text:
VARIA KÖZLEMÉNY A GÉPJÁRMÛ VESZÉLYES ÜZEMI JELLEGÉNEK MEGSZÛNÉSÉVEL ÖSSZEFÜGGÉSBEN KELETKEZETT KÁROK MEGÍTÉLÉSE A BÍRÓI GYAKORLATBAN - PDF
Download "VARIA KÖZLEMÉNY A GÉPJÁRMÛ VESZÉLYES ÜZEMI JELLEGÉNEK MEGSZÛNÉSÉVEL ÖSSZEFÜGGÉSBEN KELETKEZETT KÁROK MEGÍTÉLÉSE A BÍRÓI GYAKORLATBAN"
1 Iustum Aequum Salutare VII. 2011/ VARIA KÖZLEMÉNY A GÉPJÁRMÛ VESZÉLYES ÜZEMI JELLEGÉNEK MEGSZÛNÉSÉVEL ÖSSZEFÜGGÉSBEN KELETKEZETT KÁROK MEGÍTÉLÉSE A BÍRÓI GYAKORLATBAN BATA TÍMEA bírósági titkár A gyakorlatban igen gyakran felmerülõ kérdés, hogy az álló gépjármû vajon fokozott veszélyforrásnak tekinthetõ-e vagy sem. Ha a gépjármû a benne mûködõ, neki erõt adó beépített erõgép folytán minõsül veszélyes üzemnek, akkor azokban az esetekben, amikor ez az erõgép nem mûködik, nem veszti-e el a gépjármû veszélyes üzemi jellegét? A Legfelsõbb Bíróság Elnökségi Tanácsának határozata errõl a következõképpen szól: A gépjármû veszélyes jellege nem szûnik meg annak folytán, hogy a forgalomban részt vevõ jármûvet valamilyen közbejött okból de a továbbhaladás szándékával rövidebb idõre megállítják. 1 Ez az eset forog fenn akkor, ha a gépjármû piros lámpajelzésnél, vagy forgalmi akadály miatt álló helyzetben van. Akkor sem szûnik meg a gépjármû veszélyes üzemi jellege, ha meghibásodás folytán áll le, mindaddig, amíg az út szélére, vagy a forgalomtól távol esõ más helyre nem szállítják. Eszerint nincs jelentõsége annak, hogy az erõgép, azaz a motor leállt-e vagy sem. Erre vonatkozik a Legfelsõbb Bíróság következõ okfejtése is: A veszélyes üzem mûködési körét nem lehet pillanatnyi helyzet szerint megítélni, hanem a veszélyes tevékenység folytatását folyamatában egységesen kell értékelni. 2 A fenti esetek mindegyikében valamely közbejött okból leállott gépjármûrõl volt szó. Azonban az elterjedt bírói gyakorlat szerint a szándékosan, a továbbhaladás szándéka nélkül, még ha rövid idõre is, de nem közbejött okból leállított parkoló gépjármû nem minõsül veszélyes üzemnek. 3 1 PJD VI sz. 2 PJD VIII sz. 3 GELLÉRT GYÖRGY: A Polgári Törvénykönyv magyarázata. Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó,
2 184 Varia A gépjármûvekkel kapcsolatos peres eljárások bõven szolgáltatnak alkalmat a fenti kérdések vizsgálatára a bírói gyakorlatban elõforduló jogeseteken keresztül. E publikáció írója a bíróságon titkárként eltöltött ideje alatt szerzett tapasztalatai alapján, a bíróságok által meghozott ítéleteket felhasználva igyekszik a két leggyakrabban elõforduló esetkört feldogozni, és áttekintést adni a gépjármû veszélyes üzemi jellegének megszûnésével összefüggésben elõforduló kártérítési joggyakorlatról. I. Az álló gépjármû ajtajának kinyitásával okozott károk A gépjármû veszélyes üzemi jellegének határaival összefüggõ kérdéseket felvetõ leggyakoribb baleseti szituáció az úttest szélén leállított gépjármû ajtajának kinyitásával a gépkocsi mellett elhaladó másik gépjármûben okozott kár. A bíróságok gyakorlata az álló gépjármû ajtajának kinyitásával okozott károk megtérítése vonatkozásában nem egységes, rendkívül hasonló baleseti szituációk esetén is eltérõ válaszokat adnak a jogkérdésre. A biztosító társaságok közül jó néhányan azt az álláspontot képviselik, hogy az út mellett parkoló biztosított gépjármû veszélyes üzemi jellege a motor leállításával megszûnik, ezen felül az ajtó kinyitása semmilyen összefüggésben nem áll a gépjármû veszélyes üzemi jellegével, s így tekintettel arra, hogy a gépjármû üzembentartójának kötelezõ felelõsségbiztosításáról szóló 190/2004. (VI. 8.) Korm. rendelet a gépjármû üzemeltetésével okozott károk megtérítését írja elõ, az álló gépjármûvel okozott károkkal kapcsolatosan a biztosító elutasítja a hozzá benyújtott kárigényeket. Szintén gyakori hivatkozási alap a biztosító társaságok részérõl, hogy még amenynyiben az álló gépjármû veszélyes üzemi jellege nem is szûnik meg, az ajtó kinyitása a gépjármû veszélyes üzemi jellegével nem áll összefüggésben. Az alábbiakban néhány, a gyakorlatban elõforduló, a biztosító társaságok ellen indított peres eljárás elemzésével igyekszem a fentieket szemléltetni. Alperesi biztosított belterületen a piac közelében, egy büfékocsi mellett megállította autóját, hogy palacsintát egyen. A gépjármûbõl történõ kiszállás közben az ajtót figyelmetlenül nyitotta ki, így a mellette elhaladó felperesi gépkocsiban kárt okozott. Felperes a káreseményt a károkozó biztosítójának bejelentette, a biztosító társaság azonban kárigényét elutasította. A Felperes igényét bírósági úton kívánta érvényesíteni. Az elsõfokú eljárásban Felperes hivatkozott a Polgári Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény (Ptk.) 346. (1) bekezdésre és a BH számú eseti döntésre. Alperesi biztosító társaság hivatkozott a gépjármû üzemben tartójának a már idézett kötelezõ felelõsségbiztosításáról szóló kormányrendelet 2. (5) bekezdésére, amely szerint a gépjármû üzemeltetése során bekövetkezett, az üzemeltetéssel okozott károkat téríti meg, a kötelezõ gépjármû-felelõsségbiztosítás alapján. A gépjármû parkoló helyzetével a jármû veszélyes üzemi jellege megszûnik, a gépjármû ilyen esetben veszélyes üzemnek nem tekinthetõ. Ebbõl következõen a parkoló helyzet nem minõsül a jármû üzemeltetésének. Utalt arra is, hogy a motor leállítása ebben az esetben nem releváns, mert amennyiben úgy is tekinti a bíróság, hogy a perbeli gépjármû veszélyes üzemi jellege nem szûnt meg, az ajtó kinyitása a veszélyes üzemi jelleggel nem áll összefüggésben, így az ilyen módon okozott károk megtérítése semmiképpen nem tartozik a biztosító helytállási kötelezettségének körébe.
3 Varia 185 Az elsõfokú bíróság ítéletében a keresetnek helyt adott és kötelezte az alperesi biztosítót az ajtó kinyitásával okozott károk megtérítésére. Az elsõfokú bíróság ítélete indokolásában kifejtette, hogy álláspontja szerint elsõsorban azt kellett vizsgálnia az eset megítéléséhez, hogy a parkoló gépjármû veszélyes üzemi jellege megszûnt-e, vagy sem. Az elsõfokú bíróság leszögezte, hogy a Polgári Perrendtartásról szóló évi III. törvény (Pp.) a szerint a felek elõadásai és a rendelkezésre álló dokumentumok, bizonyítékok összevetése alapján arra a meggyõzõdésre jutott, hogy alperesi biztosított csak rövid idõre csupán palacsintát akart vásárolni nem kijelölt parkoló helyen, vészvillogó használata és az indítókulcs zárban hagyása mellett állította le a gépkocsit, továbbá mivel a baleset bekövetkeztekor a gépjármûvet a vezetõ még el sem hagyta, fel sem merülhet a veszélyes üzemi jelleg megszûnésének kérdése. Idézte az elsõfokú bíróság a közúti közlekedés szabályairól szóló 1/1975. (II. 5.) KPM-BM együttes rendelet (KRESZ) 41. (7) bekezdését, amely szerint jármûvet õrizetlenül hagyni abban az esetben szabad, ha a vezetõ gondoskodott arról, hogy az önmagától el ne indulhasson és illetéktelen személy el ne indíthassa. Ebbõl következõen a bíróság álláspontja az volt, hogy a gépjármû veszélyes üzemi jellege mindaddig nem szûnik meg, amíg a vezetõ azt szabályos rögzítést és lezárást követõen el nem hagyja. Hivatkozott ezen felül a bíróság a KRESZ 40. (7) bekezdésére is, mely szerint a vezetõ a jármû ajtaját csak akkor nyithatja ki, ha ezzel a közlekedés biztonságát, valamint a személy- és vagyonbiztonságot nem veszélyezteti, továbbá utalt a villogó narancssárga fényjelzést adó elakadást jelzõ lámpa használatának szabályaira vonatkozó KRESZ 56. (7) bekezdésére is. Az ítélettel szemben az alperesi biztosító társaság fellebbezést nyújtott be a másodfokú bírósághoz, fellebbezésében az elsõfokú eljárásban kifejtettekkel megegyezõ érvelést elõadva. A másodfokú bíróság az elsõfokú bíróság ítéletét megváltoztatta és a keresetet elutasította. Hivatkozott a másodfokú bíróság ítéletében arra, hogy álláspontja szerint az elsõfokú bíróság a szükséges mértékig az eset körülményeit feltárta, ám levont jogi következtetése téves. Utalt arra a másodfokú bíróság, hogy álláspontja szerint egységes a bírói gyakorlat abban a kérdésben, hogy a valamilyen közbejött okból a továbbhaladás szándékával leállított gépjármû veszélyes üzemi jellege nem szûnik meg, valamint szintén egységes a bírói gyakorlat abban a kérdésben is, hogy a veszélyes üzem mûködési körét nem a pillanatnyi helyzet szerint kell megítélni, hanem a veszélyes tevékenység folytatása folyamatában értékelendõ. Kiemelte azonban a másodfokú bíróság, hogy a perbeli esetben nem arról van szó, hogy az alperesi biztosított gépjármûvét valamilyen közbejött okból a továbbhaladás szándékával állították meg. Egyértelmû, hogy az alperesi biztosított a gépjármûvet leállította, megkezdte annak elhagyását, ám ezt figyelmetlenül tette, ily módon következett be a perbeli baleset. A kár tehát nem a gépjármû üzemeltetésének közvetlen következménye volt, és nem a fokozott veszéllyel járó tevékenység folytatásából eredt. A jármû veszélyes üzemi jellege a másodfokú bíróság szerint megszûnt, ennek okán az alperesi biztosító társaságot a bekövetkezett kárért helytállási kötelezettség nem terheli. Érdemes megfigyelni, hogy fordított helyzetben, amikor a Felperes volt az út szélén parkoló, gépjármû ajtaját kinyitó fél, alperesi biztosított pedig az elhaladó autó, a bíróság ugyanazon tanácsa a megelõzõ esettõl eltérõ módon foglalt állást.
