletek közül pedig egyetlenegy sem lett végrehajtva, mert az uralkodó mindegyiket kegyelemből fegyházbüntetésre változtatta át. 80 Ezt a jogbizonytalanságot redukálta némileg Pauler Tivadar 1864/65-ben megjelent Büntetőjogtan című kétkötetes tankönyve, mely főként a régi magyar jog, az osztrák Btk., valamint az észjogi iskola megállapításai kontrasztolásával egy olyan rendszert dolgozott ki, amely a jog gyakorlati alkalmazásának segítésére alkalmasnak mutatkozott, és amelyet ezért a gyakorló bírák, ügyészek és ügyvédek szokásjogi alapon felhasználtak és álláspontjuk alátámasztására ténylegesen meghivatkoztak. 16
17 szülessen egy új, a bűntetteket és az ezeket elkövetőkkel szemben alkalmazható büntetéseket átfogó és kimerítő jelleggel szabályozó kódex, amely egyszer s mindenkorra véget vet a jogbizonytalanságnak, és végre Magyarországot is a fejlett (büntető)jogi kultúrával rendelkező európai államok körébe emeli. Erre végül 1878-ban került sor, amikor is a magyar országgyűlés hosszas előkészítés és többszöri sikertelen próbálkozás után 81 elfogadta a Csemegi Károly által kidolgozott büntetőtörvény-tervezetet, és évi V. tc. szám alatt életbe léptette az első magyar büntető törvénykönyvet. A Csemegi-kódex (az 1843-as tervezettel ellentétben) ismerte és szabályozta a halálbüntetést, 82 bár azt csak a valóban legsúlyosabb bűncselekmények esetében engedte meg. E követelmény érvényesülését a törvénykönyv három módon is biztosította. Először is a különös rész 83 minden deliktum esetében kifejezetten megnevezte azon szankciónemeket, amelyeket az adott tényállás megvalósítójával szemben alkalmazni lehetett, a halálbüntetést mint jogkövetkezményt pedig mindössze két esetben írta elő: a felségsértés legsúlyosabb formái, nevezetesen a király meggyilkolása, szándékos megölése vagy ezek kísérlete 84 ( pont), 85 valamint gyilkosság (278. ) 86 esetén. 87 Másodszor a törvény 91. és 92. -a előírta, 81 Már a Kiegyezés után rögtön nekiláttak az új magyar Btk. előkészítésének, és evégből Horváth Boldizsár akkori igazságügyi miniszter egy bizottságot állított fel, amely azt javasolta, hogy a Deák-féle tervezetet vegyék alapul ehhez, és azt igazítsák hozzá az időközben megváltozott körülményekhez. E feladat elvégzésére Csatskó Imre kapott megbízást, ám az általa 1869-re elkészített javaslat megtárgyalására soha nem került sor. Kiderült, hogy az idő végképp túlhaladt a maga korában kitűnő 1843-as javaslaton, így ben Csemegi Károlyt már egy vadonatúj, korszerű büntető javaslat megalkotásával bízták meg. E tervezet első változatát Csemegi 1873-ra készítette el, ám mivel ekkor még az országgyűlés azt nem vette tárgysorozatba, tovább dolgozott rajta. E finomítások eredményeként 1875-re megalkotta a végleges tervezetet, melynek létrehozatala során figyelembe vette a modern európai fejleményeket és tendenciákat, különösen ami az osztrák, német, belga és olasz helyzetet illeti. Az 1875-ben benyújtott javaslatot előbb az országgyűlés igazságügyi bizottsága tárgyalta meg, majd hosszas vita után, 1877-ben végül elfogadásra alkalmasnak találta, és javasolta a plénum számára annak törvénybe iktatását; erre 1878-ban került sor, hatályba azonban (az évi XL. törvénycikkel, vagyis a kihágási büntető törvénykönyvvel együtt) csak szeptember 1-jén lépett. (A hatályba lépés napjáról, valamint a hatályukat vesztő törvényekről és a hatályban maradó rendelkezésekről az évi XXXVII. törvénycikk intézkedett.) 82 A 20. szerint a büntetések nemei a következők: halálbüntetés; fegyház, államfogház; börtön; fogház; pénzbüntetés. 83 A kódex Második Részének a hivatalos címe még nem ez volt, hanem a következő: A büntettek és vétségek nemeiről, és azok büntetéseiről. 84 Ebben az esetben lévén hogy itt a kísérlet maga a bűncselekmény a 66. azon szabályát, miszerint a kísérlet enyhébben (egyébként halállal szankcionálandó bűntettek esetén minimum öt évig tartó fegyházzal) büntetendő, természetesen nem lehetett alkalmazni. 85 A felségsértés bűntettét követi el: a ki a királyt meggyilkolja vagy szándékosan megöli, vagy ezen cselekmények valamelyikének véghezvitelét megkisérli... ( pont) A felségsértés a pontja esetében halállal... büntetendő. (128. ) 86 A ki embert előre megfontolt szándékból megöl: a gyilkosság büntettét követi el, és halállal büntetendő. (278. ) 87 A halállal büntetendő gyilkosság, valamint a tíz évtől tizenöt évig, bizonyos minősítő körülmények esetén pedig életfogytig terjedő fegyházzal büntetendő szándékos emberölés a kódex indokolása szerint az alapján volt elhatárolható egymástól, hogy míg az előbbi esetben a más életének kioltására irányuló szándék már jóval az elkövetést megelőzően kialakult, és az a tettesben hosszabb időszakon át fennmaradt, vagyis az elkövető tettét alaposan kitervelve, annak következményeivel hidegvérrel számolva (bár nem feltétlenül minden 17
18 hogy ha az enyhítő körülmények számukban és súlyukban ( nyomatékukban ) jelentősen felülmúlják a súlyosító körülményeket, akkor a halálbüntetés életfogytig tartó fegyházra... változtatandó, ha pedig az enyhitő körülmények annyira nyomatékosak, vagy olyan nagy számmal forognak fenn, hogy a cselekményekre meghatározott büntetésnek legkisebb mértéke is aránytalanul sulyos lenne, akkor a büntetés akár tizenöt évi fegyházra is leszállítható. E rendelkezések tehát biztosították a bírók számára azt a lehetőséget, hogy az egyébként halállal büntetendő cselekmények elkövetőit se ítéljék halálra, hanem ezt a szankciót még a felségsértésnek és a gyilkosságnak is csak a legelvetemültebb, legkegyetlenebb, legaljasabb, illetve legveszélyesebb fajtáira alkalmazzák. 88 Végül akkor is lehetőség volt arra, hogy a tettes a halálbüntetést elkerülje, ha vele szemben a bíróság jogerősen ezt a jogkövetkezményt szabta ki, amennyiben a király a pontjában biztosított jogával élve az illetőnek megkegyelmezett. 89 Mindennek következtében a halálbüntetés tényleges alkalmazására (más korabeli országokhoz képest is) viszonylag ritkán került sor, mégpedig kizárólag gyilkosság miatt és 1898 között a törvényszékek ugyan elsőfokon összesen 223 (évi átlagban 12) halálbüntetést szabtak ki, ezeket azonban a Kúria mindössze 34 esetben hagyta jóvá (ez ebben az időszakban évi átlagban 2 kivégzést jelentett). 90 Csemegi eredetileg azt javasolta, hogy a halálbüntetést nyaktilóval hajtsák végre, de az országgyűlés a magyar büntető gyakorlattól idegen végrehajtási metódust nem fogadta el, így érzelmi-idegi feszültség nélkül) követte el, addig az utóbbi esetben az ölésre irányuló szándék nem gonoszságból, hanem valamilyen hirtelen és meggondolatlan affektív töltet hatására keletkezett, és a cselekmény maga ezen felindulás tartama alatt be is végeztetett. A törvénykönyv ezzel a megkülönböztetéssel biztosította, hogy a halálbüntetés valóban a legsulyosabb büntettnek leggonoszabb eseteire szoríttassék, és csak a valódilag legiszonyubb büntettre legyen kimondható a halál. (Indokolás XVIII. Fejezet) Ennek alapját pedig annak felismerése képezte: hogy az, a ki az emberölés elkövetése iránt magában vagy másokkal tanakodik, s magát annak elkövetésére tusa, küzdelem, számitás és mérlegezés után határozza el; az, a ki az emberölés véghezvitelére az eszközöket előkésziti, megszerzi, magát mesterkélések, mások rászedése, valamely büntetendő cselekmény elkövetése, gyakran a legtávolabbról szőtt fondorlatok által helyezi azok birtokába; az, a ki a véghezvitel utait tervszerüleg egyengeti, az akadályokat megátalkodott konoksággal és kitartással elháritja, ha mindezt legyőzve, minden nehézséget elháritva forralt tervét kiviszi: az ily ember sokkal gonoszabb és sokkal bünösebb, mint azon szerencsétlen, a kihez a felgerjedés, a szándék és a kivitel végzetes vonalán a higgadtabb megfontolás nem juthatott el. (Indokolás a 266., 267. és hoz) 88 A mi javaslatunk a legsulyosabb büntettnek objective legsulyosabb faja esetében is megnyitja a moralis imputatio szerinti mérlegezés lehetőségét, és... a halálbüntetés egyedül azon esetben lesz kimondandó, ha a ban megállapitott föltételek mind léteznek, és ha a büntett körülményei, a tettes motivumainak az erkölcsiség szempontjából való számbavétele enyhébb büntetés alkalmazását nem követelnek. (Indokolás XVIII. Fejezet /kiemelés az eredeti szövegben/). Látnunk kell azonban, hogy a Csemegikódexben a halálbüntetés az említett különös részi tényállások esetében strikt büntetési tétel volt, az eltérésre pusztán az általános részi szabályok adtak (elvileg kivételes) lehetőséget. 