4 186 Varia A perbeli esetben a Felperes gépjármûvével egy utcában parkolást hajtott végre, majd a gépkocsi ajtaját kinyitotta, ezzel a mellette elhaladó alperesi biztosított gépjármûvében kárt okozott. Felperesi érvelés szerint alperesi biztosított nem kellõ körültekintéssel vezetett és figyelmetlensége okán nem észlelte idõben az ajtó kinyitását, és bár fékezett, a balesetet elkerülni nem tudta. Alperesi biztosító társaság érvelése szerint a Felperes gépjármûve a baleset idõpontjában állt, motorja nem vitásan nem járt, kéziféke behúzott állapotban volt, így a gépkocsi veszélyes üzemi jellegét elvesztette, alperes ezért az okozott károk megtérítésére nem köteles. Másodsorban hivatkozott Alperes a jármû elhagyásának és az ajtó kinyitására vonatkozó KRESZ 40. (7) bekezdésére is, álláspontja szerint Felperes mulasztotta el a kellõ körültekintést a gépjármû ajtajának kinyitásakor. Az elsõfokú bíróság ítéletében rögzíti, hogy a felperesi gépjármû tekintettel arra, hogy az a baleset bekövetkeztekor álló helyzetben volt, kéziféke be volt húzva, motorja nem járt, kétségkívül nem volt veszélyes üzemnek tekinthetõ. Ez az indoklás ellentétes az elõzõ esetben taglalt elsõfokú bíróság érvelésével, mely szerint a gépjármû eltekintve attól, hogy álló helyzetben van, kéziféke be van húzva, mindaddig veszélyes üzemnek tekintendõ, ameddig azt a vezetõ el nem hagyja. Jelen esetben a bíróság a továbbhaladás szándékát sem tartotta fontosnak vizsgálni. Kiemelte azonban a bíróság, hogy az elhaladó gépjármû kétség kívül veszélyes üzemnek tekintendõ, és az alperesi biztosított gépjármûvezetõje akkor mentesülne a felelõsség alól, ha bizonyítaná, hogy a parkoló autó ajtajának kinyitása elháríthatatlan külsõ oknak minõsül, ez pedig a perben nem történt meg. Felperes keresetének helyt adott, és kötelezte az alperesi biztosító társaságot a felperesi gépjármûben keletkezett károk megtérítésére. Az ítélettel szemben Alperes nyújtott be fellebbezést. A másodfokú bíróság az elsõfokú bíróság ítéletét megváltoztatta, a keresetet elutasította. Ismét rámutatott a másodfokú bíróság arra, hogy pusztán a gépjármû leállításával és a kézifék behúzásával a jármû veszélyes üzemi jellege nem szûnik meg, a veszélyes üzemi tevékenységet folyamatában kell értékelni. Így a jelen esetben is veszélyes üzemek találkozásáról van szó, Felperes pedig megszegte a KRESZ-nek a jármû elhagyásáról szóló 40. (7) bekezdését, míg az elhaladó jármû vezetõje a parkoló gépjármû melletti szabályos elhaladással KRESZ szabályszegést nem követett el. A fenti másodfokú ítéletekben foglalt jogi érvelés köszön vissza a következõ ítéletben is: A perbeli esetben Felperesi gazdasági társaság tehergépjármûvével az azt vezetõ személy belterületen, az út szélén leparkolt, a tehergépjármû motorját leállította, majd megkezdte a kiszállást. Ekkor a mellette elhaladó alperesi biztosított gépjármûvének csapódott a tehergépjármû ajtaja, mindkét jármûben kár keletkezett. Felperes azzal érvelt, hogy az úttest elég széles volt ahhoz, hogy alperesi biztosított kellõ körültekintés mellett elhaladhasson a felperesi gépjármû mellett, akár egy méteres oldaltávolság megtartására is lehetõség lett volna. Felperes keresetét a késõbbiekben akként módosította, hogy a felek között a kármegosztás arányát alperesre terhesebben, 80-20%-os mértékben látta megalapozottnak. Alperes érvelése szerint a balesetben részes felek mindegyike egyenlõ mértékben tehetõ felelõssé a baleset bekövetkeztéért, a kármegosztás arányát a balesetben részes felek között 50-50%-os mértékben látta megalapozottnak megállapítani.
5 Varia 187 A bíróság Felperes keresetét alaposnak találta. Ítéletében kiemelte, hogy a gépjármû parkolásával, a motor leállításával nem szûnik meg automatikusan a gépjármû veszélyes üzemi jellege, mert a veszélyes üzemi tevékenységet folyamatában kell értékelni. Álláspontja szerint a veszélyes üzemi tevékenység utolsó fázisa az ajtó bezárása. A kármegosztás arányát a meglehetõsen széles úttestre való hivatkozással 80-20%-os mértékben látta helyesnek meghatározni, álláspontja szerint alperesi biztosítottnak meglehetõsen nagy oldaltávolság megtartására is lehetõsége lett volna. Egy másik perben az alperesi biztosító társaság biztosítottja belterületen az orvosi rendelõvel szemben az úttest szélén leparkolta gépjármûvét és el kívánta azt hagyni, amikor az ajtó kinyitásával a mellette kerékpárral elhaladó Felperes az ajtónak nekiment és elesett. Felperes keresetét az alperesi biztosító társasággal, mint I. r. alperessel szemben, valamint a gépkocsit vezetõ magánszeméllyel, mint II. r. alperessel szemben nyújtotta be. Az I. r. alperes biztosító társaság azzal érvelt, hogy a leállított és parkoló autó ajtajának kinyitása nem tartozik a veszélyes üzem mûködtetéséhez, így a biztosító társaság a kötelezõ gépjármû-felelõsségbiztosítási szerzõdés alapján az okozott károkért helytállni nem köteles. A bíróság ítéletében osztotta az I. r. alperes álláspontját és kifejtette, hogy a veszélyes üzem fennállását a személygépjármûvek esetében addig lehet megállapítani, ameddig a forgalomban való részvételi szándék fennáll. A II. r. alperes elõadása szerint az út szélén leállt, kiszállt az autóból, hogy egy közeli üzletbe menjen. A bíróság szerint a II. r. alperes részérõl a forgalomban való részvételi szándék hiányzott, így a gépjármû veszélyes üzemi jellege megszûnt. A bíróság kifejtette, hogy a leállás akkor minõsülhet veszélyes üzemnek, ha valamilyen közlekedési akadály tartja fenn a jármûvet, például piros lámpánál áll és a továbbhaladás szándéka egyértelmûen kimutatható, mely azonban jelen esetben hiányzott. A bíróság az I. r. alperessel szemben a kereset elutasításáról határozott, a Felperes kárának megtérítésére az általános kártérítési szabályok szerint a II. r. alperest, a gépjármû vezetõjét kötelezte, aki a bíróság álláspontja szerint megszegte a KRESZ már idézett 40. (7) bekezdését és nem kellõ körültekintéssel hagyta el a gépjármûvet. A fentebb ismertetett esetektõl némiképpen eltérõ, ám szintén az álló gépjármû veszélyes üzemi jellegét is érintõ esetben a gépjármû egyik utasa nyitotta ki a gépjármû ajtaját, így kárt okozva a mellette elhaladó gépjármûben. A Felperes, az elhaladó gépjármû tulajdonosa kártérítési igényt kívánt érvényesíteni az út szélén parkoló gépjármû kötelezõ gépjármû felelõsségbiztosítójával, az Alperessel szemben. Alperes elsõdlegesen hivatkozott a korábbi esetekben is már gyakorta kifejtett alperesi álláspontra, mely szerint a gépjármû a baleset idõpontjában üzemen kívül volt, s így mivel a vonatkozó kormányrendelet alapján alperesi biztosító társaság az üzemeltetés során okozott károkat köteles megtéríteni jelen esetben nem tartozik helytállási kötelezettséggel. Másodlagosan érvelésében kifejtette, hogy álláspontja szerint az ajtó kinyitása nem áll összefüggésben a gépjármû veszélyes üzemi jellegével, ebbõl a szempontból nem releváns az a tény sem, hogy a jármû motorja állt vagy nem a baleset bekövetkeztekor. A perbeli esetben az Alperes álláspontja szerint az elõzõekbõl következõen a kárfelelõsség alapja nem a Ptk a, hanem a Ptk a, amely esetben a károkozó közvetlenül jelen esetben a gépjármû utasa és nem a veszélyes üzemi tevékenység folytatója köteles helytállni az okozott károkért.
6 188 Varia A bíróság ítéletében felperesi kereset elutasításáról határozott. A bíróság indokolásában rámutatott, hogy a perbeli esetben a gépjármû utasa nyitotta ki az álló gépjármû ajtaját. A 190/2004. (VI. 8.) Korm. rendelet 1. számú mellékletének 1. pontja alapján a felelõsségbiztosítás kiterjed azoknak a megalapozott kártérítési igényeknek a kielégítésére, valamint mindazoknak a megalapozatlan kártérítési igényeknek az elhárítására, amelyeket a biztosított személyekkel szemben a biztosítási szerzõdésben megjelölt gépjármû üzemeltetésével okozott károk miatt támasztanak. Mindemellett a Ptk (1) bekezdése is rögzíti, hogy a felelõsségbiztosítási szerzõdés alapján a biztosított követelheti, hogy a biztosító a szerzõdésben megállapított mértékben mentesítse õt olyan kár megtérítése alól, amelyért jogszabály szerint felelõs. Ebbõl eredõen tehát a biztosított az, akinek a magatartásából eredõ károk megtérítésére a biztosító köteles. A vonatkozó 190/2004. (VI. 8.) Korm. rendelet 1. d.) pontja értelmében biztosítottnak a gépjármû üzemben tartója és vezetõje tekintendõ. A perbeli esetben nem vitásan a gépjármû utasa nyitotta ki a gépjármû ajtaját, így tekintettel arra, hogy az utas a fenti rendelkezések értelmében nem minõsül biztosítottnak a kötelezõ gépjármû felelõsségbiztosítási szerzõdés és a jogszabály szerint sem, így alperesi biztosító társaság az õ jogellenes cselekményébõl fakadó károk megtérítésére nem köteles. II. Az elgurult gépjármûvekkel kapcsolatos jogesetek A gépjármû veszélyes üzemi jellegének megszûnése, mint a fentebb vizsgált esetekbõl is látható legtöbbször a gépjármû leállításával hozható összefüggésbe. Az álló gépjármû ajtajának kinyitásához hasonlóan gyakran elõforduló eset a leállított gépjármû elgurulása, annak következtében, hogy a kéziféket a vezetõ elfelejti behúzni. A bíróságok a különbözõ jogesetek kapcsán eltérõ álláspontot képviselnek a tekintetben, hogy az ilyen gépjármûvek által okozott károk a gépjármû, mint veszélyes üzem által okozott károknak minõsülnek-e, illetve a gépjármûvön fennálló kötelezõ gépjármû felelõsségbiztosítás alapján térítendõk-e a biztosító által. A következõkben e dolgozat írója néhány jogeseten keresztül igyekszik bemutatni a bírói gyakorlatban kialakult álláspontokat. A perbeli esetben a Felperes otthona elõtt megállt, hogy a kaput kinyissa, amikor a lejtõs utcában egy feljebb parkoló autó gurulni kezdett és az õ álló gépjármûvének ütközött. Az esetet követõen az elgurult gépjármû vezetõje felelõsségét elismerte, tekintettel arra, hogy maga sem vitatta, hogy a gépjármû kézifékét elfelejtette behúzni. Felperes kártérítési igényét bírósági eljárás során kívánta érvényesíteni, mivel a kárigényét a biztosító társaság elutasította. Alperesi biztosító társaság a perben azzal érvelt, hogy a parkoló autó veszélyes üzemi jellege megszûnt, a parkolás nem minõsül üzemeltetésnek. Hivatkozott továbbá az Alperes a BH számú eseti döntésre, amely hasonlóan elgurult autó által okozott kár vonatkozásában érvényesített kereset kapcsán született. Ebben a Legfelsõbb Bíróság rámutatott arra, hogy a perben nem az I. r. alperesi biztosító társaság helytállási kötelezettsége állapítható meg, hanem a II. r. alperes elgurult gépjármû vezetõjének felelõssége a Ptk alapján. A Legfelsõbb Bíróság rámutatott eseti döntésében, hogy a szerzõdésen kívüli károkozásról szóló általános
7 Varia 189 szabályokat a perbeli esetben a KRESZ-nek a gépjármû leállításának mikéntjére vonatkozó szabálya tölti meg tartalommal a vonatkozásban, hogy a jármû õrizetlenül hagyása (parkolás, várakozás) esetén annak vezetõjétõl általában milyen magatartás várható el, illetõleg hogy a jármûvezetõ mikor minõsíthetõ vétkesnek. A törvény idézett rendelkezése szerint a vezetõ a jármû õrizetlenül hagyása során akkor jár el úgy, ahogy az, az adott helyzetben általában elvárható, ha gondoskodik arról, hogy a gépjármû magától ne indulhasson el, továbbá azt más személy se indíthassa el. E jogszabályi rendelkezés egyszerû nyelvtani értelmezésébõl azonban olyan következtetés vonható le, hogy nem a jármû motorjának, hanem magának a jármûnek az elindulását vagy elindítását kell megakadályozni. Ez utóbbi pedig nemcsak a motor beindításával érhetõ el, hanem közvetlen emberi erõvel is. Ezért a II. r. alperes akkor járt volna el úgy, ahogy az, az adott helyzetben általában elvárható, valamint ahogy az a jogszabály elõírásának is megfelel, ha a parkoló jármûve sebességváltóját elsõ sebességbe kapcsolja, és annak kézifékét is behúzza. Ez utóbbi alól nem mentesíti õt az a körülmény sem, hogy a károkozás idején fagy volt. Kétségtelen, hogy ilyenkor a gépkocsivezetõk többsége tartós leálláskor nem használ kéziféket, de ezt saját veszélyére és abban a tudatban teszi, hogy a magatartás nem felel meg a jogszabály elõírásainak. 4 A bíróság a perbeli esetben a keresetnek helyt adott és kötelezte az alperesi biztosító társaságot az elgurult gépjármû által okozott károk megtérítésére. A bíróság ítéletében kifejtette, hogy álláspontja szerint a 190/2004. (VI. 8.) számú Korm. rendeletben szereplõ gépjármû üzemeltetése fogalmat kiterjesztõbben szükséges értelmezni, a szûk értelmezés ugyanis azt jelentené, hogy a biztosító minden olyan esetben kibújhatna helytállási kötelezettsége alól, ahol a jármûvet akár a parkolás szándékával is megállítja annak vezetõje az úton. Az eljáró bíróság szerint a fogalom tág értelmezésének szükségességére rámutat az is, hogy a Kormányrendelet a biztosítottak körébe bevonja nemcsak a gépjármû üzemben tartóját, hanem a gépkocsi vezetõjét is. A bíróság kiemelte ítéletében azt is, hogy a felek elõadásai alapján arra a következtetésre jutott, hogy az alperesi biztosított a gépkocsit rövid idõre teljes terjedelmével az úttesten hagyva a továbbhaladás szándékával állította le, ezért elmaradt a teljes üzemen kívüli állapot létrehozása. A KRESZ 40. (7) bekezdésében foglalt megfelelõ rögzítés a veszélyes üzemi jelleghez kapcsolódó tevékenység, mivel ez nem történt meg, a gépjármû veszélyes üzemi jellege nem szûnt meg. Egy másik polgári peres eljárás alapját képezõ esetben a Felperes gépjármûvének szintén a kézifék behúzásának elmulasztása okán az alperesi biztosított gépjármûve nekigurult. Alperes védekezésében hivatkozott a már fentebb ismertetett eseti döntésre, a gépjármû üzemen kívüliségére. Az elsõfokú bíróság ítélete indoklásában rámutatott arra, hogy álláspontja szerint az ítélethozatalkori bírói gyakorlatot jobban tükrözi a BH számú eseti döntés, aminek értelmében az emberi hatás átmeneti megszûnése a gépjármû veszélyes üzemi jellegét nem szünteti meg, ha annak rövid idõre történõ leállítása a továbbhaladás szándékával történt. Az elsõfokú bíróság kiemelte azt, hogy a tevékenység veszélyes üzemi jellege akkor szûnik meg, amikor a gépjármûvet szabályszerûen leállítják, azaz elvégzik 4 BH
8 190 Varia mindazokat a szükséges teendõket, amelyek a teljes üzemen kívüli állapot létrehozásához szükségesek, és ennek a bíróság álláspontja szerint része a kézifék behúzása is. Az ítélettel szemben Alperes nyújtott be fellebbezést. A másodfokú bíróság ítéletében az elsõfokú bíróság ítéletét helyben hagyta, elfogadva az elsõfokú bíróság által a veszélyes üzemi jelleg megszûnésének körében elfoglalt álláspontját. A másodfokú bíróság kiemelte, hogy a perbeli gépkocsi motorja bár nem járt, mozgásba lendült, üzemelt, így alperesi biztosító társaság helytállási kötelezettsége megállapítható. Szintén egy elgurult gépjármû okozott balesetet a következõ ügyben is. A perbeli esetben alperesi biztosított a gépjármûvét belterületen egy lejtõs útszakaszon leállította, hogy az út melletti pékségben vásároljon. Alperesi biztosított a sebességváltót üresbe helyezte, a kézifék behúzását pedig elmulasztotta. A gépkocsi ezért gurulni kezdett és az úttesten szabályosan közlekedõ felperesi gépjármûnek ütközött. A káreseményt a felperes a biztosító társaság felé bejelentette, ahonnan elutasító választ kapott, így igényét peres úton kívánta érvényesíteni. II. r. alperesként a biztosító társasággal, míg I.r. alperesként az elgurult gépjármû tulajdonosával, egyben vezetõjével szemben terjesztett elõ keresetet. II. r. alperes védekezésében a már korábban taglaltak szerint a gépjármû veszélyes üzemi jellegének megszûnésére hivatkozott, míg I. r. alperes a BH számú eseti döntésre hivatkozott, amely szerint a veszélyes üzemi jelleg mindaddig nem tekinthetõ megszûntnek, ameddig a kézifék behúzása nem történik meg, jelen esetben ez nem történt meg, vagy nem megfelelõen, hiszen a gépjármû nem vitásan elgurult. Ebbõl következõen I. r. alperes álláspontja szerint a II. r. alperesi biztosító társaság tartozik helytállni a fennálló kötelezõ gépjármû felelõsségbiztosítás terhére, az I. r. alperes által okozott károk megtérítésére a Felperessel szemben. Az elsõfokú bíróság ítéletében a Felperes keresetének I. r. alperessel szemben helyt adott, II. r. alperessel szemben elutasította a keresetet. A bíróság ítéletének indoklásában utalt arra, hogy az I. r. alperes gépjármûve a baleset bekövetkeztekor parkolt, tehát a veszélyes üzemre irányadó szabályok nem jöhetnek szóba. A bíróság megítélése szerint az I. r. alperes Ptk a szerinti felelõssége alapján köteles a kárt megtéríteni a Felperes részére. III. Összegzés A fenti ítéleteket elemezve arra a következtetésre juthatunk, hogy a bírói gyakorlat egységesnek tekinthetõ abban, hogy a veszélyes üzemi tevékenységet folyamatában kell értékelni, önmagában automatikusan a parkoló helyzet nem szünteti meg a veszélyes üzemi jelleget a gépjármûvek esetén. Ezt erõsíti meg a EBH számú eseti döntés is, amely szerint a gépjármû fokozottan veszélyes jellege akkor szûnik meg, amikor azt szabályszerûen leállítják és elvégzik mindazt a tevékenységet, amely a teljes üzemen kívüli állapot létrehozásához elengedhetetlen, valamint megszûnik a gépjármû emberi irányítás alatt tartása. Különbözõ súllyal esik latba az álló gépjármûvek esetén a továbbhaladás szándéka az egyes ítéletekben, elõfordulnak olyan ítéletek, amelyekben ezt a körülményt az eljáró bíróság nem is vizsgálta, annak ellenére, hogy a BH számú eseti döntésében a Legfelsõbb Bíróság kiemeli, hogy az emberi hatás átmeneti megszûnése a gép-
9 Varia 191 jármû veszélyes üzemi jellegét nem szünteti meg, ha annak rövid idõre történõ leállítása a továbbhaladás szándékával történt. Külön érdemes megállapítani, hogy az elsõ két jogesetben az elsõfokú bíróság ugyanazon tanácsa két igen hasonló esetben milyen eltérõ álláspontot képviselt. A fentebb bemutatott jogesetekben felhívott Legfelsõbb Bírósági eseti döntéseknek közös pontja, hogy mind a Legfelsõbb Bíróság, mind a korábban eljáró bíróságok a gépjármû üzemben tartójának kötelezõ felelõsségbiztosításáról szóló mindenkori kormányrendelet (58/1991. (IV. 13.); 171/2000. (X. 13.); 190/2004. (VI. 8.)) A gépjármûfelelõsségbiztosítás általános feltételei alcímû 1. számú mellékletének 1. illetve 1. pontja értelmezését tették a jogvita eldöntésének alapjává. E szerint a biztosítás tárgyi hatályát a mindenkor hatályos kormányrendeletek az alábbiak szerint határozták meg: A gépjármûvek kötelezõ felelõsségbiztosítása (a továbbiakban: biztosítás) kiterjed azoknak a megalapozott kártérítési igényeknek a kielégítésére, illetve azoknak a megalapozatlan kártérítési igényeknek az elhárítására, amelyeket a biztosított személyekkel szemben a biztosítási szerzõdésben megjelölt gépjármû üzemeltetésével okozott kár miatt támasztanak. Valamennyi bíróság egységes volt a körben, hogy az üzemeltetés fogalmát azonosították a veszélyes üzemi jelleg fennállásával: A gépjármû üzemeltetése és ezúttal a tevékenység fokozottan veszélyes jellege akkor szûnik meg. E publikáció írójának álláspontja szerint a megfogalmazásban nem esik szó a gépjármû veszélyes üzemként történõ mûködtetésérõl, pusztán a gépjármû, mint eszköz üzemeltetésérõl, amelyhez természetszerûleg éppúgy hozzátartozik az ajtó kinyitása, mint a csomagtartó fedelének felnyitása. Az üzemeltetés fogalma nem feltétlenül esik egybe a fokozottan veszélyes jelleg fennállásával. Az pusztán a bírói gyakorlat és értelmezés kimunkálódása során szilárdult alapvetéssé, hogy a kormányrendelet idézett szakasza a gépjármû, mint veszélyes üzem mûködtetésével okozott károk megtérítésérõl rendelkezik. Lehetséges volna olyan értelmezés is, amely szerint az üzemeltetés fogalmát kiterjesztõen kellene értelmezni, de olyan módon, hogy abba azok a helyzetek is benne foglaltassanak, amikor a jármû fokozottan veszélyes jelleggel már nem bír.