89 Ilyenkor persze nem általában a büntetés alól mentesíti őt az uralkodó, hanem pusztán a halálbüntetés végrehajtása alól ad felmentést, és helyette rendszerint életfogytiglani fegyházbüntetést ír elő számára. 90 Megjegyzendő, hogy 1895 és 1899 között a Kúria egyetlen halálos ítéletet sem erősített meg, 1896 és 1900 között pedig egyetlen kivégzést sem hajtottak Magyarországon végre. (Horvátország bűnügyi statisztikai adatai ezekben a számokban nincsenek benne.) 18
19 a kódexbe mint a bűntettesek kivégzésére szolgáló egyetlen módszer az akasztás került. 91 A javaslat szövegében továbbá az is megtalálható volt, hogy teherben levő nőn a halálbüntetés csak szülése után hajtható végre, de ezen rendelkezésnek mint nyilvánvaló dolognak a törvényszövegbe foglalását a képviselők feleslegesnek ítélték, így az végül kimaradt abból. 92 Meg kell még említeni, hogy halálbüntetést (és életfogytig tartó szabadságvesztést) csak olyanokkal szemben szabhatott ki a bíróság, akik a cselekmény elkövetésekor huszadik életévüket már betöltötték; és 20 éves kor között a gyilkosok is legfeljebb határozott ideig (a 22. alapján maximum 15 évig) tartó fegyházbüntetéssel, 12 és 16 éves kor között pedig, amennyiben a cselekmény elkövetésének idején képesek voltak annak bűnösségét felismerni, két évtől öt évig terjedhető börtönnel voltak csak büntethetők ( pont). 94 Végül a kódex rendelkezett mind a büntethetőségnek, mind pedig a kiszabott büntetés végrehajthatóságának elévüléséről is: eszerint halállal (vagy életfogytig tartó fegyházzal) büntetendő bűncselekmény húsz év elteltével évül el, a halálbüntetés (vagy életfogytig tartó fegyházbüntetés) végrehajthatósága pedig az ítélet jogerőre emelkedését követő 25 év elteltével. A fentiekből látható tehát, hogy a magyarországi büntetőjog fejlődése alig egy évszázad alatt nagy utat járt be, és míg a halálbüntetés a XVIII. század közepén mind szokásjogi, mind írottjogi alapon a bűncselekmények széles körében kiszabható volt (és azt évi több száz esetben ténylegesen alkalmazták is), addig annak kiszabását a XIX. század második felére csak a legsúlyosabb, a társadalomra legveszélyesebb bűntettek elkövetőivel szemben engedték meg (és még ezen elkövetők közül is mindössze évi egyet-kettőt végeztek ki ténylegesen). És bár az út ekkorra még korántsem ért véget (lásd az I. és a II. világháborút, az közötti átmenet korszakát, valamint a szocializmus időszakát), ám a végállomás felé vezető legjelentősebb lépése valójában már a halálbüntetés végleges eltörlése előtt 110 évvel megvalósult. 91 A halálbüntetés zárt helyen, kötél által hajtatik végre. (21. ) 92 Ez az előírás a 22. -ban kapott volna helyet, melynek létjogosultságára (éppen triviális volta miatt) az indokolás is mindössze egyetlen mondatban utalt: Az itélet csak egy ember életének elvételét rendelvén, két élet jogosan nem vehető el. 93 A ki a bűntett elkövetésének idején életkorának huszadik évét még nem haladta tul, halálra vagy életfogytig tartó fegyházra nem itélhető. (87. ) 94 Ez azt is jelentette, hogy a 12. évét be nem töltött gyermek, valamint az a 16 évesnél fiatalabb személy, aki midőn a bűntettet vagy vétséget elkövette,... cselekménye bűnösségének felismerésére szükséges belátással nem birt, egyáltalában nem volt büntethető. (83. és 84. ) 19
20 Felhasznált irodalom Bakóczi Antal: Az emberölés. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1984 Balás Elemér: A halálbüntetésről. Révai és Salamon Könyvnyomdája, Budapest, 1900 Béli Gábor: Magyar jogtörténet: a tradicionális jog. Dialóg Campus Kiadó, Budapest Pécs, 1999 Béli Gábor Kajtár István: Az osztrák (-német) büntető jogszabályok hatása a magyar jogban a 18. században (a Praxis Criminalis). In: Ádám Antal (szerk.): Dolgozatok az államés jogtudományok köréből XIX., Janus Pannonius Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kara, Pécs, 1988 Csemegi Károly művei. Franklin-Társulat, Budapest, 1904 Csizmadia Andor Kovács Kálmán Asztalos László: Magyar állam- és jogtörténet. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 1995 Doleschall Alfréd: Halálbüntetés. In: Márkus Rezső (szerk.): Magyar Jogi Lexikon, III. kötet, Pallas Irodalmi és Nyomdai Részvénytársaság, Budapest, 1900 Eckhart Ferenc: Magyar alkotmány- és jogtörténet. Budapest, Politzer Zsigmond és Fia jogi könyvkereskedés, Budapest, 1946 Finkey Ferenc: Büntetéstani problémák. Budapest, 1933 Hajdu Lajos: Az első (1795-ös) magyar büntetőkódex-tervezet. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1971 Hajdu Lajos: Bűntett és büntetés Magyarországon a XVIII. század utolsó harmadában. Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1985 Hajdu Lajos: II. József büntetőtörvénykönyve Magyarországon. In: Jogtudományi Közlöny, 1974/1-2. szám, o. Horváth Tibor: Halálbüntetés Magyarországon. In: Sebes Ágnes (szerk.): A halálbüntetésről. Medvetánc Füzetek, Magvető Könyvkiadó, Budapest, 1990, o. Irk Albert: A halálbüntetés és a magyar büntető törvénykönyv revíziója. In: Irk Ferenc (szerk.): Irk Albert emlékkötet (válogatás Irk Albert műveiből), Kriminológiai Közlemények, MTA Magyar Kriminológiai Társaság, Budapest, 1991, o. Kecskeméti Károly: A halálbüntetés eltörlésének ügye az országgyűlésen. Szemere Bertalan augusztus 19-i beszéde. In: Kerezsi Klára (szerk.): Kriminológiai Közlemények 53., Magyar Kriminológiai Társaság, Budapest, 1996, o. Mezey Barna (szerk.): A magyar jogtörténet forrásai. Szemelvénygyűjtemény. Osiris Kiadó, Budapest,
Halálbüntetés vs. szabadságvesztés gazdasági szempontból
Dr. Tóth J. Zoltán Halálbüntetés vs. szabadságvesztés gazdasági szempontból A halálbüntetés kérdése kapcsán a mai napig sok vita folyik arról, hogy szükség van-e a halálbüntetésre, van-e elrettentő hatása,

matches:
bíróság
sui generis
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria


text:
Orosz rulett a devizahiteles per | HIREK | LHP.HU
Ki nyerte a múlt heti devizahitel-ítéletet, és innentől hogyan tovább?
Lehet reménykedni a devizahitel-szerződések megsemmisítésében vagy csak ügyes ügyvédek próbálják hiábavaló küzdelemre bujtogatni a kétségbeesett adósokat? Összevissza ítélnek a bíróságok, eljárásjogi hibákat ejt a Kúria? Ösvényt vágunk a törvények liánjai közt – bár ez a lehetetlennel határos.
A Kúria a múlt héten egy önmagán messze túlmutató devizahiteles perben hozott egy nagyon érdekes ítélelet. A lényeg nagyon leegyszerűsítve az: a devizahitelek vételi és eladási árrése, amit a bankok a hitelek folyósításakor és törlesztésekor is az adósaikra terheltek, egy olyan költség, amit a bankoknak minden devizahitel-szerződésben egyértelműen fel kellett volna tüntetni.
Érvénytelen, de javítható szerződés
A pert indító devizahiteles szerződéséből viszont ez a pont hiányzott, ezért a szerződés érvénytelen – mondta ki a Kúria. Ez egyrészt hatalmas siker lényegében minden devizahitelesnek: most vagy ezer eljárás fut a bankok ellen, amiben a legtöbb felperes a szerződés semmisségét szeretné kimondatni.
A devizahitelesek mégsem beszélhetnek elsöprő sikerről. A Kúria ugyanis azt is kimondta, hogy mindenkinek az lesz a legjobb, ha a hitelszerződés megsemmisítése helyett inkább kijavítják a szerződést, és utólag rögzítik benne az árfolyamrés maximális arányát.
Így tehát az első értelmezésekkel szemben nem lehet egyértelműen a bank, ebben az esetben az OTP győzelméről beszélni. Azonban a devizahitelesek szempontjából sem mondhatjuk azt, hogy eljött a megváltás. Jogászok segítségével utánajártunk annak, hogy ennek a helyesen értelmezett ítéletnek milyen hosszabb távú következményei lehetnek.
A helyzetet jól jellemzi, és talán a bankok jelenlegi lelkiállapotára is következtethetünk abból, hogy sok pénzintézetet már az is meglepett, hogy a devizahitelesek az utóbbi időben első- vagy másodfokon jónéhány pert egyáltalán megnyertek – ezek közül azonban jogerős ítélet a mostanit leszámítva még nem született. Az eddigiekhez képest a mostani döntéssel a bíróság az eddigi gyakorlattól nagyon ellépett, mondhatni leforrázta a bankokat. Nem azért, mert egyoldalúan a devizahiteleseknek adott volna igazat, hanem csak azért, mert részben nekik adott igazat.
Miért olyan fontosak ezek a perek?