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság


text:
IV/01521/2017
. IV/01521/2017
Első irat érkezett: 07/19/2017
Az ügy tárgya: A Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/4. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzése, a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/7. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzése, a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/13. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzése, valamint a Vht.36. §-a elleni alkotmányjogi panasz (végrehajtás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/4. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzése, a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/7. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzése, a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/13. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzése, valamint - az Abtv. 28. § (1) bekezdése alapján - a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény 36. § (1)-(4) bekezdései alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését indítványozta.
A Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/4. számú végzésében elutasította az indítványozó mint adós végrehajtási lap visszavonása iránti kérelmét, a végzést a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzésével helybenhagyta.
A Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/7. számú végzésével az adós kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelmét elutasította, a végzést a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzésével helybenhagyta.
A Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/13. számú végzésével az adós végrehajtás felfüggesztése iránti kérelmét elutasította, a végzést a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzésével helybenhagyta.
Az indítványozó álláspontja szerint a végzések sértik a tulajdonhoz való jogát, a tisztességes hatósági és bírósági eljáráshoz való jogát és a hatékony jogorvoslathoz való jogát.
Az indítványozó szerint a végrehajtható okirat kézbesítéséről rendelkező Vht. 36. §-a, illetve annak a bíróság által történt alkalmazása sérti az emberi méltósághoz való jogát, a tisztességes eljáráshoz való jogát, a jogorvoslathoz való jogot és a jogállamiság követelményét..
a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény 36. § (1)-(4) bekezdés
Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/4. számú végzése
Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzése
Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/7. számú végzése
Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzése
Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/13. számú végzése
Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzése
IV_1521_0_2017_indítvány_anonim.pdf
A határozat száma: 3075/2018. (II. 26.) AB végzés
3075_2018 AB végzés.pdf
1. Az Alkotmánybíróság a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh. 178/2016/4. számú végzése, valamint Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh. 178/2016/7. számú végzése, valamint Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh. 178/2016/13. számú végzése, valamint Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó jogi képviselője útján a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh. 178/2016/4. számú végzése (a továbbiakban Végzés1.) és a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.204/2017/2. számú végzése (a továbbiakban: Végzés2.); a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh.178/2016/7. számú végzése (a továbbiakban: Végzés3.) és a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.205/2017/2. számú végzése (a továbbiakban: Végzés4.); továbbá a Budapest Környéki Törvényszék 1400-Vh. 178/2016/13. számú végzése (a továbbiakban: Végzés5.), és a Fővárosi Ítélőtábla 2201-3.Pkf.25.206/2017/2. számú végzése (a továbbiakban: Végzés6.) ellen nyújtott be alkotmányjogi panaszt és kérte azok alaptörvény-ellenessége megállapítását és megsemmisítését, az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény 27. §-a alapján. Az indítványozó az Alaptörvény B) és R) cikke, I., II. cikke, XIII. cikk (1) bekezdése, XXIV. cikke, XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdése, 28. és 37. cikke sérelmét állította és kérte a támadott végzések végrehajtásának felfüggesztését, valamint megsemmisítésüket.
[2]	Az alkotmányjogi panasz alapját képező ügy előzményeként a Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt. (a továbbiakban: MNV Zrt.) a Magyar Állam képviseletében eljárva végrehajtási eljárást kezdeményezett az indítványozóval, mint adóssal szemben, perköltség megfizetése címén, végrehajtási lap kibocsátása iránti kérelemben. Az elsőfokú bíróság 1400-Vh.178/2016/2. számú végzésével a végrehajtási lapot a kérelemtől eltérően állította ki.
[3]	1.1. Az indítványozó, mint adós, kérte a végrehajtási lap, valamint a végrehajtási lap kiállítása iránti kérelemtől eltérő kiállításáról rendelkező végzés visszavonását, továbbá kijavítás iránti kérelmet terjesztett elő. Az indítványozó sérelmezte, hogy a végrehajtási kérelem előterjesztésére a Magyar Nemzeti Vagyonkezelő Zrt. nem volt jogosult, azt csak a nemzeti fejlesztési miniszter terjeszthette volna elő. Sérelmezte továbbá, hogy a végrehajtási kérelemtől eltérésről rendelkező végzés azért nem felel meg a jogszabályoknak, mert az áfa összegét összegszerűségében is meg kellett volna határozni, a helyesen megjelölt összegekről nem kellett volna rendelkezni, továbbá a jegybanki alapkamat változásait nem tüntette fel a végzés, valamint az egyetemleges felelősség terjedelméről tévesen rendelkezett. Kérte ez alapján a végrehajtási lap visszavonását és azt, hogy az indítványozó által megfizetett összeg visszafizetésére kötelezze a bíróság a MNV Zrt.-t. Kifogásolta az indítványozó azt is, hogy az 1400-Vh.178/2016/2. számú végzést a bíróság nem kézbesítette a részére. A bíróság a Végzés1.-ben elutasította a végrehajtási lap és az azt a kérelemtől eltérően kiállító végzés visszavonására irányuló indítványozói kérelmet. Ugyanakkor az egyetemlegességre vonatkozó kifogás tekintetében kijavította a támadott végzést. Az elsőfokú bíróság a döntését a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) 13. § (1) bekezdésére, 15. § (1) bekezdés a) pontjára, 56. § (2) bekezdésére, 211. § (1) bekezdésére, valamint 213. § (1) bekezdésére és 224. § (1) bekezdésére alapította. Az elsőfokú bíróság hivatkozott továbbá az állami vagyonról szóló 2007. évi CVI. törvény 17. § (1) bekezdés e) pontjára, amely szerint az állami vagyonnal kapcsolatos polgári jogi jogviszonyokban az MNV Zrt. – és nem a miniszter személyesen – képviseli a magyar államot. Az elsőfokú bíróság felhívta az indítványozó figyelmét arra, hogy a végrehajtható okiratot nem a bíróság, hanem a Vht. 36. §-a alapján a végrehajtó kézbesíti az adós részére, a végrehajtást elrendelő bíróság a végrehajtónak, a végrehajtást kérőnek, a végrehajtói kamarának, illetve – ha az adós gazdasági társaság – a cégbíróságnak küldi meg a végrehajtható okiratot. Az adós tekintetében a fellebbezésre nyitva álló idő a végrehajtó által az adósnak megküldött végrehajtható okirat kézbesítésével kezdődik, a kézhezvétel időpontját igazoló tértivevényt a bíróság az eljáró végrehajtótól kéri be.
[4]	1.2. Az indítványozó a Végzés1.-gyel szemben fellebbezést terjesztette elő, amely alapján a Fővárosi Ítélőtábla a Végzés2.-vel a Végzés1.-et helybenhagyta. A másodfokon eljárt bíróság megállapította, hogy az adós-indítványozó elsődleges fellebbezési kérelme nem volt egyértelmű, továbbá hogy a Pp. 252. § alkalmazására okot adó súlyos eljárási szabálysértést nem lehetett az elsőfokú bíróság terhére megállapítani. A másodlagos fellebbezési kérelem tekintetében egyrészt megállapította, hogy a végrehajtási lap tekintetében van csak lehetőség visszavonásra a Vht. 211. § (1) bekezdése alapján, míg a végrehajtható okiratnak a kérelemtől eltérő kiállításáról szóló végzés ellen fellebbezésnek van helye a Vht. 213. § (1) bekezdése alapján, visszavonásnak nincs. A Vht. 213. § (1) bekezdése alapján előterjesztett fellebbezést a Vht. 224. § (1) bekezdése alapján a másodfokú bíróság bírálja el. A másodfokú bíróság megállapította, hogy az elsőfokú bíróság helytállóan döntött a végrehajtási lap visszavonására irányuló kérelem elutasításáról. Megállapította azt is, hogy az elsőfokú bíróság helyesen járt el, amikor nem kézbesítette sem a végrehajtási lapot, sem a végrehajtási kérelemtől eltérő kiállításról rendelkező végzést, ugyanis az a Vht. 36. §-a alapján a végrehajtó feladata. Kifejtette, hogy az első szabályszerű közléssel megnyílik a jogorvoslati határidő.
[5]	2. Az indítványozó a Végzés1. vonatkozásában kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelmet terjesztett elő, a Végzés1.-gyel szemben előterjesztett fellebbezésével egyidejűleg. Az indítványozó indokolása szerint a végrehajtási lap és az azt eltérően kiállító végzés visszavonása iránti kérelmét elutasító végzést (ami a Végzés1. tárgya volt) a bíróság nem a jogi képviselő, hanem az indítványozó, mint adós részére kézbesítette.
[6]	2.1. Az elsőfokú bíróság a Végzés3.-ban a kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelmet elutasította, egyúttal rendelkezett a Pp. 97. §-a alapján a Végzés1. kézbesítésének megismétléséről az adós jogi képviselője részére. A bíróság felhívta a figyelmet arra, hogy az adós, mint címzett szabályszerűen átvette a Végzés1.-et, továbbá a jogerősítő záradék még nem került rá a Végzés1-re, miután a fellebbezésre nyitvaálló határidő nem járt le. Az adós jogi képviselője pedig fellebbezést terjesztett elő a Végzés1.-gyel szemben. A bíróság hivatkozott továbbá arra, hogy a kézbesítési vélelem megdöntésére a Pp. 99/B. §-ban meghatározott okok alapján van lehetőség a végrehajtási eljárás folyamatban léte alatt. A bíróság arra is felhívta a figyelmet, hogy a fellebbezési határidő az adós jogi képviselője részére történő kézbesítéssel újból megnyílik. Az adós fellebbezést terjesztett elő a Végzés3.-mal szemben is.
[7]	2.2. A másodfokú bíróság a Végzés4.-ben az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. A fellebbezésben az adós a hibás kézbesítésre tekintettel kérte a végrehajtás felfüggesztését a Vht. 49. § (1) bekezdésére hivatkozással. Kérte, hogy a másodfokú bíróság a Pp. 258. § (1) bekezdése alapján helyezze hatályon kívül a Végzés3.-at, és kötelezze új eljárásra az elsőfokú bíróságot. ennek alapjaként jelölte meg, hogy az MNV Rt.-nek nincs képviseleti joga. Másodlagosan a Végzés3. megváltoztatását kérte. Álláspontja szerint a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 99/A. §-a alapján kellett volna elbírálni a kézbesítési vélelem megdöntésével kapcsolatos kérelmét.
[8]	A Végzés4. szerint a végrehajtási lap kérelemtől eltérő kiállítására vonatkozó végzését a Vht. 36. §-a alapján a végrehajtó kézbesíti az adós részére, s az iratok alapján erre sor került. A fellebbezésben foglaltak alapján pedig nem állnak fenn a kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelem feltételei, így az nem teljesíthető. A Végzés3. helytállóan alapozta döntését a Pp. 99/B. §-ára. A végrehajtás felfüggesztésével kapcsolatosan megállapította, hogy arra – figyelemmel a Vht. 49. § (1) bekezdésére – az adott eljárásban, okafogyottság miatt, nincs lehetőség. Az MNV Zrt. képviseleti joga tekintetében is azt állapította meg, hogy az jogosult a Magyar Állam képviseletére az adott ügyben.