Mert a bankok nagyot bukhatnak velük. A magyar bankrendszer saját tőkéjénél még mindig lényegesen nagyobb összeget tesz ki a folyósított devizahitelek összege. Egy ilyen ítélet következménye – egy új perben a hitelezőnek és az adósnak meg kell állapodnia valamiféle kártérítésről – önmagában nyilván nem okoz nehézséget egyetlen banknak sem, de a tömeges perek nagyon kellemetlenül érinthetik a szektort. Ha a bíróságok sorban kezdenék semmisnek nyillvánítani a devizás szerződéseket, az a bankrendszer egészének az életképességét veszélyeztetné.
Persze a bankok szempontjából távolról sincs minden veszve. A potenciális következmények ugyan nagyok, de fontos az is, hogy minden szerződést ezernyi feltétel mentén lehet megkülönböztetni egymástól. Emiatt arra gyakorlatilag nincs esély, hogy a devizahitel-szerződéseket úgy általában érvénytelennek nyilvánítsák. Az viszont még mindig nem teljesen elképzelhetetlen, hogy egyesével megsemmisítsék a szerződések egy (akár jelentős) részét.
A Kúria döntésének fontosságát azért sem lehet pontosan felmérni, mert Magyarországon nincs precedensjog, tehát hiába dönt valahogy a testület, azt nem kötelező teljes egészében átvennie a többi bíróságnak első- vagy másodfokon. A Kúria határozataiban lefektetett jogelveket ugyan követni kell, de a bíróságoknak bőven marad saját mozgásterük az aktuális ügyekben.
És mit szólnak a bankok?
Az OTP ügyvédjei ebben a konkrét, árfolyamréssel kapcsolatos kérdésben azzal érveltek, hogy ez a thm-en keresztül szerepelt a szerződésben. Azt mondják, ismert volt a thm, ami benne is volt a szerződésben. Ráadásul az árfolyamrés annyira kis része volt az ügylet összértékének, hogy bizonyára anélkül is megkötötték volna, tehát mindent egybevetve teljesnek tekinthető a szerződés.
De akkor ki is nyert a múlt héten?
A döntésben mindenki találhatott neki tetsző részt. A devizahiteles a szerződés érvénytelenségének a kimondását, a bank pedig azt, hogy ezzel együtt a szerződés mégsem lett semmis. De hogy lehet ez? Úgy, hogy a bíróságnak a szerződés megsemmisítése mellett a jogkövetkezményekről is döntenie kellett.
Itt pedig a Kúria egy meglehetősen érdekes döntést hozott: az érvénytelenséget okozó hiba kiiktatásával – az árfolyamrés visszamenőleges rögzítésével – feltámasztotta poraiból a jogviszonyt. Kicsit leegyszerűsítve fogalmazhatunk úgy, hogy a Kúria döntetlenre hozta ki a meccset – erre utal az is, hogy a döntés értelmében a perköltséget ki-ki maga fizeti.
Azt, hogy az árfolyamrés tisztázatlansága miatt mennyit fizet majd az OTP az adósnak, egy új perben fogják kitalálni. Ebben a perben fogják azt is eldönteni, jogszerű volt-e, hogy a bank egyoldalúan emelte az árfolyamrést.
Ez azért különös, mert az adós egyértelműen azt szerette volna, hogy nyilvánítsák semmisnek a szerződést. Sőt, Lázár Dénes, az adós ügyvédje – egyben a Pitee érdekvédelmi szervezet vezetője – szerint ezzel komoly eljárásjogi hibát vétett a Kúria, mivel a bírósághoz érkező felülvizsgálati kérelemben nem kérték a jogkövetkezmények levonását. Csakhogy a legfelsőbb hazai ítélkezési pont után nincs hova menni a panasszal – hacsak nem a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bíróságra. Itt aztán évekig folyhat még tovább a pereskedés, bizonytalan kimenetellel.
Beszéltünk ügyvéddel, aki szerint az volt a baj a Kúriához került keresettel, hogy abban az adós elismerte, hogy az árfolyamrés benne van a teljes hiteldíj mutatóban (thm); ezzel az elismeréssel gyakorlatilag beemelte azt a szerződésbe. Pedig ez egyáltalán nem egyértelmű. A thm-nek elvileg minden költséget tartalmaznia kell, a számítását előíró kormányrendelet viszont homályosan hagyta a devizaátváltás kérdését.
Lehet részlegesen semmis egy szerződés?
Van viszont a semmissé nyilvánításnak egy másik lehetséges értelmezése is. Vannak jogászok, akik szerint a Kúria a perben nem az egész szerződést, hanem csak egyes pontjait semmisítette meg.
Ezt nem specifikus jogszabály, tehát a hitelintézeti törvény (hpt.) – és annak sokat hivatkozott, semmisségről rendelkező 213. paragrafusa –, hanem a ptk. szabályozza. Eszerint a szerződés egyes, jogszabályba ütköző pontjai is lehetnek semmisek, mindennek megállapítása esetén el kell számolnia egymással a peres feleknek, ám a szerződés egészét ez nem érinti.