[9]	3. A Végzés5.-ben az elsőfokú bíróság elutasította az adós végrehajtási eljárás felfüggesztése iránti kérelmét.
[10]	3.1. Az adós a végrehajtási lap végrehajtási kérelemtől eltérő kiállításról szóló végzés, Végzés1. (a végrehajtási lap visszavonása iránti kérelem elbírálásáról) és Végzés3. (a kézbesítési vélelem megdöntése iránti kérelem elbírálásáról) jogerős elbírálásáig kérte a végrehajtás felfüggesztését. Az elsőfokú bíróság a Vht. 49. § (1) bekezdése alapján megállapította, hogy a végrehajtás felfüggesztésének csak a végrehajtható okirat vagy a végrehajtó intézkedése elleni jogorvoslat esetén lehet helye. Megállapította továbbá, hogy a bíróság elutasította az adós hivatkozott kérelmeit. Hivatkozott továbbá arra, hogy az adós részére a végrehajtó küldi meg a végrehajtási lapot, amire az iratok tanúsága szerint sor került.
[11]	3.2. Az adós fellebbezésében a Végzés5. visszavonását kérte, mivel szerinte a bíróságnak nem volt hatásköre a végrehajtás felfüggesztésével kapcsolatos kérelem elbírálására. A másodfokú bíróság helybenhagyta a Végzés5.-öt. A Végzés6.-ban a bíróság kifejtette, hogy a végrehajtási lap visszavonása iránti kérelem a Vht. XV. fejezetében szabályozott jogorvoslat, amelyet a Vht. 212. §-a alapján a végrehajtást elrendelő bíróság bírál el. Emellett a végrehajtási lappal elrendelt végrehajtások esetében a végrehajtás felfüggesztése iránti kérelem elbírálására is ez a bíróság jogosult a Vht. 49. §-a alapján. Ezért a Végzés6. szerint a Végzés5. megváltoztatására a Vht. 224. § (1) bekezdése, és a Pp. 259. § és 253. § (2) bekezdése alapján nem kerülhetett sor.
[12]	4. Az indítványozó a Végzés2., Végzés4. és Végzés6. és az azok alapjául szolgáló Végzés1., Végzés3. és Végzés5. sérti az Alaptörvény I., II. cikkét, XIII. cikk (1) bekezdését, XXIV. cikk (1)–(2) bekezdését, XXVIII. cikk (1) bekezdését, B) cikk (1) bekezdését, R) cikkét és 28. cikkét, 37. cikk (4) bekezdését, továbbá a Nemzeti Hitvallást.
[13]	4.1. Az indítvánnyal támadott valamennyi végzésre vonatkozóan állította az indítványozó az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdésében foglalt jogának sérelmét, mivel „az eljárt bíróságok nem biztosították” e cikkben foglalt jogának érvényesülését a nemperes eljárás során. Ezért szerinte nem érvényesülhettek az Alaptörvény XIII. cikkében XXIV. cikkében és XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésében foglalt jogai.
[14]	4.2. Az Alaptörvény II. cikkének sérelmével összefüggésben „a tulajdonhoz való jog és a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog sérelmét – amely az adós illetékben való marasztalását sérelmezi – az Alaptörvény 37. cikk (4) bekezdése figyelembe vételével kéri indítványát elbírálni”. A Végzés1. és Végzés2. kapcsán az indítványozó szerint az emberi méltósághoz való joga azért sérült, mert a végrehajtás elrendelésére előzetes felszólítás nélkül került sor, így nem volt lehetősége önkéntes teljesítésre. Álláspontja szerint „tulajdonképpen »titkosan« kezelték az eljárásban a végrehajtási lapot és a 2. sorszámú végzést”.
[15]	A Végzés5. és Végzés6. kapcsán abban látta alapjoga sérelmét, hogy a bíróság a peres fél által előterjesztett kérelmet úgy minősítette át, hogy azzal illetékfizetési kötelezettség keletkezett. Mivel az indítványozó a Végzés5. elleni kérelmében annak visszavonását kérte, az nem minősíthető szerinte fellebbezésnek. Álláspontja szerint a bíróságnak az indítványozó nyilatkozatát kellett volna kérnie arról, hogy kérelmét fellebbezésként fenntartja-e. Ez szerinte sértette az emberi méltósághoz való jogát.
[16]	4.3. Az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésének sérelmével összefüggésben az indítványozó arra hivatkozott – a támadott döntés pontos megjelölése nélkül –, hogy a végrehajtási eljárásra azért került sor, mert az indítványozót, mint adóst nem hívták fel az önkéntes teljesítésre. „Az ítélet jogerőre emelkedésétől hosszú idő eltelt anélkül, hogy a Magyar Állam a perköltség megfizetése iránti felszólítással az adóssal szemben érvényesítse” igényét. Amennyiben az indítványozót felhívták volna önkéntes teljesítésre, úgy nem lett volna szükség a végrehajtási eljárás megindítására, s az indítványozónak nem merült volna fel kiadása sem ezzel kapcsolatban. Ezért az indítványozó szerint a költségeit a végrehajtást kérőnek kell állnia. Emellett kifejtette, hogy az eljárási illeték mértéke nem haladhatta volna meg az eljárás értékének összegét, így a végrehajtás felfüggesztésére irányuló kérelem tekintetében nem kellett volna fellebbezési illetéket fizetnie. Az indítványozó szerint az illetékszámítás módja a tisztességes eljáráshoz való jogát sérti, hangsúlyozta, hogy a három fellebbezést ugyanazon tanács azonos összetétellel ugyanazon a napon bírálta el. Az indítványozó „e megsemmisítési kérelme kapcsán utal az alaptörvény 37. cikk (4) bekezdésére”, szerinte az Alkotmánybíróságnak jogában áll megsemmisíteni „az e tárgykörbe tartozó törvényeket” a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme alapján.
[17]	Emellett a tulajdonhoz való joga sérelmét jelölte meg a tekintetben is, hogy mivel a kézbesítés nem a Pp. 97. §-ának megfelelően történt, az ebből eredő költségeket meg kell téríteni az érintettnek az Alaptörvény XXIV. cikkéből következően.
[18]	4.4. Az Alaptörvény XXIV. cikk és a XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmét abban jelölte meg az indítványozó, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme miatt felmerült költségeinek megtérítését nem követelheti. Álláspontja szerint a jogerős végzések törvénysértőek, mert a Magyar Állam képviseletében az MNV Zrt. járt el és nem az állami vagyonért felelős miniszter, így nyilatkozatai nem érvényesek. Az indítványozó szerint az eljárt bíróságok nem értelmezték és indokolták az állami vagyonról szóló 2007. évi CVI. törvény 17. § (1)–(2) bekezdését. Az indítványozó szerint kártérítési igénye az állammal szemben nem állami vagyonnal kapcsolatos polgári jogi igény, hanem „közigazgatási jogkörben fennálló kártérítési” igény.
[19]	A tisztességes eljáráshoz való jog körében kifogásolta azt is, hogy a kézbesítés hibás volt: az közvetlenül az indítványozó részre történt és nem jogi képviselője részére.
[20]	Álláspontja szerint a bíróság tévesen értelmezte a Pp. 211. § (1) bekezdését és a Vht. 213. § (1) bekezdését, mivel az indítványozó szerint a végrehajtási lap visszavonása mellett van lehetőség arra is, hogy a végrehajtási kérelemtől eltérésről hozott végzésnek a visszavonását kezdeményezzék. Ezért a Végzés2. 4. oldal 2. bekezdésében foglalt indokolás Alaptörvény-ellenes. Ezzel összefüggésben az indítványozó kérte a „Vht. 36. §-ának, mint jogszabályi rendelkezésnek a megsemmisítését a Vht. 213. § (1) bekezdése szerinti összhang megteremtése érdekében az Alaptörvény 28. cikke alapján”. A Vht. 36. §-ában foglalt kézbesítési szabály a végrehajtható okiratra vonatkozik, a végrehajtási lapra nem. Álláspontja szerint a végrehajtható okiratot addig nem lehetne megküldeni a végrehajtónak, ameddig a végrehajtási kérelemtől eltérésről rendelkező végzés nem emelkedett jogerőre. A bíróság ezért jogszabálysértéssel küldte meg az elsőfokú bíróság a végrehajtható okiratot – „nem jogerős végzést” – a végrehajtónak. Ezt a végzést nem a bíróság, hanem a végrehajtó kézbesítette az adós részére, amely az indítványozó szerint hatálytalan és így szerinte ez a végzés nem is emelkedett jogerőre. Véleménye szerint a Pp. 238. § (1) bekezdését is sérti a Vht. 36. §-a. A Végzés2. azért is Alaptörvény-ellenes, mert az indítványozó kérelmét a végrehajtási lap visszavonása iránt nem bírálta el. Ez sérti a tisztességes eljáráshoz való jogot, az emberi méltósághoz való jogot, a jogorvoslati jogot és a jogállamiság elvét.
[21]	4.5. A Végzés1. és Végzés2., valamint a Végzés5. és Végzés6. kapcsán az indítványozó a jogorvoslathoz való jog sérelmére is hivatkozott, mivel a bíróság az indítványozó szerint sem a végrehajtási lap, sem a végzések visszavonása iránti kérelmeket nem bírálta el érdemben és azokat elutasította. Emellett a végrehajtónak kézbesített végzést nem kézbesítette a bíróság az indítványozónak, ami szerinte szintén sérti a jogorvoslathoz való jogot. A Végzés5. és Végzés6. vonatkozásában a jogorvoslathoz való jog sérelmét az okozta, hogy az indítványozónak a Végzés5. visszavonására irányuló kérelmét „fellebbezésnek tekintette”, holott az indítványozót erről nem nyilatkoztatta. Álláspontja szerint ez joggal való visszaélés, és sérti a jogorvoslathoz való jogon túl az emberi méltósághoz való jogot is.
[22]	5. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 50. § (1) bekezdése és az Ügyrend 5. § (1) bekezdése alapján tanácsban járt el az ügyben. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése értelmében az Alkotmánybíróság az ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban eljárva dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról. A (2) bekezdés pedig úgy rendelkezik, hogy a tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29−31. § szerinti feltételeket.
[23]	Az alkotmányjogi panasz az alábbi okoknál fogva nem fogadható be.
[24]	5.1. Az Abtv. 27. §-a alapján bírói döntéssel szemben az ügyben érintett személy vagy szervezet amiatt fordulhat Alkotmánybírósághoz, mert az ügy érdemében hozott döntés vagy bírósági eljárást befejező egyéb döntés a panaszos Alaptörvényben biztosított jogát sérti. Az indítványozó a Nemzeti Hitvallásra, az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésére, R) cikkére és 28. cikkére hivatkozással is kérte a támadott végzések alaptörvény-ellenességének megállapítását.
[25]	Az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint nem tartalmaz olyan, az indítványozó számára biztosított jogot, amelyre alkotmányjogi panasz önállóan alapítható lenne, így ezen rendelkezés sérelme önmagában nem, csupán a hivatkozott konkrét alapjogok sérelmével összefüggésben vizsgálható.
[26]	Mivel a hivatkozott rendelkezések nem alapjogról rendelkeznek, így azok alapján az alkotmányjogi panasz érdemi elbírálásának az Abtv. 27. §-ára tekintettel nem lehet helye.
[27]	5.2. Az Alaptörvény XIII. cikkének sérelme körében az indítványozó kifogásolta, hogy őt, mint adóst, az eljárt bíróság nem hívta fel az önkéntes teljesítésre. Ez a tulajdonhoz való jogot azért sérti szerinte, mivel kiadása keletkezett. Az indítványozó szerint a költségeit a végrehajtást kérőnek kellene állnia, továbbá kifogásolta az eljárási illeték mértékét továbbá azt, hogy a végrehajtás felfüggesztésére irányuló kérelem esetében fellebbezési illetéket kellett fizetnie. Az indítványozó felvetései tartalmilag nem a támadott végzések, hanem a bíróság által alkalmazandó jogszabályok alkotmányosságát vitatják, azonban erre vonatkozó indokolást az indítványozó nem adott elő, ezért az indítvány ebben a részében nem felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pontjának.
[28]	6. Az Abtv. 29. §-a alapján a befogadás – az alkotmányjogi panasz érdemi elbírálásának – feltétele, hogy az indítványban felvetett kérdés a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességre hivatkozik, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőséggel bír.
[29]	6.1. Az Alaptörvény II. cikkének sérelmét állította az indítványozó a Végzés1. és Végzés2. és a Végzés 5. és Végzés6. vonatkozásában.
[30]	A Végzés1−2. esetében azzal indokolta, hogy a végrehajtás elrendelését nem előzte meg felszólítás. A Végzés5−6. esetében arra hivatkozott az indítvány, hogy a bíróság nem kérte a nyilatkozatát arról, hogy kérelmét fellebbezésként fenntartja-e.
[31]	Az indítványozó által felvetett kérdések a Vht. alkalmazására vonatkozó eljárásjogi kérdéseket vetnek fel, amelyek az emberi méltósághoz való joggal nem állnak érdemi alkotmányossági összefüggésben.
[32]	6.2. Az indítvány az Alaptörvény XXIV. cikke és XXVIII. cikk (1) bekezdése sérelmét is állította.
[33]	Álláspontja szerint arra nem jogosult képviselte a Magyar Államot az ügyben, ami miatt a képviselőként eljárt MNV Zrt. nyilatkozatai érvénytelenek, s ez a támadott végzések megsemmisítését indokolja. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a Magyar Állam képviseletének kérdése jogalkalmazási kérdés: az eljáró bíróság az eljárás során megvizsgálta ezt a kérdést és megállapította, hogy a képviselet a jogszabálynak megfelelően történt. Az indítványozó a tisztességes eljáráshoz való jog sérelmét látta abban is, hogy a bíróság tévesen értelmezte a Pp. 211. § (1) bekezdését és a Vht. 213. § (1) bekezdését. Az indítványozó kifogásolta azt is, hogy a bíróság az indítványozó előterjesztéseit túl gyorsan intézte el. Kifogásolta a kézbesítés törvényességét is: nevezetesen azt, hogy a végrehajtási lapot nem a bíróság, hanem – a Vht. 36. §-a alapján – a végrehajtó kézbesítette részére, ami az indítványozó szerint azonban nem felel meg a jogszabálynak. A Végzés3−4. kapcsán pedig annak megállapítását kérte, hogy a bíróság tévesen állapította meg, hogy a Pp. 99/A. § és 99/B. §-a az ügyben nem alkalmazható.
[34]	Az indítványozó felvetései a bíróság ide vonatkozó jogalkalmazása törvényességét és nem alkotmányosságát vitatták. Az Alkotmánybíróság azonban nem egy újabb jogorvoslati fórumként jár el, hatáskörébe kizárólag az eljárás tárgyává tett bírósági döntések alkotmányosságának vizsgálata tartozik. Az eltérő jogi álláspont önmagában nem ellentétes a tisztességes eljáráshoz való joggal {lásd például 3007/2015. (I. 12.) AB végzés, Indokolás [15]}, az indítványozó pedig a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog részjogosítványaira nem hivatkozott, nem mutatta be, nem fejtette ki, hogy a támadott végzések miért ellentétesek a tisztességes bírósági és hatósági eljáráshoz való joggal. Önmagában a bírósági döntés jogszerűségét vitató panasz nem szolgálhat az Alkotmánybíróság eljárásának alapjául, mivel nem teljesíti az Abtv. 29. §-ában foglalt kritériumokat. Így ezek az indítványi elemek sem felelnek meg a befogadás követelményeinek.
[35]	6.3. A jogorvoslathoz való jog sérelme körében arra hivatkozott a panaszos, hogy sem a végrehajtási lap, sem a végzések visszavonása iránti kérelmeket nem bírálta el érdemben a bíróság, továbbá a végrehajtási kérelemtől eltérő kiállításról rendelkező végzést nem kézbesítette a bíróság az indítványozónak, továbbá a Végzés6. vonatkozásában a Végzés5. visszavonására irányuló kérelmét „fellebbezésnek tekintette” a bíróság anélkül, hogy az indítványozót nyilatkoztatta volna.
[36]	Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a vitatott döntések elbírálták az indítványozó kérelmeit – tartalmuknak megfelelően [Pp. 3. § (2) bekezdés]. Megjegyzi továbbá az Alkotmánybíróság, hogy a Vht. 36. §-a alapján a végrehajtót – és nem a bíróságot – terheli a kézbesítési kötelezettség a végrehajtható okirat tekintetében.
[37]	Mivel az alkotmányjogi panasz az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdése tekintetében a bírósági jogalkalmazás jogszerűségét, helyességét vitatta, a támadott végzések alapján nem volt megállapítható, hogy a panaszos jogorvoslati jogsérült volna, így az indítvány ezen része sem felel meg az Abtv. 29. §-ában foglalt befogadási kritériumnak.
[38]	Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy – mivel az nem felel meg az Abtv. 27. § és 29. §-ában, valamint 52. § (1b) bekezdés e) pontjában megjelölt feltételeknek – az alkotmányjogi panasz befogadásának nincs helye. Az Alkotmánybíróság ezért a kérelmet az Abtv. 47. § (1) bekezdése, 50. §-a és az 56. § (1)–(3) bekezdései, valamint az Ügyrend 5. § (1)−(2) bekezdése alapján eljárva, az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és h) pontja alapján visszautasította.
. 07/19/2017
. The constitutional complaint against the ruling No. 1400-Vh.178/2016/4 of the Budapest Environs Regional Court, the ruling No. 2201-3.Pkf.25.204/2017/2 of the Budapest-Capital Regional Court of Appeal, the ruling No. 1400-Vh.178/2016/7 of the Budapest Environs Regional Court, the ruling No. 2201-3.Pkf.25.205/2017/2 of the Budapest-Capital Regional Court of Appeal, the ruling No. 1400-Vh.178/2016/13 of the Budapest Environs Regional Court, the ruling No. 2201-3.Pkf.25.206/2017/2 of the Budapest-Capital Regional Court of Appeal and Section 36 of Vht (execution) (IV/1521/2017.)
. 3075/2018. (II. 26.)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Gyermekelhelyezés megváltoztatása 14 év felett | fórum | Jogi Fórum
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2020.01.25. 16:54
Az utóbbi olcbb, gyorsabb.
hanso # e-mail 2020.01.25. 14:14
Koszonom, igen. Valoban a gyermek elhelyezeset szeretnenk megvaltoztatni.
Ebben az esetben keresetlevel a megoldas ( szuloi felugyelet rendezese ugyben?)
Egy kerelem a egyezsegi kiserletre idezes miatt?
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2020.01.23. 21:50
Akkor viszont nem a lakóhelyet akarjátok megváltoztatni.
Ha ennyire nem értetek hozzá, akkor nem kellene egy szakembert megkérni? Ügyvéd, vagy hogy hívják...
Zsolti1977 # e-mail 2020.01.23. 16:47
A bontóperes bírósági határozatban rögzítve van az, hogy a gyermeket közös döntés alapján az anyánál hekyeztük el akkor.
Most fontossá vált, hogy bírósági határozatban is nálam legyen elhelyezve, nem csak a gyakorlatban.
A gyermke már nálam él, csak bizonyos kedvezményeket nem tudok érvényesíteni, ha a bintóperes ítélet szerint az anyénál van. Ezért van szükség megváltoztatni azt.
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2020.01.23. 16:34
Csak a lakhely? Ahhoz nem kell bíróság.
Zsolti1977 # e-mail 2020.01.23. 09:10
Azt szeretném megkérdezni:
hogy az egyezségi kísérletre idézésnek van-e formanyomtatványa (kerestem de nem találtam).HA nincs akkor mi kell, hogy a tartalmi eleme legyen?
Helyzet: a volt feleségemmel közös akarattal (megegyezés írásba foglalva) szeretnénk megváltoztatni a 15 éves gyermekünk lakhelyét a bírósági ítéletben is
eddig nála lakott, most már nálam.
Jól tudom, hogy a fenti egyezségi kísérletre idézést kell kérnem a bíróságtól?
Csatolni kell mellé a megállapodást vagy azt majd ott kell bemutatni?
Dido8308 # e-mail 2019.03.18. 10:35
rigoz # e-mail 2019.03.18. 07:23
Tisztelt Dido8308!
Az utóbbira igen a válasz, feltéve, ha a szülői felügyeleti jogokat megkapja és a gyermeket Önnél helyezik el.
Először írásban kell a korábbi jogosultnak vagy meghatalmazottjának bejelenteni a lemondást, majd ha annak a tárgyában végleges és végrehajtható határozattal rendelkeztek, akkor külön határozattal rendelhetik el az Ön részére az iskoláztatási támogatás folyósítását.
Gyermekelhelyezésről a felek megegyezhetnek peren kívül is - tudtommal, annak megváltoztatását is ideértve -, ekkor egyezségi kísérletre idézést kell kérni a bíróságtól, illetve be lehet nyújtani az írásos egyezséget jóváhagyás végett, tárgyi esetben a gyámhatóság hozzájárulásával.
Ekkor nincs "herce-hurca", nemperes eljárásban, eléggé csekély illeték ellenében (mely alól kérhető mentesség, ha a létfenntartás veszélyeztetett), a jogszabályoknak megfelelő egyezséget a bíróság ügydöntő végzésével jóváhagyja, oszt' annyi.
Más megoldás sajnos, különös tekintettel arra, hogy az elhelyezés bírósági ítélettel történt, nincs, csak ez vagy a "pereskedés" arra, hogy papíron is rendeződjön a helyzet.
ObudaFan # e-mail 2019.03.18. 07:14
Egészen pontosan milyen okból kapta ő a gyámságot?
Dido8308 # e-mail 2019.03.16. 22:25
KB. 14 éve édesanyám kapta meg a gyámságot, bíróság által az akkor 2 éves gyermekem felett. Azóta viszont lassan 10 éve én nevelem, persze papíron minden maradt a régi, még a családit is ő kapja. Kérdésem az lenne, hogy a bíróságot kizárva, (mivel egyikünk se szeretne hercehucát, és közben édesanyám Németországba költözött ) lemondhat-e valahogy a gyámságról, családiról a javamra.
filmi # e-mail 2017.09.01. 21:32
Burn Out # e-mail 2017.09.01. 21:17
a felek megállapodhatnak a bírósági döntéstől eltérően is, de ezt az eltérő megállapodásukat ebben az esetben gyámhatóságilag majd nem lehet végrehajtatni
filmi # e-mail 2017.09.01. 20:13
Mert mondjuk van egy bírósági határozat a gyerek elhelyezéséről....