Bele lehet írni egyáltalán utólag a szerződésbe?
A Kúria ugye lényegében ezt tette, de nem biztos, hogy ez jogszerű. Az Európai Unió Bírósága szerint például nem, legalábbis ha a szóban forgó szerződés tisztességtelen – egy tavaly hozott ítéletben egyértelműen kimondták a luxemburgi bírák, hogy kihúzni lehet a problémás szerződésekből, de hozzáírni nem.
Ebben az esetben viszont a bank maga nem volt tisztességtelen, legalábbis a perben ezt nem mondták ki. Nem is kérték a kimondását, mivel a kereset a szerződés semmisségére, és nem a tisztességtelenségére koncentrált. Mellékszál, de ezért igazán komoly fekete ló Kásler Árpád ügye, amelyet korábban Luxemburgba küldött a Kúria – ebben a perben másodfokon a bank tisztességtelenségét mondták ki az árfolyamrés feltüntetésének elmaradása miatt. Döntés jövőre várható.
Akkor most kérhetem a szerződésem semmisségét? És jó az nekem?
Ez talán a legfontosabb kérdés a Kúria múlt heti döntése után, de a válaszban sajnos nem ért egyet a jogásztársadalom. Van szakértő, aki szerint nem lehetséges csak a semmiség megállapítását kérni kérni, csak úgynevezett marasztalási keresetet beadni, a perjog ugyanis csak egy sor feltétel teljesülése esetén teszi lehetővé a csupasz megállapítási keresetet. Eszerint az értelmezés szerint abban az esetben, ha lehet kérni marasztalást, akkor kell is.
A másik álláspont viszont nagyon-nagyon optimista az adósok szempontjából. Az elgondolás szerint lehetséges csak a semmisség megállapítását kérni – tehát csak egy megállapítási keresettel fordulni a bírósághoz –, mivel önmagában ennek kimondása is vezetne pénzmozgáshoz. A semmisség esetén vissza kellene állítani az eredeti állapotot: az adósnak visszaadnia azt a pénzt, amit eredetileg kapott, a banknak pedig az évek során befizetett törlesztőket. Ezt vagy a per részeként, vagy peren kívüli megállapodással érik el, vagy pedig jogalap nélküli gazdagodásról szóló per keretében valósítják meg.
Itt jön az adósok számára legjobb rész. Mivel a szerződés ebben az esetben semmis, ezért az is mindegy, hogy igazából devizaalapú volt. Az adós forintot kapott, tehát forintot fizet vissza – és egyes értelmezések szerint még kamatot sem kell fizetnie visszamenőleg, tehát az eredeti hitelösszeget fizeti vissza.
Ugyan jogos az aggodalom, hogy hogyan fog a legtöbb esetben megrendült anyagi helyzetű devizaadós hirtelen forintmilliókkal előállni, erre is megvan a válasz: a hitelből vett lakásáról lekerül a teher, ezért bármelyik másik banknál új, forintalapú jelzáloghitelt vehetne fel rá. A tőketartozása így alacsonyabb lenne, a hitelt forintosítaná, tehát elmúlna az árfolyamkockázat, és mivel ma már a kamatszint is alacsonyabb, ezért a törlesztő sem lenne olyan magas.
A probléma ezzel az értelmezéssel csak annyi, hogy erősen a fogyasztó javára torzít: az adós ebben esetben kamatmentesen kapott évekre egy nagy zsák pénzt. Pedig hát a bank sem jut teljesen ingyen ahhoz a forráshoz. Nem biztos, hogy egy ekkora veszteség a bank számára arányos lenne azzal az eljárási hibával, ami alapján az egész szerződést semmisnek minősítik. A jog birodalmán kívül tévedve pedig ez nem lenne igazán fair azokkal szemben, akik mondjuk ugyanakkor forinthitelt vettek fel, vagy a lehető legprudensebb módon még a bankok környékét is kerülték.
Mit érdemes akkor tennem? Vívjak meg a bankkal egyénileg, pertársaságban, vagy várjak egy közérdekű perre?
Egyik jogi lehetőség átfutása sem gyors – a bíróságok jellemzően hónapokat várnak, mielőtt egyáltalán az első periratokat bekérnék. Ha egyénileg perelünk, a kockázatok nagyon nagyok. Egyrészt van a saját perköltségünk, ami önmagában többszázezer forintnál kezdődik, de azzal is számolni kell, hogy ha az ügy egyértelműen elbukik, akkor a bankok jogi költségeit is a felperesre háríthatják. Ez akkor is jelentős tétel, ha a bank saját jogtanácsosának munkadíját számolja fel, ha viszont felkér egy neves ügyvédi irodát, akkor horribilis lehet (igaz, a bíróság előírhatja az ügyvédi díjak mérséklését).
Az eddigi ítélkezési gyakorlat alapján egyébként nincs sok esélyünk, a néhány, adós győzelmével végződött ítéletre rengeteg elbukott ügy jut. Független szakértők szerint érdemes lehet kivárni, amígy néhány ügyet esetleg sikerre visznek – máskülönben az orosz ruletthez hasonlítható mutatványt kockázatnánk. Egy valami biztos: mielőtt perre mennénk a bankkal, vállalva annak minden költségét, érdemes tesztelni az érvelésünket. Erre alkalmas ingyenes fórum a PSZÁF Pénzügyi Békéltető Testülete.
De legalább a végrehajtásokat fel lehet függeszteni?
Igen. A Kúria döntésének egyedül ezen a területen lehet azonnali és kézzelfogható hatása, ami pedig nagyon fájdalmas lenne a bankoknak. A per következménye, hogy mivel a tartozások pontos összege körül kétségek merülnek fel a döntés után minden devizahitel-szerződés esetén, erre hivatkozva a végrehajtás halasztását kérhetik az adósok. A folyamatban részt vevő közjegyzők, bírók is dönthetnek így saját hatáskörben.
Kinek jó ez az egész felhajtás?
Most még úgy tűnik, hogy leginkább az ügyvédeknek. A sokszáz megindult perből komoly díjbevételt hasítanak ki az ügyvédi irodák. A jellemző díj a következőképpen néz ki: van egy komoly, többszázezer forintos alapdíj, ami mellett egy tíz százalék körüli sikerdíj ösztönzi a még jobb munkavégzésre a jogászokat.
Az utóbbi időben nem ritka, hogy egy-egy sztárügyvéd ingyen (pro bono) elvállaljon egy egyedi ügyet vagy akár közérdekű keresetet adjon be. De ezt sem önzetlenül: az ügyvédi irodák világát jól ismerő forrásaink szerint ilyenkor gyakran megíratják a hosszas periratokat ügyvédjelöltjeikkel, ám a nyilvánosság előtt maguk aratják le a babérokat (a publicitás nagyon értékes reklám az ügyvédi irodáknak, hiszen máshogyan csak nagyon korlátkozottan hirdethetnek).
A bankoknak sem túl rossz egyébként az ügy kimenetele eddig, mivel a jelek szerint végül még akkor is megvédi őket a magyar jogrendszer, ha itt-ott születnek első- vagy másodfokon velük szemben elmarasztaló ítéletek. Az a visszatérítés, amit az OTP fizetni fog az adósnak – ha egyáltalán a most induló perben megítélik azt – semmi ahhoz a veszteséghez képest, amit a teljes adósság leírása jelentett volna.
Az egyik az, hogy hiába nem szabadna nekik, a bíróságok mégsem csak a törvény betűjét követik, hanem a lehetséges társadalmi következményeket is figyelembe veszik. Érezhetően nagy a nyomás a bíróságokon nem csak a pénzügyi szféra, hanem állami szereplők (legfőbb ügyész, PSZÁF, vagy a magyar miniszterelnök) oldaláról is. A Kúria elnöke, Darák Pál a napokban ugyan külön hangsúlyozta, hogy nem foglalkoznak ezzel, vegytiszta joggyakorlás azonban aligha létezhet. Forrásaink szerint a legtöbb bíró csak nehezen bírkózik meg a devizahiteles ügyek társadalmi súlyával.
Ugyanennek a másik oldala elég lehangoló: eszerint Magyarországon ma nincs feltétlen jogbiztonság, akár üzemszerűen is lehet törvényt sérteni, a jogrendszer nem fogja megvédeni a fogyasztót. A gond Magyarországon is a bankrendszer egész gazdaságban játszott megkerülhetetlen szerepével van, amivel vissza tud élni – de ez már nem ehhez az ügyhöz kapcsolódik.
A mezei pénzügyi fogyasztó számára talán az lehet a tanulság, hogy nagyon nehéz utólag, a jog eszközeivel helyettesíteni a tudatosságot.
Megállapítás vs marasztalás
A megállapításra irányuló keresetben a felperes valamely jog vagy jogviszony fennállásának vagy fenn nem állásának a megállapítását kéri a bíróságtól.
Marasztalásra irányul a kereset akkor, ha a felperes azzal a kérelemmel fordul a bírósághoz, hogy az alperest valamilyen szolgáltatásra, valaminek a tevésére vagy valamiért helytállásra kötelezze.
(forrás: Kengyel Miklós: Bevezetés a polgári eljárásjogba)
Mivel próbálkoztak még?