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2017.09.01. 20:08
Miért szólna bele bárki abba, amit a szülők közösen eldöntenek?
(A jogi nyelvet pedig ne erőltesd, nagyon suta dolgok sülnek ki belőle.)
filmi # e-mail 2017.09.01. 19:20
Párom volt felesége nevelési jelleggel szeretné párom nála elhelyezett gyermekét ideiglenesen hozzánk költöztetni. Amikor rákérdeztünk, hogy mégis mennyi időre és milyen keretek között, úgy válaszolt, hogy 3 hónapra, hogy a kislány rájöjjön, hogy milyen rossz, ha nem lakhat otthon és mi rájöjjünk milyen sok gond van vele és kivegyük a részünket a neveléséből, ne csak a kötelező láthatásokon találkozzunk a gyeremekkel.
Kérdésem; megvalósítható ez kizárólag a szülők megállapodása alapján, ilyen indokkal, a gyámhatóság, bíróság kihagyásával. Nem kell, hogy erről feljegyzés, jegyzőkönyv készüljön a hatóságok részéről? Hiszen ez véleményem szerint a gyerek elhelyezésének, családi állásának megváltozását hozza magával...
Mi a helyzet ilyenkor a gyermek után járó juttatásokkal, illetve a párom által fizetett gyerektartással?
ObudaFan # e-mail 2017.03.16. 13:20
Persze, azt nem. Da ha a kérdező a gyerekkel együtt azt kéri, hogy ő gyakorolja a szülői felügyeletet, ő már annyi jogot enged a másik szülőnek, amennyit akar, így mégis gyakorlatilag az lesz belőle.
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2017.03.15. 21:52
De közös szülői felügyeletet akkor se rendelhet el egyezség nélkül, ha a gyerek kéri.
ObudaFan # e-mail 2017.03.15. 21:45
De, figyelembe veszi a bíróság. 16 év felett már a gyermek akarata ellenére nem nagyon lesz semmi sem.
szellemlovas # 2017.03.14. 18:56
A gyerekek már 6 éve heti váltásban vannak nálunk. Ezt nem veszi figyelembe a bíróság? Vagy akkor várjunk még egy évet, amíg a kisebbek is betöltik a 16. életévüket, és akkor elég, ha gyámhatóság előtt nyilatkoznak? Az a helyzet, hogy egyre nehezebben bírjuk a kiadásokat anyagilag, és az anyuka meg természetesnek veszi, hogy minden juttatást és kedvezményt egyedül vesz igénybe, hiába feleződnek a költségek.
Kovács_Béla_Sándor # e-mail 2017.03.14. 08:01
Pontosabban elég nehéz, ha a gyerek nem akarja. (A nagyobbik esetében a szülői felügyelet gyakorlásáról nem is rendelkezhet már a bíróság.)
ObudaFan # e-mail 2017.03.14. 06:35
Dönteni csak a bíróság dönthet, de közös szülői felügyeletet, illetve heti váltást csak egyezség esetén lehet elérni. LEgfeljebb azt próbálhatja meg kérni, hogy a bíróság változtassa meg a szülői felügyeletet és nála helyezze el a gyermeket. Azt meg nem könnyű elérni.
szellemlovas # 2017.03.13. 22:44
Segítségüket szeretném kérni az alábbi problémával kapcsolatban:
Páromnak előző házasságából 3 gyermeke van: a legidősebb idén 19 éves lesz, jövő év nyaráig mindenképpen nappali tagozatos tanuló, a 2 kisebb két hónap múlva tölti be a 15. életévét, szeptembertől középiskolások lesznek.
Párom és volt felesége 10 éve váltak el, a bíróságon megegyeztek a gyermekek édesanyánál történő elhelyezésében, közös felügyeleti jog mellett. Ez után négy évig a gyermekek minden 2. héten csütörtöktől hétfőig voltak nálunk láthatáson. 6 évvel ezelőtt szóbeli megállapodást kötött párom a volt feleségével a láthatás megváltoztatásáról, így azóta a gyermekek felett megosztott felügyeletet gyakorolnak, azaz minden 2. héten nálunk vannak. Édesanya azóta is egyedül veszi igénybe a családi pótlékot. Párom jelezte felé, hogy mivel nemrég elég magas lett a bejelentett jövedelme, így szeretné igénybe venni a nagycsaládos adókedvezmény felét. Anyuka ebbe nem akar beleegyezni. Azt mondja azé az adókedvezmény, aki a családi pótlékra is jogosult. Sajnos szükségünk van arra a plusz pénzre, ráadásul most 7 éves, közös gyermekünk semmilyen kedvezményre nem jogosult, hiába nevelünk 4 gyermeket, ha papíron csak egyet. :(
Ebben az esetben a párom kénytelen lesz a bírósághoz fordulni az elhelyezés megváltoztatásáért, hogy végzést kapjon arról, ami egyébként a gyakorlatban 6 éve működik, vagy esetleg elég lenne a gyámhatósághoz fordulni? Milyen eséllyel döntene a bíróság a javára? Mi a teendő?
sagit # e-mail 2016.01.27. 09:59
ObudaFan # e-mail 2016.01.26. 18:01
Nem a gyamhatosag, hanem a birosag fog ebben donteni. Es nyilvan a pszichologus szakerto velemenyere nagyban tamaszkldni fog abban a kerdesben, hogy ennek mi az oka.
sagit # e-mail 2016.01.26. 11:46
Mindenképp megpróbálom! Tudom nem egyszerű! Arra lettem volna kíváncsi hogy a gyámhatóság ezt minek veszi? Segít e a gyereknek ebből kiszakadni?

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Több aggasztó jelet is megfigyelhettünk a Kúria körül az elmúlt hetekben. A választási eljárásban hozott egyik döntése miatt a legmagasabb bíróság a politika célkeresztjébe került. Elhangzott olyan állítás is, hogy a Kúria elvett egy mandátumot a Fidesztől. Mindeközben azonban a Kúria egy másik döntésében kifejezetten kedvezményt biztosított a kormány számára. A mérleget megvonva azt látjuk, hogy a Kúria hiába kedvezett a kormánynak a választási időszakban, nem úszta meg a támadásokat.
Nemrég betiltották Oroszországban a Telegram nevű, titkosított kommunikációt biztosító csevegőszolgáltatást. A döntés oka az, hogy a vállalat nem volt hajlandó hozzáférést biztosítani a hatóságoknak a felhasználók személyes üzeneteihez és személyes adataihoz. A tiltásról az orosz bíróság kevesebb, mint 20 perc alatt hozott határozatot, miután a Telegram nem volt hajlandó átadni a titkosítási kulcsokat az orosz médiahatóságnak.

matches: Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság


text:
A felülvizsgálható határozatok köre jogi analógia útján nem bővíthető - Jogászvilág - Jogászvilág
A felülvizsgálható határozatok köre jogi analógia útján nem bővíthető - Jogászvilág
Kezdőlap » A felülvizsgálható határozatok köre jogi analógia útján nem bővíthető
Címkék: eljárást hivatalból megszüntető végzés, felülvizsgálati kérelem, jogeset, Kúria
Az eljárást hivatalból megszüntető végzés ellen felülvizsgálatnak nincs helye, ezért a Kúria az ilyen végzés ellen előterjesztett felülvizsgálati kérelmet visszautasítja. A felülvizsgálható határozatok köre jogi analógia útján nem bővíthető, mert a perrendi szabályok eltérést nem engedő természete az ilyen kiterjesztő jogmagyarázat alkalmazását kizárja – a Kúria eseti döntése. Ami a tényállást illeti, a peres felek területi önkormányzatok voltak, 1991-ben területrész átadására kötöttek szerződést. A felperesek szerint az alperes a szerződésben vállaltak ellenére a részére átadott területen felépített hotel működésével…
Ami a tényállást illeti, a peres felek területi önkormányzatok voltak, 1991-ben területrész átadására kötöttek szerződést. A felperesek szerint az alperes a szerződésben vállaltak ellenére a részére átadott területen felépített hotel működésével összefüggésben befolyó építményadó, idegenforgalmi és helyi iparűzési adó bevételének 20%-át, valamint a hotel által befizetett idegenforgalmi adó alapján megállapított állami támogatás 20%-ának megfelelő pénzösszeget 2016-tól nem fizette meg, és ennek megfizetésére kérték kötelezni az alperest.
Az elsőfokú bíróság megállapította, hogy az ügy közigazgatási ügyben eljáró bíróság hatáskörébe tartozik, ezért az eljárást hivatalból megszüntette [Pp. 240. § (1) bekezdés i) pontja] és elrendelte az ügy iratainak áttételét a Közigazgatási és Munkaügyi Bírósághoz. A bíróság álláspontja szerint a szerződést megkötő felek a közigazgatási perrendtartásról (Kp.) alapján közigazgatási szervnek minősülnek, és a szerződést a szerződéskötés időpontjára figyelemmel alkalmazandó helyi önkormányzati törvény szerint közfeladat ellátására kötötték. A közigazgatási szerződéses jogviszonnyal kapcsolatos jogvita pedig közigazgatási perben bírálandó el [Kp. 5. § (1) bekezdés].
A másodfokú bíróság az elsőfokú végzést megváltoztatva az eljárás hivatalbóli megszüntetését és a keresetlevél áttételét mellőzte. Meglátása szerint, bár a felek szerződésükben az önkormányzati törvény alapján valóban területrész átadásáról állapodtak meg, nem állapítható meg, hogy a szerződést közfeladat ellátása érdekében kötötték. Önmagában abból a tényből, hogy az érintett területen turisztikai célú beruházás valósult meg, nem következik, hogy az érintett önkormányzatok közfeladat ellátására szerződtek. Ennek hiányában a szerződés nem tekinthető közigazgatási szerződésnek, ezért a per elbírálása a törvényszék hatáskörébe tartozik.
Az alperes álláspontja szerint a jogerős végzés a Pp. 406. § (2) bekezdésének analóg alkalmazásával felülvizsgálható, mert az a 240. § (1) bekezdés a) pontján alapuló megszüntetés esetén lehetővé teszi a felülvizsgálatot. A Pp. 406. § (2) bekezdés szerint helye van felülvizsgálati kérelem benyújtásának a keresetlevelet a 176. § (1) bekezdés a)-i) pontja és a 176. § (2) bekezdés b)-c) pontja alapján visszautasító és az eljárást a 240. § (1) bekezdés a)-c) és f) pontja alapján megszüntető jogerős végzések ellen. Az alperes szerint a Pp. 240. § (1) bekezdés a) pontja pedig hasonló jellegű perakadályok fennállása, így különösen a hatáskör hiánya okán írja elő az eljárás megszüntetését.