Több stratégiát is kieszeltek a devizahiteleseket képviselő ügyvédek, hogy mit lehetne kifogásolni a szerződésekben külön-külön és összességében. Ezek között több olyan volt, ami gyorsan lepattant a bíróságokról – például hogy a devizaalapú hitelek mögött "igazából nem is devizaforrások álltak", vagy hogy a devizahitel önmagában "hibás termék" lenne. Nem volt eddig sikeres ítélet abban az elsőre jogosnak tűnő kifogásban sem, hogy miért kellett a bankoknak bizonyos esetekben a kezelési költséget is devizában elszámolni, vagy hogy miért nem tettek többet az ügyfél tájékozatása érdekében.
Megnézve: 2750
Ma 2020.04.07 10:15

matches: Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria


text:
 FECSEGŐ » Blog Archive » Formai okokból 20 keresetlevelet elutasított a törvényszék
< Böngészés > Főoldal / Nincs kategorizálva / Blog article: Formai okokból 20 keresetlevelet elutasított a törvényszék
Formai okokból 20 keresetlevelet elutasított a törvényszék
2014. augusztus 22. | hozzászólás | Nincs kategorizálva
A Fővárosi Törvényszék Gazdasági Kollégiumához csütörtökig 18 bank és 20 egyéb pénzügyi intézmény nyújtott be keresetlevelet a devizahitelesekkel kapcsolatos törvényi vélelem megdöntése érdekében a magyar állam ellen, a bíróság eddig 20 keresetlevelet formai okokból elutasított – közölte a törvényszék csütörtökön az MTI-vel.
Az MTI érdeklődésére küldött válaszlevélben a bíróság arról tájékoztatott: a Fővárosi Törvényszék Gazdasági Kollégiuma haladéktalanul megvizsgálja, hogy a beérkezett keresetlevelek megfelelnek-e a vonatkozó jogszabályokban foglalt alaki és tartalmi követelményeknek. Ennek befejeztével dönthetnek a tárgyalások kitűzéséről, illetve – ha az adott keresetlevél nem felel meg a törvényi kritériumoknak – az idézés kibocsátása nélküli elutasításról.
A törvényszék kitért arra is, hogy a Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló törvény rögzíti, milyen mellékleteket kell csatolni a keresetlevélhez.
Az elutasított keresetlevelek egy része azért volt hiányos, mert a melléklethez tartozó kivonat nem jelölte meg azt az időszakot, amely alatt az alkalmazott, perben kifogásolt, általános szerződési feltételek érvényben voltak. A közlés szerint a keresetlevelek hiányossága másrészt abból fakadt, hogy a pénzügyi intézmények nem jelölték meg, illetve nem csatolták azokat a tényeket és bizonyítékokat, amelyekkel alátámasztották volna az általuk alkalmazott általános szerződési feltételek tisztességes voltát. Ezek a tények és bizonyítékok szükségesek ugyanis ahhoz, hogy megalapozzák a kereseti kérelmükben foglaltakat – írta a törvényszék.
A bíróság azt is közölte: a Fővárosi Törvényszék informatikai főosztálya valamennyi benyújtott elektronikus adathordozót és az azon rögzített fájlokat megvizsgálja, hogy azok megszerkesztett formátumúak-e. A bíróság olyan keresetleveleket utasított el, amelyek esetében a keresetlevelet, illetve annak mellékleteit kizárólag szkennelve nyújtották be. Ezek ugyanis nem felelnek meg a törvényi kritériumnak. Eddig hat esetben utasítottak el keresetet emiatt.
Azokkal a végzésekkel szemben, amelyekben a bíróság a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül elutasította, lehetőség van fellebbezésre – mutatott rá a törvényszék. Hozzátették: a felek ugyanakkor élhetnek azzal a lehetőséggel is, hogy a felperes az elutasító határozat jogerőre emelkedésétől számított öt napon belül újra benyújthatja a szabályszerű keresetlevelet. Például ha 2014. augusztus 25-én utasítanak el egy keresetlevelet formai okokból, akkor a keresetlevél szabályszerű benyújtására nyitva álló öt nap ettől az időponttól kezdve számít.
A Kúria pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi döntésével kapcsolatos kérdések rendezéséről szóló törvény a hitelszerződések egyoldalú módosítását – például kamat-, költség-, vagy díjemelést – megengedő szerződéses kikötéseknél azt a vélelmet állítja fel, hogy azok tisztességtelenek és érvénytelenek. Ám ezt a vélelmet a mintegy 400 magyarországi pénzintézet megkísérelheti bíróság előtt megdönteni. A július 26-án hatályba lépett törvény szerint a keresetek benyújtásának végső határideje augusztus 25.
Az Ab-hez fordul a törvényszék a takarékok miatt
Plágiumügy miatt lemondott a Fővárosi Törvényszék elnökhelyettese
“Gazdasági és politikai okokból” vonul ki az EurActiv Magyarországról
Hat bírót helyezett vissza tisztségébe a Zalaegerszegi Munkaügyi Bíróság
UD Zrt.-ügy Új eljárás Szilvásy György, Dávid Ibolya és Herényi Károly ügyében

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Bíróság