A Kúria hangsúlyozta, hogy az elsőfokú bíróság a Pp. 240. § (1) bekezdés i) pontja alkalmazásával járt el, amely szerint a bíróság az eljárást – annak bármely szakaszában – hivatalból megszünteti, ha megállapítja, hogy az ügy közigazgatási ügyben eljáró bíróság hatáskörébe tartozik. Az ezen alapuló eljárást megszüntető, illetve az azt mellőző végzések ellen felülvizsgálatnak nincs helye, az ilyen végzések – rendkívüli perorvoslat körében történő – felülbírálatára az alperes által hivatkozott Pp. 406. § (2) bekezdése alapján a Kúriának nincs hatásköre. A felülvizsgálható határozatok köre jogi analógia (analogia legis) útján nem bővíthető, mert a perrendi szabályok eltérést nem engedő természete az ilyen kiterjesztő jogmagyarázat alkalmazását kizárja. Mindezek alapján a Kúria a felülvizsgálati kérelmet visszautasította.
Az ismertetett döntés (Kúria Pfv. I. 20.656/2019.) a Kúriai Döntések 2019/10. számában 277. szám alatt jelent meg.
Releváns jogszabályhely: 2016. évi CXXX. törvény 240. § (1) és (3) bekezdés, 406. § (2) bekezdés.

matches: Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria


text:
Római Birodalom - A censori regimen morum és az ún. házi bíróság egymással való kapcsolata
A censori regimen morum és az ún. házi bíróság egymással való kapcsolata
1. A fentiekből kitűnőleg mindkét intézmény még akkor is, ha egy-egy kifejezett jogintézménnyel (census, családfői hatalom) van kapcsolatban és tevékenységében esetleg tekintettel van az állami bíróságok tevékenységére (házi bíróság) végeredményben mégis társadalmi intézmény. Kérdés, hogy a két intézmény milyen viszonyban volt egymással, volt-e az egyik működésének hatása a másikra vagy sem?
2. A két intézmény érintkezési felületei nézetünk szerint az alábbi irányokban észlelhető.
a) A censor fenti hatásköre kiterjedt annak ellenőrzésére, hogy a családfő, amikor a család jóhírének megvédése céljából szükségesnek látszik, valóban, meghallgatja-e a családi, vagy baráti tanácsot, tehát gyakorolja-e a „házi bíráskodást”. Erre utal L. Antonius senator esete, akit a censor azért bélyegezett meg a senatusból való kizárással, mert feleségét a consilium meghallgatása nélkül eltaszította magától (Vai. Max, 2. 9. 2.), A kérdés csak az, hogy a censor akkor is beavatkozott-e, ha a férj okkal, bár a családi tanács véleményének meghallgatását mellőzve vált el feleségétől, vagy csak az esetben, ha elfogadható ok nélkül, a családi tanács véleményének meghallgatását mellőzve. Úgy véljük, hogy a censort beavatkozásában nem az vezette, hogy a férj elfogadható okkal vagy anélkül vált el asszonyától, hanem az indította eljárásra, hogy adott esetben az uralkodó osztály jóhírét meg kellett védenie.
Egy botrányos válás, akár volt ok a házasság felszámolására, akár nem, nyilvánvalólag arra indította a censort, hogy a consilium elmaradása miatt fellépjen és ezzel egyrészt bizonyítsa, hogy milyen szigorú őre ő az ősi erkölcsöknek, másrészt az uralkodó osztály jóhírén esett csorbát ezzel kiküszöbölje. Egy feltűnést nem keltő válási ügyben, ha nem is volt ok arra, hogy a férj eltaszítsa feleségét és ezt is a consilium meghallgatása nélkül tette, nyilvánvalólag nem avatkozott be.
Kérdés, hogy más ügyekbe a családi tanács meghallgatásának mellőzése miatt beavatkoztak-e a censorok? Erre nézve adatokkal nem rendelkezünk. Ez azonban érthető. A legtöbb ügy, amelynél a forrásokból a családi tanács szerepére következtethetünk, főbenjáró bűnügyekkel (gyilkosság, mostohaanyjával való paráználkodás, crimen repetundarum, kicsapongással kapcsolatos kultusz követése stb.) kapcsolatos. Ezekben pedig nem a censor, hanem az állami büntetőtörvényszékek járnak el.
Az, hogy a családfő a hatóságok segítségével a „házi bíróság útján dönthet”, éppen az ő, illetőleg családja, vagy az ahhoz, tartozó tettes előnyét jelenthette, mert így önkényének törvényes látszatot adott, családjának szennyesét nem teregették ki a nyilvánosság előtt, a bűnöscsaládtagot megmenthette a törvény sújtó kezétől stb. Tehát a családi bíróság tartása ez esetben nem terhet jelentett a családfőnek úgy mint pl. a válásnál.
b) Gellius szerint Cato mondta, hogy „vir... mulieri iudex pro censore -est” (10. 23. 4.).110 A férj tehát felesége censora, s felléphet ellene, ha az asz^ ezony illetlen vagy szégyenteljes magatartást tanúsít, vagy bűncselekményt követ el, megbüntetheti, s ha bort ivott, ha idegen férfivel illetlen magatartást tanúsított, elítélheti (Gell. 10. 23. 4.). E forráshely nem utal családi bíróság alkalmazására, hacsak nem tekintjük a „iudex” szót erre utaló momentumnak. Viszont nyilvánvaló, hogy ahányszor a férj olyan büntető lépésre szánta el magát felesége ellen, amelyre a közvélemény felfigyelhetett, tehát halállal vagy száműzetéssel akarta büntetni, úgy a consilium meghallgatása nélkül hozott döntés esetében aligha kerülhette el a férji önkény miatt a közvélemény megrovását, amely, mint tudjuk lincselésben is kifejezésre juthatott (Sen. de clem. 1. 15. 1.).
Abban az esetben viszont, ha a férj feleségével szemben a fenti súlyos retorziókat akarta alkalmazni, szokásos volt a házi bíróság működtetése. Ezt igazolja Gellius szövege, amely szerint: „De iure autem occidendi ita scriptum: in adulterio uxorem tuam si deprehendisses, sine iudicio impune necares” (10. 23. 4.). E forráshely azt jelenti, hogy a családfő iudicium domesticum nélkül csak akkor ölhette meg büntetlenül feleségét, ha házasságtörésen tettenérte.
A nők felett tehát a censor közvetlenül nem gyakorolja a regimen morumot; azt teljesen a férjre ruházták. Ha azonban a no súlyosabb cselekményeiről van szó, amelynél a családi tanács meghallgatása szokásos volt, és az elmaradt, úgy a censor itt is nyilvánvalólag közbelépett a consilium meghallgatását elmulasztó férjjel szemben.
c) Előfordult, hogy a censör, mint a mores felügyelője, saját aktusaival is hozzájárult a „házi bíróság” döntéséhez. így Gellius beszéli (17. 21. 44.), hogy az i.e. ΙΠ. század harmincas éveiben Sp. Cervilius Ruga volt az első, aki divortiummal szüntette meg házasságát felesége magtalansága miatt, s arra nézve, hogy felesége magtalan, esküt tett a censorok előtt, mielőtt a divortiumot „amicorum sententia” foganatosították volna.
d) Suetonius beszámol Tiberius császár egy intézkedéséről, amelyet censori minőségben tett, bár ő sohasem viselte a censori titulust. Eszerint (Tib. .35.) „erkölcstelen életű férjes asszonyok ügyében, hacsak a közvádló nem emelt vádat ellenük, elrendelte, hogy ősi szokás szerint a családi tanács hozzon ítéletet”. Itt nem másról van szó, mint arról, hogy a császári censor bizonyos esetekben előírhatta a házi bíróság működését.
e) Végül Suetoniusnak egy mondata szintén a censor és a „házi bíróság” közt lehetséges bizonyos kapcsolatra látszik utalni. Eszerint Claudius császár, aki a censori címet is viselte, e minőségben lovagi szemlét tartott, s ott „nóta censoria” nélkül engedte át egy megbélyegzésre méltó fiatalembert, mert apja kijelentette, hogy fia szerinte igen becsületes; „habere - mondta Claudius - censorem suum" (Claud. 16.)." E forráshelyből elsősorban az olvasható ki:. hogy a lovagrendből való családgyermeknek az apja a censora. Ez nem felel meg a valóságnak, s csak a nőknél lehetett igaz, ákik nem tartoztak a censori erkölcsbiróság alá, s akiknek férje valóban „censoruk” volt (Gell. 10. 23. 4.).
A lovagrendű családgyermek azonban közvetlenül a censor erkölcs-felügyelete és apjának a patria potestasból folyó házi fegyelmi jogköre és ennek jogon kívüli „iudicium domesticuma” alá tartozott. Claudius kijelentése nem egyéb egy fellengős szólamnál, amit egyébként a 35. caput bevezetése is valószínűsíteni látszik. Mégis bizonyos következtetést vonhatunk le az egész anekdotából. A censor adott esetben, amikor néki kellene a szokás szerint eljárnia, a nota censoria kiszabása helyett intézkedhetett úgy is, hogy a családfőre bízza a családgyermek megfegyelmezését, s ez esetleg „családi bíróság” igénybevételével történhetett meg, ha a családfő azt szükségesnek látta. Jelenthette viszont fordítva azt is, hogy a „családi bíróság” által a filius familiasra kiszabott fegyelmi büntetés nem zárta ki azt, hogy ugyanazon ügyben a censoris eljárhasson.
3. Összefoglalólag az alábbiakat lehet a censori regimen morum és a családi bíróság kapcsolata tekintetében megállapítani:
a) a censor - amikor az uralkodó osztály érdekének védelmében szükségesnek tartotta - megbüntette a consilium nélkül családtagjai ügyében eljáró családfőt,
b) bizonyos esetekben előírhatta a családi bíróság működését, s végül
c) censori intézkedés mellőzésével utasíthatta a családfőt házi fegyelmi eljárás, s ezzel kapcsolatban „házi bíróság” tartására, de annak tartása nem. akadályozta meg azt, hogy esetleg, mint censor utóbb ugyanebben az ügyben eljárjon.
Ismételten meg keli állapítani, hogy a két intézmény - annak ellenére, hogy az egyik középpontjában állami főtisztviselő, a censor áll, aki többnyire jogi eszközök segítségével szervezi a mos normáinak megsértői ellen a társadalmi bojkottot, a másik intézmény pedig legalábbis eredetileg szintén egy jogintézményhez: a patria potestashoz (esetleg manushoz) kapcsolódik - egyaránt a ius területén kívül marad, s legfeljebb a principatus elejétől jut közelebb ahhoz. De ekkor már a censori regimen morum lassan eltűnik, a családfői bíráskodás pedig bizonyos jogi elismerést nyer.
A fentiekből következik, hogy a két intézményt nem szabad úgy vizsgálnunk, mint a tiszta jogintézményeket, amelyeknek funkcióit egy-egy időszakon belül állandó jellegű jogszabályok rendezik, s így azokra többnyire részletesen megállapított anyagi és eljárási szabályok érvényesülnek. Itt meglehetősen bizonytalan szokások adják meg a keretet a két „bírói fórum” működéséhez. A két intézmény tehát a társadalmi és jogi intézmények hatás-· mezsgyéjén foglal helyet, a maga egészét tekintve.
Végül mindkét intézmény a senatori és lovagrendü családok, tehát Róma, uralkodó rétege „jóhírnevét”, ezzel családi érdekeiket van hivatva szolgálni, ezenkívül a „házi bíróság” azt is. hogy a főrangú bűnösök adott esetekben elkerüljék azokat a súlyos büntetéseket, amelyeket Róma büntetőbíróságai a közrendű polgárokra minden további nélkül kiszabtak.
Forrás: Pólay Elemér A censori regimen morum és az un. házi bíráskodás

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság