text:
Közigazgatás - Magyarország bíróságai
TARTALOM:Magyarország bíróságai
A(z) Magyarország bíróságai intézményei
A bíróságok igazgatásának felügyelete
A bíróvá válás feltételei, a bírói függetlenség
A népképviselet elvének érvényesülése a bíróságokon
A járásbíróság első fokon jár el. A járásbíróságot elnök vezeti.
A közigazgatási és munkaügyi bíróság első fokon jár el
A közigazgatási és munkaügyi bíróságot elnök vezeti.
A törvényszék - a törvényben meghatározott ügyekben - első fokon jár el, és másodfokon elbírálja a járásbíróságok, valamint a közigazgatási és munkaügyi bíróságok határozatai ellen bejelentett fellebbezéseket. A törvényszéket az elnök vezeti.
A törvényszéken tanácsok, csoportok és büntető, polgári, gazdasági, valamint közigazgatási-munkaügyi kollégiumok működnek. A kollégiumok összevontan is működhetnek.
Törvény által meghatározott ügyekben első fokon - a külön törvényben meghatározott törvényszékeken és illetékességi területtel - katonai tanácsok járnak el.
A bíróságok elnevezéséről, székhelyéről és illetékességi területének meghatározásáról szóló törvényben meghatározott székhelyeken (Budapesten, Szegeden, Pécsett, Debrecenben és Győrben) és illetékességgel ítélőtábla működik.
Az ítélőtábla elbírálja - törvényben meghatározott ügyekben - a járásbíróság és a törvényszék határozata ellen előterjesztett jogorvoslatot, továbbá eljár a hatáskörébe utalt egyéb ügyekben. Az ítélőtáblát az elnök vezeti.
A legfőbb bírói szerv a Kúria. A Kúriát az elnök vezeti.
A bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el. Bíróság a rendes és a közigazgatási bíróság.
A rendes bíróságok döntenek büntetőügyben, magánjogi jogvitában és törvényben meghatározott egyéb ügyben. A rendes bírósági szervezet legfőbb szerve a Kúria, amely biztosítja a rendes bíróságok jogalkalmazásának egységét, a rendes bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.
A közigazgatási bíróságok döntenek közigazgatási jogvitákban és törvényben meghatározott egyéb ügyben. A közigazgatási bírósági szervezet legfőbb szerve a Közigazgatási Felsőbíróság, amely biztosítja a közigazgatási bíróságok jogalkalmazásának egységét, a közigazgatási bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.
Az Országos Bírói Hivatal (a továbbiakban: OBH) elnöke a bírói függetlenség alkotmányos elvének megtartásával ellátja a rednes bíróságok igazgatásának központi feladatait, valamint a költségvetési törvény bíróságokról szóló fejezete tekintetében a fejezet irányító hatásköreit, és felügyeletet gyakorol az ítélőtáblák és a törvényszékek elnökeinek igazgatási tevékenysége felett. , Az OBH elnökét az Országgyűlés a köztársasági elnök javaslatára a határozatlan időre kinevezett és legalább 5 éves bírói szolgálati viszonnyal rendelkező bírák közül 9 évre választja meg a képviselők kétharmadának szavazatával. ,
A rendes bíróságok központi igazgatásának felügyeletét az Országos Bírói Tanács (a továbbiakban: OBT) látja el, melynek létszáma 15 fő. Tagjai: a Kúria elnöke, továbbá 14 bíró. Az OBT a felügyeleti feladatai mellett közreműködik a bíróságok igazgatásában.
Magyarországon a bírák függetlenek és csak a törvényeknek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységük vonatkozásában nem utasíthatók.
A bíró szolgálati viszonya - pályázatot követően - kinevezéssel jön létre. A bírót a köztársasági elnök nevezi ki.
Magyarországon bíróvá az a harmincadik életévét betöltött személy nevezhető ki, aki
nem áll a cselekvőképességet érintő gondnokság vagy támogatott döntéshozatal hatálya alatt,
egyetemi jogi végzettséggel rendelkezik,
vállalja, hogy e törvény rendelkezéseinek megfelelően vagyonnyilatkozatot tesz,
legalább egy évig
bírósági titkárként, alügyészként, ügyvédként, közjegyzőként, jogtanácsosként dolgozott,
kormánytisztviselőként, illetve köztisztviselőként központi közigazgatási szervnél közigazgatási, illetve jogi szakvizsgához kötött munkakörben dolgozott,
korábban alkotmánybíróként, bíróként, katonai bíróként, ügyészként működött,
nemzetközi szervezetnél vagy az Európai Unió valamely szervénél ítélkezett, vagy az igazságszolgáltatással összefüggő tevékenységet folytatott,
a pályaalkalmassági vizsgálat eredménye alapján a bírói hivatás gyakorlására alkalmas.
Nem nevezhető ki bíróvá az a személy,
aki büntetlen előéletű, de a bíróság bűncselekmény elkövetése miatt büntetőjogi felelősségét jogerős ítéletben megállapította
szándékos bűncselekmény miatt kiszabott ötévi vagy azt meghaladó végrehajtandó szabadságvesztés büntetés esetén a mentesítés beálltától számított tizenkét évig,
szándékos bűncselekmény miatt kiszabott öt évet el nem érő végrehajtandó szabadságvesztés büntetés esetén a mentesítés beálltától számított tíz évig,
gondatlan bűncselekmény miatt kiszabott, végrehajtásában felfüggesztett szabadságvesztés büntetés esetén a mentesítés beálltától számított öt évig,
aki büntetőeljárás − ide nem értve a magánvádas vagy pótmagánvádas eljárást − hatálya alatt áll,
akit bíróként, ügyészként, kormánytisztviselőként, állami tisztviselőként, köztisztviselőként, közjegyzőként, ügyvédként, végrehajtóként, közalkalmazottként, a rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának szolgálati jogviszonyáról szóló törvény szerinti rendvédelmi feladatokat ellátó szervek hivatásos állományának tagjaként, igazságügyi alkalmazottként, alügyészként, ügyészségi fogalmazóként, ügyvédjelöltként, közjegyzőhelyettesként fegyelmi eljárásban a legsúlyosabb fegyelmi büntetéssel sújtottak, mindaddig, amíg a fegyelmi büntetés hatálya alatt áll,
akinek a részére öregségi nyugdíjat, korhatár előtti ellátást vagy olyan más pénzbeli ellátást folyósítanak, amelyet a nyugdíjkorhatár betöltésekor hivatalból öregségi nyugdíjként kell továbbfolyósítani,
aki betöltötte az általános öregségi nyugdíjkorhatárnak megfelelő életkort. ,
A bíróságokon az ítélkezési folyamatban nem hivatásos bírák, ülnökök is részt vesznek. Az ülnöknek az ítélkezésben a bíróval azonos jogai és kötelezettségei vannak. Ülnöknek az a 30. évét betöltött magyar állampolgár választható meg, aki nem áll a cselekvőképességet érintő gondnokság vagy támogatott döntéshozatal hatálya alatt, továbbá büntetlen előéletű és nem áll közügyektől eltiltás hatálya alatt sem.
A járásbíróság ülnökeit a bíróság székhelye szerint illetékes helyi önkormányzat, illetve települési nemzetiségi önkormányzat képviselő-testülete, a törvényszék, valamint a közigazgatási és munkaügyi bíróság ülnökeit a megyei (fővárosi), illetve megyei jogú városi képviselő-testület és a területi nemzetiségi önkormányzatok képviselő-testületei választják meg. A Budapest területén működő járásbíróságok ülnökeit a bíróság illetékességi területe szerinti helyi önkormányzatok és települési nemzetiségi önkormányzatok képviselő-testületei választják meg. Olyan járásbíróság esetén, amelynek székhelye nem az illetékességi területén helyezkedik el, az ülnököket az illetékességi terület szerinti megyei képviselő-testület és a területi nemzetiségi önkormányzatok képviselő-testületei választják meg.

matches: bíróság Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Jogegységi kérdés: A deviza alapú kölcsön konstrukciója alapján megkötött szerződések érvényes vagy érvénytelen szerződések-e? 2/7 | PITEE
Jogegységi kérdés: A deviza alapú kölcsön konstrukciója alapján megkötött szerződések érvényes vagy érvénytelen szerződések-e? 2/7
A Kúria 2013. november 25. napján közzétette azt a jogegységi indítványt, amelyikkel a devizahitelekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatot kívánják egységesíteni.
Korrupt döntésre készül-e a Kúria jogegységi tanácsa?
(www.pitee.org, 2013.11.27)
Ebben a bejegyzésben megválaszoljuk a Kúria második kérdését.
A válaszból kiderül, hogy jóerkölcsbe ütközik az a hitelezési gyakorlat, amikor a hitelező NEM méri fel az adós kockázatviselési képességét, és olyan kockázatot terhel az adósra, amit az adós nem tud kivédeni. A bankok erkölcstelenül jártak el, amikor az árfolyamkockázatot ráterhelték az adósokra. Az az adós, akinek forintban keletkezik alacsony vagy átlagos jövedelme NEM képes az árfolyamkockázat terhét kivédeni.
A válaszból az is kiderül, hogy uzsorás szerződés az, amelyikben a hitelező elrejt egy költségelemet (értsd. árfolyamrés), és biztosítja magának a lehetőséget arra, hogy ennek a rejtett költségelemnek az értékét titokban manipulálja. Pénzügyi termékekben könnyű a hitelezőnek egy költségelemet elrejteni, mert az adósok általában nem ismerik a pénzügyi összefüggéseket. Az elrejtett költségelem manipulálása, pedig az adós tájékozatlanságának a kihasználása.
2. A deviza alapú kölcsön konstrukciója alapján megkötött szerződések érvényes vagy érvénytelen szerződések-e (vagyis ütköznek-e jogszabályba, nyilvánvalóan jóerkölcsbe, tisztességtelen szerződések- e, uzsorás szerződések-e, illetve szenvednek-e akarati hibában, vagyis színleltek-e, illetve megtévesztés, tévedés folytán kötött szerződések- e)?
Az a kérdés, hogy egy szerződés érvényes vagy érvénytelen-e számtalan tényezőtől függ. A Ptk. több olyan szabályt is tartalmaz, amelyek bizonyos feltételek teljesülése esetén egy szerződést érvénytelennek nyilvánítanak.
Dr. Wellmann György által megfogalmazott kérdésnek a megválaszolásához ezért tudni kellene, hogyan definiálja Dr. Wellmann György egy deviza alapú kölcsön “konstrukcióját”. Ezt azonban kívülállóként nem tudhatjuk, Dr. Wellmann György pedig nem hajlandó nyilvános vitában részt venni általános jogi kérdésekről.
“A kollégiumvezető kérdésre válaszolva leszögezte, hogy a folyamatban lévő jogegységi eljárás konkrét részleteiről sem most, sem később nem nyilatkozhat.”
Devizahitelek – Kúria: jogegységi határozat a megállapítási perek illetékeiről (MTI 2013. november 27)
A kérdés megválaszolása szempontjából ugyancsak fontos lenne tudni, hogy pontosan mely konkrét érvénytelenségi indokokat vizsgálják azok a bírósági határozatok, amelyekben az egyik vagy a másik érvénytelenségi ok előkerült. A Kúria tájékoztatása szerint mostanra már több mint száz jogerős ítélet készült. Ezek a bírósági határozatok adják az alapot a jelenlegi jogegységi eljáráshoz. A jogegységi kérdés megválaszolása előtt hasznos lenne elolvasni, azokat a bírósági határozatokat, amelyek miatt a jogegységi eljárás szükségessé vált. Ezekből a bírósági határozatokból ugyanis meg lehetne ismerni a fontosabb érveket. Sajnáljuk, hogy a Kúria elfelejtette mellékelni a jogegységi indítványhoz az indítvánnyal érintett bírósági határozatok kiadmányát (Bszi. 33. § (2) bek. 2. mondat).
Bszi. 33. § (2) bek. 2. mondat: Az indítványhoz mellékelni kell az indítvánnyal érintett bírósági határozatok kiadmányát.
Azt feltételezzük, hogy Dr Wellmann György arra gondolhatott a deviza alapú kölcsön “konstrukciója” kifejezésnél, hogy deviza alapú szerződések esetében eltér a szerződésben definiált összeg (szerződés tárgya) és a valóságban rendelkezésre bocsátott összeg egymástól. A szerződés tárgya ugyanis devizában lett meghatározva, a hitelező viszont nem a devizaösszeget, hanem egy forintösszeget bocsátott az adós rendelkezésére. A “konstrukció” másik lényeges eleme pedig az, hogy a hitelező állapíthatja meg azt az árfolyamot, amelyiken a deviza és forint összegeket át kell számítani (l. fent).
Az alábbiakban azt vizsgáljuk, hogy ezek a körülmények okozhatják-e egy kölcsönszerződés érvénytelenségét. Ez persze nem jelenti azt, hogy csak ezek az érvénytelenségi okok léteznek.
2.1. Jogszabályba ütközik-e a kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában?
A Ptk. 200. § (2). bek szerint, semmis az a szerződés, amelyik jogszabályba ütközik.
A szerződési szabadság elve biztosítja a feleknek azt, hogy a szerződésük tartalmát szabadon állapítsák meg. A szerződő felek azonban nem léphetik túl a kötelező (kógens) jogszabályok kereteit. Azok a szerződések, amelyek valamely kógens jogszabály rendelkezésébe ütköznek, tilos szerződések.[1] [Megj. a link a lábjegyzetekhez nem működik.]
A kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában akkor ütközik jogszabályba, ha van olyan jogszabály, amelyik tiltja pénzfizetési kötelezettség meghatározását idegen pénznemben.
Az devizáról szóló törvény (1995/XCV) tartalmazott ilyen tartalmú korlátozásokat. Azonban ezeket a korlátozásokat a devizakorlátozások megszüntetéséről szóló törvény (2001/XCIII) feloldotta.
A Ptk. sem tiltja a pénztartozás meghatározását idegen pénznemben. Ezt igazolja a Ptk. 231. §-a.
A kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában tehát NEM ütközik jogszabályba.
2.2. Jogszabályba ütközik-e, hogy a hitelező állapíthatja meg az átváltási árfolyamot?
A szerződési szabadság elve biztosítja a feleknek azt, hogy a szerződésük tartalmát szabadon állapítsák meg. A szerződő felek azonban nem léphetik túl a kötelező (kógens) jogszabályok kereteit. Azok a szerződések, amelyek valamely kógens jogszabály rendelkezésébe ütköznek, tilos szerződések.[2]
Az átváltási árfolyam egyoldalú meghatározása akkor ütközik jogszabályba, ha van olyan jogszabály, amelyik tiltja árfolyamok egyoldalú meghatározását polgári jogi jogviszonyokban.
Polgári jogi jogviszonyokban az átváltási árfolyam egyoldalú meghatározása pénzváltási tevékenységgel egyenértékű. A pénzváltási tevékenység, kiegészítő pénzügyi szolgáltatás, ami engedély köteles (a hitelintézetekről és a pénzügyi vállalkozásokról szóló törvény (1996/CXII, “Hpt.”) 3. §).
Az átváltási árfolyam egyoldalú meghatározása tehát jogszabályba ütközik, ha az adott hitelezőnek nincs engedélye pénzváltási tevékenységet folytatni. Amennyiben a hitelezőnek van engedélye pénzváltási szolgáltatást folytatni, akkor a szerződés nem ütközik jogszabályba.
2.3. Jóerkölcsbe ütközik-e a kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában?
A joggyakorlat értelmében jóerkölcsbe ütközik az a szerződés, amelyet jogszabály ugyan nem tilt, de az azzal elérni kívánt cél, a vállalt kötelezettség jellege vagy azért ellenszolgáltatás felajánlása, illetve a szerződés tárgya az általánosan elfogadott erkölcsi normákat, szokásokat nyilvánvalóan sérti, és ezért az általános társadalmi megítélés is egyértelműen tisztességtelennek minősíti (LB Gfv. IV. 32754/1998. sz. – BH 2000/6. sz. 260.) (Ptk. Ptk. 200. § (2) bek.). [3]
A kölcsönszerződés tárgyának meghatározását devizában jogszabály ugyan nem tiltja (l. fent), de az adósok által “vállalt kötelezettség jellege” sértheti az általánosan elfogadott erkölcsi normákat.
A pénzügyi szolgáltatások területén a hitelezők lényeges információfölényben vannak az adósokkal szemben (információs aszimmetria). A hitelezők ugyanis lényegesen jobban ismerik a pénzügyi termékek jellemzőit és kockázatait, mint az adósok. Emiatt, az információs előny miatt a pénzügyi szolgáltatások területén “általánosan elfogadott erkölcsi norma” az, hogy a hitelezőknek figyelemmel kell lenniük az adósok kockázatviselési képességeire, és nem köthetnek az adósokkal olyan pénzügyi szerződéseket, amelyekkel az adósok túlzott kockázatokat vállalnak.
Ezt az általánosan elfogadott erkölcsi normát a PSZÁF Felügyeleti Tanácsa 2006. november 7-én az alábbi szavakkal fogalmazta meg:
“1. A pénzügyi intézmények felelősen folytassák hitelezési tevékenységüket, azaz mérjék fel ügyfeleik igényeit és teherviselési képességét. Nem javasolt a pénzügyi intézmények számára azon gyakorlat, miszerint az értékesítési mutatók javítása érdekében az ügyfelek kockázatviselési képességének figyelmen kívül hagyásával helyeznek ki hiteleket.”
A PSZÁF Felügyeleti Tanácsának 9/2006. (XI.7.) számú ajánlása a lakossági hitelezés előzetes ügyfél-tájékoztatási és fogyasztóvédelmi elveiről
A deviza alapú hitelek tartalma alapján az adósok magukra vállalnak egy devizában meghatározott pénztartozást (szerződés tárgya), annak ellenére, hogy jövedelmük kizárólag forintban keletkezik. A deviza és a forint árfolyama állandóan ingadozik. Ez az ingadozás pedig azzal a kockázattal jár, hogy az adós által visszafizetendő deviza összeg (szerződés tárgya) forintban kifejezett értéke megváltozik. Ezt a kockázatot hívják árfolyamkockázatnak.
Az árfolyam-ingadozások mértéke és iránya előre nem meghatározható. Egy húsz-harminc éves futamidő során az árfolyam-ingadozás iránya lehet olyan is, ami alapján a fogyasztó terhe csökken. A pénzügyi intézmények azonban csak akkor folytatnak felelős hitelezési gyakorlatot, ha az adósok kockázatviselési képességének a vizsgálata során azt feltételezik, hogy az árfolyam-ingadozás az adós terheit növelni fogja.
A fentieknek megfelelően az adósokra csak akkor lehet az árfolyamkockázat terhét hárítani, ha a pénzügyi intézmény meggyőződött arról, hogy az adós a kölcsön terheit akkor is viselni tudja, ha az árfolyam megduplázódik, vagy megháromszorozódik.
Az adósok kockázatviselési képességének a vizsgálata független(!) attól, hogy a pénzügyi intézmények tájékoztatniuk is kell az adóst az árfolyamkockázat tartalmáról (l. lent).
Az adós kockázatviselési képességének a vizsgálata a hitelező kötelessége (l. fent). De a hitelező a betétesek pénzének megóvása érdekében is köteles az adósok kockázatviselési képességét ellenőrizni. Ezen okok miatt a hitelezőnek kell bizonyítania, hogy a kölcsönszerződés folyósítása előtt ellenőrizte azt is, hogy az adós a hitelt akkor is tudná törleszteni, ha a forint és a deviza árfolyama megduplázódna, vagy megháromszorozódna.
A fentieknek megfelelően jóerkölcsbe ütközik egy kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában, amennyiben a hitelező nem mérte fel megfelelően az adós kockázatviselési képességét, és emiatt olyan szerződést kötött az adóssal, amelyet az adós az árfolyamkockázat hatása miatt nem tud visszafizetni.
2.4. Jóerkölcsbe ütközik-e, hogy a hitelező állapíthatja meg az átváltási árfolyamot?
Az átváltási árfolyam egyoldalú meghatározását jogszabály korlátozza (l. fent). A pénzváltási tevékenység önmagában azonban nem sért általánosan elfogadott erkölcsi normákat. Emiatt nem ütközik jóerkölcsbe az ha a hitelező állapíthatja meg az átváltási árfolyamot.
2.5. Tisztességtelen-e a kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában?
Fogyasztói szerződésben az általános szerződési feltételként a szerződés részévé váló, továbbá a fogyasztóval szerződő fél által egyoldalúan, előre meghatározott és egyedileg meg nem tárgyalt tisztességtelen kikötés semmis (Ptk. 209/A. § (2) bek.).
A Ptk. 209/A. § (2) bek. csak akkor alkalmazható, ha a vizsgált kikötés általános szerződési feltételként vált a kölcsönszerződés részévé. A kérdés ezért az, hogy a szerződés tárgyáról szóló kikötés általános szerződési feltétel-e.
A szerződés tárgyának meghatározása devizában a szerződés lényeges eleme, amiről a felek megállapodtak. A szerződés tárgya tehát nem általános szerződési feltétel, ezért a Ptk. 209/A. § nem alkalmazható.
A kölcsönszerződés tárgyának meghatározása devizában nem tisztességtelen.
2.6. Tisztességtelen-e hogy a hitelező állapíthatja meg az átváltási árfolyamot?
Az átváltási árfolyam egyoldalú megállapításával kapcsolatos szerződési feltételek, általános szerződési feltételek, mert a hitelezők azokat előre megfogalmazták, és valamennyi szerződésben alkalmazták, a nélkül, hogy azt az adóssal megtárgyalták volna. Ezért a Ptk. 209/A. § (2) bek. alkalmazható.
Egy szerződési feltétel akkor tisztességtelen, ha az a felek jogait és kötelezettségeit „a jóhiszeműség és tisztesség követelményének megsértésével egyoldalúan és indokolatlanul a szerződési feltétel támasztójával szerződést kötő fél hátrányára állapítja meg”.[4]
A pénzváltási tevékenységre vonatkozó szerződési feltételek önmagukban nem tisztességtelenek, mert pénzváltási tevékenység folytatása nem sérti sem a jóhiszeműség sem pedig a tisztesség követelményeit. Saját átváltási árfolyamok alkalmazásának ugyan vannak más törvényi feltételei is, de ezeknek a törvényi feltételeknek a részletezésére itt most nem térünk ki.
A hitelező feljogosítása arra, hogy egyoldalúan határozza meg az átváltási árfolyamot önmagában nem tisztességtelen.
2.7. Uzsorás szerződés-e ha a kölcsönszerződés tárgya devizában van meghatározva?
Semmis az a szerződés, amelyik a hitelező számára, az adós helyzetének kihasználásával feltűnően aránytalan előnyt biztosít (Ptk. 202. §).
Az uzsorának két ismérve van. Az egyik a feltűnően aránytalan előny kikötése valamely szerződő fél javára, a másik, hogy ezt az előnyt a sérelmet okozó fél a másik fél helyzetének kihasználásával kötötte ki. Az uzsorához tehát minden esetben uzsorás célzat szükséges, vagyis a másik fél helyzetének ismerete és aránytalan előny szerzésére való kihasználása. [5]
A törvény nem tartalmazza azoknak a tényezőknek a felsorolását, amelyek hátrányos helyzetet teremthetnek. Hátrányos helyzet állhat elő például akkor, ha az egyik szerződő fél lényegesen pontosabb ismeretekkel rendelkezik a jogügyletről, mint a másik (információs aszimmetria). A másik fél ezért ismerethiánya miatt vállal számára hátrányos kötelezettségeket. A pénzügyi szolgáltatások területén a hitelezők lényeges információfölényben vannak az adósokkal szemben. A hitelezők ezt az előnyüket kihasználhatják.
A kérdés ezért az, hogy aránytalan előnyt biztosít-e a hitelezőnek az, ha a szerződés tárgya devizában van meghatározva?
Ha egy deviza alapú kölcsönszerződés alapján folyósított forintösszeget összevetjük az adós által visszafizetendő forintösszeggel, akkor a két összeg között lehet feltűnő aránytalanság. Ezt az aránytalanságot azonban az árfolyamkockázat okozza.
Az árfolyamkockázat áthárítása az adósra nem okoz aránytalan előnyt a hitelező számára. Az árfolyamkockázat ugyanis nem befolyásolja a szerződés tárgyát, mert az devizában van meghatározva.
Az tehát nem uzsorás kölcsönszerződés, amelyben a szerződés tárgya devizában van meghatározva.
2.8. Uzsorás szerződés-e ha a hitelező állapíthatja meg az átváltási árfolyamot?
Az uzsorának két ismérve van. Az egyik a feltűnően aránytalan előny kikötése valamely szerződő fél javára, a másik, hogy ezt az előnyt a sérelmet okozó fél a másik fél helyzetének kihasználásával kötötte ki. Az uzsorához tehát minden esetben uzsorás célzat szükséges, vagyis a másik fél helyzetének ismerete és aránytalan előny szerzésére való kihasználása. [6]
A kérdés ezért az, hogy aránytalan előnyt biztosít-e a hitelezőnek az, ha az átváltási árfolyamot egyoldalúan határozhatja meg?
Ha egy hitelező ugyanazon (egyfajta) átváltási árfolyamot alkalmaz a kölcsön folyósításakor és a kölcsön törlesztésekor, akkor a hitelező számára az átváltási műveletek során plusz bevétel NEM keletkezik. Ebben az esetben a kölcsönszerződés NEM biztosít a hitelező számára semmilyen előnyt.
Ezzel szemben, ha a hitelező megkülönböztet deviza-vételi és deviza-eladási árfolyamokat, azzal a céllal, hogy deviza-vételi árfolyamot alkalmazzon a kölcsön folyósításakor és deviza-eladási árfolyamot alkalmazzon a kölcsön törlesztésekor, akkor a hitelező az eltérő árfolyamok alkalmazásával plusz bevételre tesz szert. A szerződés tehát a hitelező számára előnyt biztosít.
Ez az előny önmagában azonban nem aránytalan, mert az átváltási műveletek elvégzése pénzváltási szolgáltatásnak minősül. Ha a hitelező egy szolgáltatást nyújt az adósnak, akkor azért költséget számolhat fel. Az pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatás mértéke az deviza-vételi és deviza-eladási árfolyamok közötti különbség (ún. árfolyamrés).
Amennyiben a hitelező nem tájékoztatja az adóst az árfolyamrés szerepéről és értékéről, akkor azzal megsérti a tájékoztatási kötelezettségét (l. lent). Ennek a tájékoztatási kötelezettségnek a megsértése azonban NEM változtatja a szerződést uzsorás szerződéssé.
A hitelező jogosultsága az árfolyamokat egyoldalúan meghatározni, azonban akkor biztosít aránytalan előnyt, ha a kölcsönszerződés szabályai lehetőséget adnak a hitelező számára, az árfolyamrés értékének a manipulálására. Az uzsora szempontjából lényegtelen, hogy az előny milyen formában jelenik meg. Az előny tehát nem feltétlenül kell, hogy plusz bevételt jelentsen a hitelezőnek. Egy szerződési feltétel már akkor is előnyt biztosít, ha a hitelező egy többletjogosultságot kap. Ez a többletjogosultság ugyanis oda vezet, hogy a hitelező, egy későbbi, időpontban növelni tudja a bevételeit.
Egy átlagos fogyasztó számára ismeretlen az eltérő árfolyamok alkalmazásának a célja. Ezért a fogyasztó nem tudhatja, hogy az árfolyamrés mértéke befolyásolja a hitel költségeit. A fogyasztó azzal sincs tisztában, hogy mi a következménye annak, ha az árfolyamrés értéke növekszik.
A hitelező kihasználja az adós tájékozatlanságát, ha úgy teremt magának lehetőséget az árfolyamrés alkalmazására, hogy közben nem szabályozza azokat az eseteket, amikor az árfolyamrés értékét egyoldalúan megváltoztathatja.
A Hitelintézeti törvény pont azért kötelezi a hitelezőket, hogy minden költséget, amelyik a szerződéshez kapcsolódik, feltüntessenek, mert csak így lehet megakadályozni azt, hogy a hitelezők a költségeket manipulálják. Ha ugyanis a szerződéshez kapcsolódó költségek fel vannak tüntetve a szerződésekben, akkor azokat csak akkor lehet módosítani, ha a hitelező betartja az egyoldalú költségmódosításra vonatkozó szabályokat. Ezzel szemben ha egy költség nincs a szerződésben feltüntetve, akkor az lehetőséget teremt arra, hogy a hitelező a hitel költségeit önkényesen manipulálja.
Uzsorás szerződés tehát az a kölcsönszerződés, amiben a hitelező egy költséget elrejt, és biztosítja magának a lehetőséget arra, hogy ezt a költséget titokban manipulálja. Ez a szerződési kikötés aránytalan előnyt biztosít a hitelező számára, mert a hitelező kontrollálhatatlanul és észrevétlenül növelheti az adós terheit. Ezt az aránytalan szerződési feltételt az adós pedig azért fogadja el, mert nem rendelkezik azokkal a pénzügyi ismeretekkel, amelyekkel a hitelező rendelkezik. A hitelező tehát kihasználja az adós helyzetét.
2.9. A deviza alapú kölcsönszerződések szenvednek-e akarati hibában, vagyis színleltek-e, illetve megtévesztés, tévedés folytán kötött szerződések- e?
Erre a kérdésre a választ a 3. pontban vizsgáljuk.
[1] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázat a 200. §-hoz.
[2] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázat a 200. §-hoz.
[3] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázat a 200. §-hoz.
[4] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázat a 209. §-hoz.
[5] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázata a 202. §-hoz.
[6] NAGYKOMMENTÁR a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvényhez (Szerkesztő-lektor: Dr. Gellért György. hetedik kiadás, 2009. július 1.) magyarázata a 202. §-hoz.
This entry was posted on 2013. december 4. szerda at 6:58 de. and is filed under Bank.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Responses are currently closed, but you can trackback from your own site.
One Response to Jogegységi kérdés: A deviza alapú kölcsön konstrukciója alapján megkötött szerződések érvényes vagy érvénytelen szerződések-e? 2/7
Jogegységi kérdés: A pénzügyi intézményt milyen jellegű tájékoztatási kötelezettség terhelte a szerződés megkötésekor, annak esetleges elmulasztása milyen jogkövetkezménnyel jár? 3/7 | PITEE szerint:
2013. december 5. - 7:51 de.
[…] A válasz. […]
Csatlakozz a 8 632 követőhöz
Hazudott-e Darák Péter, a Kúria elnöke, a jogegységi eljárásról?

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
A területi kampánytilalom alkotmányossági kérdései - In Medias Res - In Medias Res
A területi kampánytilalom alkotmányossági kérdései - In Medias Res
A területi kampánytilalom alkotmányossági kérdései	különös tekintettel a relatív területi kampány tilalmára
Szerző: Szikora Tamás,
A demokratikus jogrendszerek sajátos velejárói, hogy a közhatalmi pozíciókhoz való hozzáférést számos garanciális elemmel körülbástyázott választások útján igyekeznek biztosítani. A szavazópolgárok meggyőzésének leghatékonyabb és legintenzívebb eszköze a politikai kampány, amelynek célja a társadalom tájékoztatása, a közéleti viták megtárgyalása ugyanis lehetővé teszi a polgárok számára, hogy ismervén az összes lehetőséget, valamennyi releváns információ birtokában hozhassanak döntéseket.
A közéleti vitákat érintő véleménynyilvánítás sajátos jellemvonása, hogy korlátozása csak a leginkább indokolt esetben és arányos módon történhet. Hasonlóképpen igaz ez a kampánytevékenységek egyes formáira, amelyek vonatkozásában elsődlegesen a szabad választások lebonyolításának, a polgárok befolyástól mentes döntéshozatalának biztosítása alkotmányosan elfogadott indokot szolgáltat bizonyos akadályok állítására a szólásszabadság elé. A kampánytevékenység korlátozása számos aspektusra kiterjedhet: a kampányfinanszírozás kérdéseitől kezdve a médiában megjelenő politikai reklámok jogszerű korlátozhatóságán túl egészen akár a kampány során érvényesülő adatvédelmi kérdésekig.
A tanulmány a politikai kampány területi alapon történő korlátozhatóságának kérdésével foglalkozik. Ennek során elsődlegesen arra kíván választ találni, hogy milyen alkotmányossági szempontok, érvek mentén kerülhet sor a véleménynyilvánítás ezen – egyébként vitathatatlanul a szólásszabadság egyik legbensőbb magjához tartozó – formájának földrajzi alapon történő korlátozására. A tanulmány a területi alapon történő korlátozás egyes formáit, indokait tekinti át, azt vizsgálva, hogy a korlátozás milyen érvekkel, alkotmányos indokokkal (esetleg alapjogokkal) kerülhet összeütközésbe. Ennek során különös hangsúlyt kíván fektetni a relatív területi kampánytilalom szabályozására, bemutatva az Egyesült Államok Legfelső Bírósága által e tárgyban született emblematikus ügyet, illetve a kapcsolódó kritikákat.
2. A területi kampánykorlátozás hazai „története”
2.1. A kampánycsend mint a kampánytevékenység abszolút korlátja
Hazánkban a 2013-as választási eljárási törvény elfogadásáig – legalábbis jogszabályi szinten – nem volt ismert a területi kampánykorlátozás intézménye, tekintettel arra, hogy az 1997-es törvény ‘teljes’ kampánytilalmat (azaz kampánycsendet) írt elő. E szabályozási keret alapján a szavazást megelőző nap 0 órától a szavazás befejezéséig tilos volt kampánytevékenységet folytatni.1 Megjegyzést érdemel, hogy az erre feljogosított választási szerv – jogszabályi felhatalmazás alapján hozott – iránymutatásában igen szigorú követelményeket állapított meg az említett időszakra vonatkozó politikai aktivitások terén, és már azt is a kampánycsend megsértésének minősítette, amennyiben a tárgyi időszakban „bármely írott vagy elektronikus médium a választással összefüggésbe hozható személyt vagy pártot említ, vagy szerepeltet”.2 A jelöltek említésének, szerepeltetésének általános értelemben kimondott tilalma legalábbis kritikával illethető, hiszen ha nehezen is, de elképzelhető, hogy egy jelölt nem kampánycélból kerül a képernyőre, illetve kap megjelenési felületet az írott sajtóban, így ezen – egyébiránt vitathatatlanul igen szűk esetkörben – talán szerencsésebb nagyobb mérlegelési lehetőséget biztosítani a jogalkotónak.3 (A kampánycsend intézményének megszűnésével, és ezzel együtt az említett iránymutatás hatályon kívül helyezésével e kérdés ugyanakkor gyakorlatilag tárgytalanná is vált.)
Ami a kampánycsend intézményének alkotmányossági kérdéseit illeti, e tekintetben a magyar Alkotmánybíróság több döntésében is foglalkozott a kérdéssel. Elsőként a 39/2002. (IX. 15.) AB határozatban arról döntött, hogy ilyen előírás minden esetben szükséges-e a demokratikus választások lebonyolításához. Ennek során a testület rámutatott, hogy
„a választások zavartalanságát különböző korlátozó szabályok biztosítják. A korlátozások egyike, de ugyanakkor nem egyetlen formája a kampánycsend intézménye. A kampánycsend megszüntetése nem vezet alkotmányellenes helyzethez, amennyiben a törvényhozó a választások zavartalanságát más eszközökkel biztosítja. A kampánycsend intézménye nem következik közvetlenül az Alkotmányból. A törvényhozó mérlegelheti, hogy a választások zavartalansága, a választói akaratok szabad érvényesülése és kifejezésre juttatása céljából a kampánycsend intézményét létrehozza-e, vagy a kampánycsend intézménye nélkül az egyéb választási garanciák összetett eszközrendszerével segíti elő a választások zavartalanságát.”4
Ebből következően pedig az is megállapítható, hogy mind a kampánycsend törvényi előírása, mind pedig annak hiánya révén eleget tehet az állam intézményvédelmi kötelezettségének, amely tulajdonképpen a választások tisztaságának megőrzése és zavartalan lefolytatása biztosításában ölt testet. Mint megállapítást nyert,
„[a] választási rendszer egyik lehetséges eleme a kampánycsend intézménye. A kampánycsend a választói akarat kinyilvánításának zavartalanságát biztosítja. A választói akarat zavartalan kinyilvánítása a legfelsőbb államhatalmi szerv szabad akaraton alapuló létrehozását, illetve azon keresztül a Magyar Köztársaság demokratikus jogállamiságát garantálja. A választójog védelme és a demokratikus jogállamiság követelménye szükségessé teheti a kampánycsend intézményét, illetve a véleménynyilvánítás- és sajtószabadságnak a kampánycsend által megvalósuló korlátozását.”5
A szabályozás szükségessége mellett annak aránytalanságát vélelmező álláspont sem talált támogatásra a testületben: figyelemmel arra, hogy a legalább 84 napos kampányidőszakban csupán 86 órányi időszakra kellett felhagyni a választók meggyőzésével, a korlátozás a célhoz képest arányosnak is minősült.6 A teljesség kedvéért e körben említést érdemel, hogy a testület a 2012-ben elfogadott, de végül ki nem hirdetett választási eljárási törvény alkotmányossági kérdéseit vizsgáló legutóbbi határozatában7 a testület a korábbi döntésekre alapozva szintén alkotmányosan igazolhatónak tartotta az egyes kampánytevékenységekre vonatkozó rövid időbeli korlátozásokat.
A jelenleg hatályos választási eljárási törvény8 már nem tartalmazza a kampánycsend intézményét, ettől függetlenül bizonyos korlátozásokat állított egyes kampánytípusok kapcsán a jogalkotó a választói akarat zavartalan kinyilvánításának biztosítására: a szavazás napján választási gyűlés nem tartható,9 rádióban és televízióban politikai reklám nem tehető közzé.10 Emellett életre hívta a relatív területi kampánykorlátozás intézményét, amikor megtiltotta a szavazóhelyiség százötven méteres körzetében történő kampánytevékenységet a szavazás napján, amelyről részletesebben a következő pontban szólunk.
2.2. A relatív területi kampánykorlátozás
A jelenleg hatályos választási eljárási törvény – igen hasonló módon a későbbiekben ismertetésre kerülő Tennessee állam által megalkotott szabályozáshoz – rögzíti, hogy „[a] szavazóhelyiséget magában foglaló épületnek a szavazóhelyiség megközelítését szolgáló bejáratától számított százötven méteres távolságon belül – közterületen – választási kampánytevékenység a szavazás napján nem folytatható.”11 Az idézett jogszabályi előírás a korábbi, 1997-es választási eljárást szabályozó törvény előírásaihoz képest mindenképpen újdonságként értékelhető, hiszen ahogyan az előző pont alatt olvasható, 2013 előtt ugyanis a kampánycsend intézménye volt hivatott korlátozni a szavazóhelyiség közvetlen közelében (is) a kampánytevékenység folytatását. A kampánytevékenység tényleges folytatását illetően ugyanakkor újfajta korlátozást nem eredményezett a szabályozás: a teljes kampánycsend miatt ugyanis a szavazás napján a szavazóhelyiség százötven méteres sugarú körén belül – és nem mellesleg kívül is – ugyanúgy tilos volt kampánytevékenységet folyatatni a választás lezárultáig.
A hazai jogrendszer sajátos vonását jelenti, hogy a törvény felhatalmazza a legfőbb választási szervet (Nemzeti Választási Bizottság), hogy a választással kapcsolatos jogszabályok egységes értelmezése érdekében – indokolással ellátott – iránymutatást adjon ki. Az iránymutatás kötelező jogi hatással nem rendelkezik, kizárólag iránymutató jellegű;12 ilyen iránymutatásban értelmezte a testület a relatív kampánytilalom törvényi szabályozását.13 Az iránymutatás leszögezi, hogy a relatív területi kampánytilalom az aktív kampánytevékenység folytatására vonatkozik. Így például a közterületen korábban jogszerűen elhelyezett plakátokat nem kell eltávolítani, az említett területen jelölt vagy jelölő szervezet népszerűsítésére alkalmas plakáttal ‘díszített’ autó keresztülhaladhat az érintett területen, ugyanakkor a törvényi előírás sérelmét valósítja meg minden olyan tevékenység folytatása, mely eredményeképpen az érintett zónában a választói akarat befolyásolására alkalmas tartalom hallható vagy látható.
A Ve. szabályainak kiterjesztéseként értelmezhető, ugyanakkor a szabályozás alkotmányos célkitűzéseivel vitathatatlanul összhangban állónak ítélhetők az iránymutatás azon pontjai, amelyek egyfelől a szavazóhelyiség elhelyezésére szolgáló épületben és magában a szavazóhelyiségben is tiltják a kampánytevékenységet, illetve a választási szervek tagjai számára előírják, hogy jelöltet, jelölő szervezetet népszerűsítő, ahhoz köthető szimbólumokat ne használjanak, osztogassanak vagy viseljenek.
A jogszabályi előírás és az iránymutatás együttes értelmezése alapján világosan látható az a szándék, hogy a jogalkotó és – az általa felhatalmazott – jogalkalmazó milyen keretek közé kívánta szorítani a szavazás napján a szavazóhelyiség közvetlen környezetében folytatható kampánytevékenységet. Ennek ellenére néhány vitás vagy legalábbis bizonytalan kérdésre érdemes rámutatni. Teljesen megalapozott elvárás, hogy a választói akarat zavartalan kinyilvánítása érdekében a szavazat leadása előtti utolsó pillanatokban (pontosabban: métereken) az aktív kampánytevékenységet tiltja a szabályozás, ugyanakkor nem követeli meg a korábban jogszerűen kihelyezett plakátok eltávolítását, ez pedig könnyen lehetővé teszi a jogszabály kijátszását, például a plakát a választást megelőző napon való kihelyezésével.14 E kampányeszköz alkalmazása esetében a választókra – illetve az alkotmányosan védett választói akarat szabad kinyilvánítására – nézve ugyanolyan hatást képes gyakorolni a választást megelőző éjszaka, illetve a választás megkezdését követően a szavazóhelyiség bejárata elé kihelyezett plakát; az egyik mégis tiltott, a másik megengedett. (A választási plakátok kihelyezésének jogszerűségével a következő alpontban is foglalkozunk.)
Az iránymutatás alapján a kampánytevékenység azonban jóval szélesebb területet von a korlátozás hatálya alá, mint a százötven méteres sugarú földrajzi terület, ugyanis bármely olyan tevékenység tiltott, amely az említett zónában látható vagy hallható, és ily módon befolyásolja a választókat. Ennek alapján már az is megsérti a tilalmat, aki például hangszórón, megafonon keresztül, illetve vetítés útján juttat el a választók befolyásolására alkalmas tartalmat a szavazóhelyiségbe vagy annak közvetlen (százötven méteres) környezetébe. A lényeges momentumot tehát nem a tevékenység végzésnek, hanem kifejtett hatásának helye jelenti. Nem hagyható figyelmen kívül ugyanakkor, hogy csak a szélesebb nyilvánosság számára szánt kampánytevékenység eshet bárminemű korlátozás alá, így a személyes kommunikáció e körben nem esik a szabályozás hatálya alá.15
Bizonyos esetekben azonban mégis nemcsak lehetséges, de jogszerű is, hogy az állampolgárt akkor ‘érjék el’ a kampányüzenetek, amikor a szavazóhelyiség százötven méteres környezetén belül tartózkodik. Az épp állampolgári jogával élni kívánó polgárt szavazását megelőző utolsó pillanatokban is megkereshetik mobiltelefonon közvetlen politikai kampány útján,16 vagy a közösségi médiában megjelenő politikai hirdetéssel is szembesülhet akár a választóhelyiségbe való belépést közvetlen megelőzően. Ugyanakkor említhetjük azt a példát is, amikor a saját lakásába mozgóurnát igénylő az ablaka elé kihelyezett plakát közvetlen ‘szomszédságában’ adja le szavazatát; ez esetben a szavazás helyének megváltozása biztosítja a kampányeszköz területi kampánytilalom alóli ‘mentesülését’.
2.3. A szavazás napján kívül érvényesülő területi korlátok
A relatív területi kampánytilalom a szavazóhelyiség környezetében tiltja a szavazás napján a kampányolás lehetőségét, amelyre igen gyakorta iskolák, óvodák helyiségei szolgálnak. A nevelési-oktatási intézményekkel kapcsolatosan a hazai jogszabályok szintén korlátokat állítanak fel, amelyek ugyan nem a választás napjára vonatkoznak, de meghatározott időben, konkrét helyen tiltják a kampány folytatását. A köznevelési törvény tiltja a politikai célú tevékenység folytatását az idő alatt, amíg az intézmény a gyermekek felügyeletét ellátja.17 A törvényi előírás célja a gyermekek, illetve a tanulók testi épségének megóvása és erkölcsi védelme, éppen ezért az említett kötelezettségek mérlegelését szem előtt tartva lehet dönteni az egyes politikai célú (így kampány-) tevékenységek folytatásának lehetővé tételéről.18
Az oktatási intézményekben a funkciójuk ellátása alatt történő politikai haszonszerzés célja tehát elsődlegesen nem a szabad választói akaratképzés biztosítása, hanem a gyermekek fejlődésének indokolatlan külső befolyásolástól való megóvása. A szabály érvényesítése során a gyermekekre gyakorolt lehetséges hatás irányából kell az értékelést elvégezni, és erre figyelemmel a jogszabályi előírás szövegének kiterjesztő értelmezése is elfogadhatónak tekinthető. Így például abban az esetben is jogszerűen megtiltható a kampánytevékenység, ha arra közvetlenül az intézmény bejárata előtt, a tanítási időszak előtt kerül sor, az ugyanis a közoktatási intézményben, annak működése során fejti ki hatását.19 Említést érdemel, hogy a korlátozás kiterjesztő értelmezése sem lehet határtalan. Így a bírósági gyakorlat szerint egy nyíltan kampány-
eseményként játszótérre meghirdetett rendezvényen a jelölő szervezet által (Húsvét alkalmából) a gyermekeknek csokoládétojás-kereső program szervezése nem vonható a szabályozás keretei közé.20
Megjegyzendő, hogy az előzőekben ismertetett eseményekről a széles nyilvánosság előtt – így például a média útján – történő beszámoló a választói akarat befolyásolására is alkalmas lehet, pozitív, a gyermekek kedvében járó és így támogatásra érdemes személyként bemutatva az adott jelöltet. Ebben a formában viszont a gyermekek érdekeinek védelme mellett a korlátozás indokaként felmerülhet a korábbiakban már többször említett választások zavartalansága, illetve a választói akaratok szabad érvényesülése és kifejezésre juttatása mint alkotmányosan igazolható érv.
A gyermekek egészséges fejlődése mellett a kampánytevékenységek közül a plakát kihelyezése más okokból, nevezetesen műemlékvédelmi és környezetvédelmi okokból is korlátozható,21 ennek következtében egyes (köz)épületek, aluljárók tekintetében gyakorta határoznak meg rendeletben plakátelhelyezési tilalmat az erre jogkörrel rendelkező önkormányzatok. E felhatalmazás sem biztosít korlátlan lehetőséget a kampánytevékenység korlátozására, az nem lehet általános érvényű, abból ugyanis egyértelműen megállapíthatóknak kell lennie az alapul szolgáló műemlékvédelmi, környezetvédelmi okoknak.22 Külön, kifejezetten erre irányuló magyarázat hiányában is sor kerülhet ugyanakkor a plakát kihelyezésének korlátozására a (magán)tulajdonhoz való jog védelme érdekében: épületre, kerítésre csak a tulajdonos (bérlő) hozzájárulásával lehet plakátot kihelyezni.23
Megjegyzést érdemel, hogy a plakátok villanyoszlopra kihelyezésével kapcsolatosan a 2014-es országgyűlési választások kapcsán komoly, az Alkotmánybíróságot is megjárt jogviták kerekedtek. Az előző bekezdésben említett korlátozhatósági okok mellett – a reklámtáblák villanyoszlopokon való elhelyezésének szabályairól szóló jogszabály24 révén – felmerült a közlekedés biztonsága miatti tilalom lehetősége is. Konkrét kúriai végzéssel szemben benyújtott alkotmányjogi panasz kapcsán hozott döntésről lévén szó,25 a testület határozata – kifogás hiányában – ugyanakkor a közlekedés biztonságát mint a politikai véleményszabadság lehetséges korlátját nem vizsgálta, és elutasította a panaszt (amely a Kúriának a plakát villanyoszlopon történő kihelyezését lehetővé tevő döntésének megsemmisítésére irányult). Dienes-Oehm Egon alkotmánybíró különvéleményében hangot is adott abbéli véleményének, miszerint az Alaptörvény II. cikkében rögzített emberi élethez való alapvető jog a kampányidőszakban sem függeszthető fel.
3. A relatív területi kampánytilalom megítélése
3.1. A Burson v. Freeman ügy
3.1.1. Az ügy előzményei
A területi kampánykorlátozással – pontosabban a kampánymentes övezetekkel (campaign-free zone) – kapcsolatos tengerentúli joggyakorlat emblematikusnak számító és igen gyakran idézett, illetve kritika tárgyává tett ítélet az 1992-ben a Legfelső Bíróság által meghozott Burson v. Freeman ügyben született,26 amelyben a testület a Tennessee államban korábban elfogadott választási szabályozás azon rendelkezésének alkotmányosságát (pontosabban az Első Alkotmánykiegészítéssel27 való összeegyeztethetőségét) vizsgálta, amely tilalmazta a kampánytevékenység folytatását a választási helyiség bejáratától számított száz lábas környezetben. E területen ugyanis tilos volt a választók megszólítása valamely jelölt, illetve politikai párt érdekében vagy ellenében.28
A szabályozás alkotmányosságát Mary Rebecca Freeman asszony – aki egyébként egy helyi választáson induló jelölt kincstárnoka volt – kifogásolta, miután az értékelése szerint az a politikai szólást tartalmi alapon korlátozza. Megítélése szerint a Tennessee állam által elfogadott szabályozás, különös tekintettel az előírások megsértőivel szemben alkalmazni rendelt büntetőjogi következményekre, a kampányban résztvevők számára korlátozta a választók elérésének lehetőségét, és ilyen formában sérti az Első Alkotmánykiegészítésben biztosított szabad szólás és véleménynyilvánítás jogát. A kifogást az első fokon eljárt bírói fórum (chancery court) elutasította, majd Tennessee állam Legfelső Bírósága megváltoztatta a döntést,29 és az Első Alkotmánykiegészítés sérelmét állapította meg.
A tagállami Legfelső Bíróság egy háromszintű értékelést elvégezve hozta meg döntését: elsőként azt vizsgálta, hogy a tagállam igazolni tudja-e a kényszerítő érdekét a szabályozásra; másodsorban a szabályozás eszköze szorosan kapcsolódik-e ezen érdekhez; végül nincs-e olyan megoldás, amely az alapjog gyakorlásába kisebb mértékben beavatkozva is képes lehet ugyanezen cél elérésére. Az eset körülményeinek vizsgálata alapján a tagállami legfőbb bírói fórum az első és harmadik kritériumot nem látta megvalósultnak, a vizsgált törvényi előírás nem állta ki a szükséges szigorú vizsgálat (strict scrutiny) próbáját.
3.1.2. A többségi döntés érvelése
A Szövetségi Legfelső Bíróság vizsgálata három kérdéskörre terjedt ki: a politikai szólás korlátozhatóságára, valamint a közösségi fórumokon való szólás és a szólás tartalomalapú szabályozásának kérdésére. A demokratikus társadalmakban a politikai szólás kiemelt jelentőségét – vagyis a közéleti viták szabadságát – elismerve a testület abbéli meggyőződésének adott hangot, miszerint az utcák és járdák alapvető fontosságú közösségi fórumoknak tekintendők (quintessential public forum). Ugyanakkor már e ponton leszögezte a bíróság, hogy önmagában az a tény, amely szerint a vizsgált szabályozás a közösségi fórum tekintetében szabályozza a szólás egy formáját, nem elegendő érv az alkotmányellenesség megállapítására. A korlátozás tartalomalapú természete felől sem volt kétsége a testületnek, hiszen az csupán a kampánykommunikációra terjedt ki, és nem tiltotta például a jótékonysági céllal történő megszólításokat.
Ezt követően a bíróság ‘érdemi’ vizsgálatának kiindulópontját a Tennessee állam által a szabályozás indokára és szükségességére felhozott két kényszerítő érv jelentette: egyfelől a választók szabad akaratának megfelelő, befolyástól mentes választójog gyakorlása, illetve a választás integritásának és a választásokba vetett bizalom megőrzése.30 A Bíróság hangsúlyozta, hogy nem elegendő az állam részéről annak bizonyítása, hogy a szólás tartalomalapú korlátozása az állam kényszerítő érdekén alapul; az is igazolásra szorul, hogy az érintett jogszabály szükséges is az elérendő cél érdekében. E követelmény érvényesülésének vizsgálatához a testület döntésében a szavazási és választási rendszer egyesült államokbeli történetének alapos elemzésébe fogott.
A kényszerítő érdek igazolása során a döntés érveként szolgált egyfelől a Tennessee állambeli szabályozásnak egészen az 1890-es évekig visszamenőlegesen történő vizsgálata, továbbá az a körülmény, amely szerint hasonló szabályozás mind az ötven tagállamban létezik. Végső következtetésként a testület megállapította, hogy a szabályozás tulajdonképpen két káros következmény megelőzése érdekében született: a szavazók megfélemlítésének és a választási csalások lehetőségének kiküszöbölésére.31
A tagállami szabályozást támadó Freeman asszony kifogásai alapvetően három indokon alapultak: a kijelölt zóna túlságosan tág területben történő meghatározása; az érintett véleménynyilvánítás körének túlságos szűk körű megfogalmazása; a szükségesség követelményének a szabályozás történetével történő összemosása. Az első érv alátámasztására szolgált, hogy a tagállami jogrendszer egyéb úton is tartalmaz (más jogágakba, így például a büntetőjog területére tartozó) előírásokat, amelyek a választási eljárásba való jogszerűtlen beavatkozások megelőzését hivatottak szolgálni. Erre az érvre a többségi vélemény válasza az volt, hogy az ilyen jogszabályok végrehajtására feljogosított személyeknek a választás lefolytatására szolgáló helyiségekbe való belépése korlátozott, így önmagában ez nem elegendő indok a szabályozás alkotmányellenességének megállapítására.
Ami a szabályozással érintett szólás jellegét érinti, a többségi álláspont kifejtette, hogy a rendelkezésre álló tapasztalatok szerint a kampányokban aktív szerepet vállaló személyek érdekeik eléréséhez gyakran folyamodnak a választók megfélemlítéséhez, ugyanakkor a szólás egyéb formáival kapcsolatosan nem állnak rendelkezésre olyan bizonyítékok, amelyek a választási eljárás folyamatának megzavarására, az abba való jogosulatlan beavatkozásra utalnának. Az Első Alkotmánykiegészítés márpedig nem követeli meg az államoktól, hogy olyan problémákra próbáljon meg megoldást találni, amelyek valójában nem is léteznek.32
A kérelmező harmadik kifogását a bíróság csupán mértékbeli kérdésként értékelte, amely kapcsán a ténylegesen eldöntendő kérdésnek az számít, hogy milyen mértékű (jelen esetben pontosabban: méretű) az a terület, amely esetében a szólás korlátozására szükségszerűen és elfogadhatóan sor kerülhet. A testület utalt arra, hogy az érintett szabályozás több mint száz éve létezik Tennessee államban, és igen nehéz meghatározni pontosan, hogy milyen mértékű korlátozás lehet megfelelő.33 A korlátozás területi hatályát tekintve a Szövetségi Legfelső Bíróság egyébként döntésében visszautalt a tagállami legfelső bírói fórum döntésében szereplő azon érvelésre, amely megítélése szerint a száz láb helyett csupán huszonöt láb előírása a kampánymentes zóna kijelölése kapcsán kevésbé volna korlátozó jellegű. Ezt az érvelést ugyanakkor csupán egy mértékbeli kérdésnek tekintette, és nem gondolta a többségi vélemény, hogy pusztán emiatt a szabályozás kevésbé volna korlátozó jellegű.
A fenti érvekre alapozva a testület többségi véleménye végül úgy ítélte meg, hogy a kampánycélú megszólításoknak a választásra szolgáló helyiség bejáratától számított száz láb távolságra történő „kiszorítása” nem jelent alkotmányellenes korlátozást, így végül a tagállami legfelső bíróság döntését megváltoztatva a jogszabályt nem ítélte az Első Alkotmánykiegészítésbe ütközőnek.
3.1.3. Különvélemények, párhuzamos indokolások
A többségi döntéshez Kennedy és Scalia bíró párhuzamos indokolást, míg Stevens bíró különvéleményt fogalmazott meg.
Kennedy bíró – egyetértve a többségi álláspont azon megállapításával, hogy a Tennessee állam szabályozása nem eredményezi az Első Alkotmánykiegészítés sérelmét – párhuzamos indokolásában arra mutatott rá, hogy sem a szólás általános tartalomalapú korlátozása, sem pedig annak közösségi fórumokon történő korlátozása nem igazolható, kivéve, amennyiben az a szólás egy jól meghatározható kategóriáját érinti.34 A bíró párhuzamos indokolásában amellett igyekezett érvelni, hogy a szólásszabadságnak más alkotmányos jogok érvényesülését kell szolgálnia (támogatnia), és amennyiben szükséges, védelmezni azokat.
Scalia bíró a többségi véleményben foglalt döntéssel szintén egyetértve egy igen sarkalatos kérdésben fejezte ki eltérő álláspontját, amelynek fókuszában a döntés közösségi fórumra vonatkozó érvelését kritizálta.35 A bíró ugyanis nem értett egyet azon megállapítással, amely szerint a választási helyiséget körülvevő terület hagyományosan közösségi fórumnak tekinthető, álláspontja szerint ugyanis jelen esetben hiányzik a „hagyomány” mint elem. Nézetét úgy foglalja össze, hogy a Tennessee állambeli előírás bár tartalomalapú, alkotmányosan igazolható, ugyanis észszerű, és nézőpontsemleges szabályozást valósít meg a nem-közösségi fórumon.
A hasonló természetű szabályozások történetének vizsgálata, bemutatása alapján rámutatott, hogy a 19–20. század fordulójára a tagállamok nagy részében létezett hasonló jellegű szabályozás, és a választási helyiségek bejárata körüli utcákat, járdákat hagyományosan nem gyűlésekre és közéleti vitákra szánták.36 Véleménye szerint nem minden járdafelület és utca tekinthető közösségi fórumnak, főként nem minden időszakban (azaz elsősorban a választás napján nem). Összességében tehát a bíró megítélése szerint a kampánymentes övezet kijelölése a választás lebonyolítására szolgáló helyiség bejárata körül a szólásszabadság észszerű és nézőpontsemleges korlátozásnak minősül, tekintettel arra, hogy az érintett terület a választás napján nem minősül közösségi fórumnak.
Stevens bíró különvéleményében viszont a többségi véleményben foglalt végső állásponttal való szembenállásának adott hangot.37 Érvelésének kiindulópontjaként leszögezte, hogy Tennessee állam szabályozása „klasszikus” politikai szólást szabályozott, azaz – e ponton még egyetértve a többségi állásponttal – a szigorú vizsgálat szükségessége indokolt; ugyanakkor az e követelményeknek való megfelelés tekintetében már eltérő véleményt képviselt. Rámutatott, hogy a vizsgált szabályozás célja egyfelől a szavazóhelyiségekhez való megfelelő hozzáférés (helyesen: megközelíthetőség) biztosítása és az utolsó pillanatbeli kampány megelőzése; ezek közül az első indok kényszerítő állami érdeknek tekinthető, az utóbbi viszont nem.
A különvélemény a többségi érvelés két logikai tévedésére mutat rá: egyfelől, Stevens szerint az helytelenül feltételezte, hogy a gyakorlat hosszú időre való visszavezethetősége megalapozza annak szükségességét is; másodsorban a feltevés sem helytálló, hogy amely gyakorlat egyszer (valaha) szükséges volt, az idők végezetéig az is marad. Ennek kapcsán számos olyan esetre is rámutatott, amelyeket korábban annak ellenére tekintett szükségtelennek a testület, hogy hagyományosan hosszabb ideje létező normáknak minősültek. Ily módon, véleménye szerint, amennyiben a korlátozás indoka megszűnik, magának a korlátozásnak is erre a ‘sorsra’ kell jutnia.
A szabályozás ‘terjedelmét’ illetően a bíró arra mutatott rá, hogy az a száz láb méretű körzeten belül lehetővé tette a kommunikációt más témákban, mint például vallási, művészeti vagy kereskedelmi területeket érintően, sőt, még a politikai vitákat sem zárta ki az egyes közéleti témákra vagy jelöltekre vonatkozóan a választás napján kívül eső időpontban.
Végül a különvélemény a többségi álláspontnak a szigorú vizsgálat kapcsán kifejtett érveit opponálta három ponton. Elsőként kifogással illette, hogy a testület a szabályozás szükségessége helyett annak „hagyományára” alapozta döntését; véleménye szerint ugyanakkor minden ügyet függetlenül, egyedileg kellene elbírálnia a testületnek. Másodsorban arra mutatott rá – amit a bíróság szintén elmulasztott figyelembe venni értékelésekor –, hogy a kampánymentes övezet szabályozása alkotmányosan védett jogokkal kerül jelentős összeütközésbe. Végül nem értett egyet azon többségi állásponttal sem, hogy nincs bizonyíték arra vonatkozóan, miszerint a szólás egyéb formáinak lehetővé tétele ugyanazt a lehetséges veszélyt eredményezhetné, mint amelyet a választási helyiségen kívüli kampánykommunikáció okozni képes.
Hivatkozva a Szövetségi Legfelső Bíróság korábbi döntéseire, rámutatott arra, hogy önmagában a szólás által okozott kellemetlenség, illetve annak pusztán sérelmes volta nem igazolja annak korlátozhatóságát. Azaz, pusztán az a tény, hogy még ha a kampányban részt vevő személyek képesek lehetnek is kellemetlenséget okozni, ez ugyanakkor a demokratikus államok természetes velejárója. Összegezve, a különvéleményt jegyző bíró értékelése szerint a politikai szólás korlátozhatósága esetén a tagállamnak igazolnia kell, hogy az általa meghozott törvényi szabályozás nem szélesebb körű, mint ami annak biztosításához szükséges, hogy a választók rendes körülmények között megközelíthessék a szavazóhelyiséget; erre viszont jelen ügyben nem került sor.
3. 2. A Burson v. Freeman döntés kritikája
Jelen pont alatt az előzőekben részletesen ismertetett tengerentúli döntéssel kapcsolatosan megfogalmazott – ugyanakkor általános érvénnyel bíró – kritikai és egyéb észrevételek olvashatók.
A szabályozás szükségessége kapcsán a többségi véleményben is megfogalmazott – illetve elfogadott – érvként a csalás megelőzése és a választók megfélemlítése szerepelt, ez ugyanakkor egyesek szerint már nem tekinthető megalapozottnak, tekintettel arra, hogy a valóságban ilyen esetek már nem fordulnak elő, ráadásul büntetőjogi eszközök is rendelkezésre állnak az esetleges jogsértések megakadályozására, elkerülésére. Az is a szabályozás ellen szól, hogy az a politikailag leginkább aktív társadalmi réteg szólásszabadságát érinti, illetve korlátozza.38 Továbbá a választási csalás megelőzésének érve a bíróság gyakorlatában ritkábban elfogadható, amennyiben egy állam az Első Alkotmánykiegészítésben biztosított jog korlátozásával kívánja e célját elérni.39 Ráadásul a gyakorlati tapasztalatok a tényleges esetek alacsony száma mellett azt is mutatják, hogy a tisztességtelen magatartás leginkább olyan személyek részéről valósul meg (például politikusok), akikre nézve a törvényi korlátozás tényleges hatását nem fejti ki.40
Ami a szabályozás által a kampánytevékenységtől elzárt terület méretét illeti, hasonló problémát vethet fel, mint amilyen a kampányfinanszírozás, pontosabban annak jogszerűen elfogadható felső határának kapcsán is felmerül.41 Ez a kérdés túlnyomórészt a szabályozás arányosságát, semmint annak szükségességét érinti,42 ugyanakkor amennyiben a korlátozással érintett terület határait túlzottan tágan húzza meg a jogalkotó, abban az esetben könnyen előfordulhat, hogy a közterek mellett magánterületek is a korlátozás hatálya alá esnének.43 Megjegyzést érdemel, hogy Wisconsin államnak a kampánytól mentes övezetet ötszáz láb méretben meghatározott szabályozását a bíróság éppen ezen indok miatt semmisítette meg. Az érvelés szerint ugyanis ebben az esetben a törvényi előírás – azon túl, hogy a kampánymentes övezet területe huszonötször nagyobb volt, mint a Tennessee állambeli szabályozás szerinti – nem csupán a közösségi fórumokon kifejtett véleménynyilvánítást érintette, hanem az az egyének a magántulajdon keretei között kifejtett politikai nézeteire is korlátozást jelentett.44
Egyes szerzők – egyetértve a Tennessee állam Legfelső Bíróságának döntésében foglaltakkal – arra is rámutatnak, hogy a szabályozás jelentős terhet, akadályt jelent a választójog gyakorlására (is) nézve ahhoz képest, mint ha a kampányt területi alapon korlátozó törvényi előírás nem létezne. Ily módon pedig a szabályozás a választójog gyakorlása mellett egyidejűleg az Első Alkotmánykiegészítésben szereplő szólásszabadság jogát is korlátozza.45
A döntés kommentárjai között olvasható azon vélemény is, amely arra mutat rá, hogy miután a részvételi demokrácia megfelelően informált polgárokat feltétez, a bíróság feladata megvédeni őket a túlzottan sok (felesleges) információtól, és éppen úgy a nem megfelelő, illetve a nem megfelelő időben szolgáltatott információktól is; igaz ez arra az esetre is, ha a cél eléréséhez esetleg a magas szintű védelmet élvező politikai szólás korlátozása válik szükségessé.46 A Burson-döntés érvelése ugyanakkor arra a feltevésre épít, hogy a választók informálatlanul (azaz felkészületlenül) sétálnak a szavazófülkékhez, ami végül is azt eredményezi, hogy az utolsó pillanatokban kapott információk káros befolyást képesek gyakorolni; ennek következtében pedig olyan döntést hoznak (a szavazófülkében), amely egyébként saját valódi akaratukkal esetleg nem egyezik meg, vagy érdekeikkel kifejezetten ellentétes.47 Mindazonáltal, a választók vitathatatlanul eltérő informáltságának köszönhetően pozitív hozadékai is lehetnek az utolsó pillanatban nyújtott információknak, így a választás napján, a szavazóhelyiségek közelében folytatott kampánytevékenységeknek is: adott esetben a választók emlékeztetését szolgálhatja a demokrácia e fontos eseményére (vagy ahogyan gyakran nevezik: „ünnepére”), a döntéshozatalban való részvétel lehetőségére.48
A választások során a versengő jelöltekre gyakorolt hatását tekintve megemlítendő, hogy a relatív területi kampánytilalom az alacsony költségvetéssel rendelkező pártokra, jelölő szervezetekre képes negatív következményekkel járó hatást gyakorolni. Figyelemmel arra, hogy az éppen közhatalmi pozícióban lévő jelölt számára nyilvánvalóan szélesebb körű megjelenési lehetőségek állnak rendelkezésre (például a rádióban, televízióban), a kampány közterületeken történő korlátozása könnyen egyenlőtlen helyzetet eredményezhet – illetve a már eleve meglévő szakadékot növelheti – a jelöltek között.49 Megjegyzést érdemel, hogy az az érv, amely szerint a közterületen történő kampánytevékenység korlátozása a hivatalban (pozícióban) lévők számára kedvez, a kampányfinanszírozás szabályozásának kérdése kapcsán is előtérbe került.50
A Szövetségi Legfelső Bíróság döntésében szereplő érvekkel kapcsolatosan több szerző is a választásra szolgáló helyiség megítélése kapcsán felmerülő és a döntésben megválaszolatlanul maradt kérdésekre mutat rá. A döntés érvelése szerint a választásra szolgáló hely (épület) közvetlen környezete közösségi fórumnak minősül (ezzel szemben Scalia bíró ellentétes álláspontot fogalmazott meg), de nem egyértelmű a bíróság gyakorlatából, hogy a szavazóhelyiség önmagában milyen ‘státuszú’ területnek minősül.51 E kérdés ugyebár a szóláskorlátozás lehetőségének, mércéjének meghatározása során jut döntő szerephez.
Ily módon a szavazóhelyiségben olyan ruházat viselése, amely esetlegesen alkalmas a választók befolyásolására, különös megítélés alá esik, korlátozhatósága pedig további sajátos kérdéseket vet fel.52 Nyilvánvaló, hogy példának okáért a szavazóhelyiségben rendes körülmények között eltöltött idő rövidségére tekintettel nem képes olyan hatást kiváltani, mint a közterületen tartósan folytatott kampánytevékenység. Az is igaz ugyanakkor, hogy a választókra való hatásgyakorlás szempontjából jóval közvetlenebb jellegű, hiszen a szavazat leadását megelőző (utolsó) pillanatokban ér el a címzettekhez.53 Az ilyen jellegű, ‘passzív kampánytevékenységre’ vonatkozóan szintén számos szabályozás létezik az Egyesült Államokban, az ellene felhozott egyik érv a vonatkozó jogszabályok végrehajtása során felmerülő kiszámíthatatlanság; a gyakorlati tapasztalatok ugyanis azt mutatják, hogy a választási szervek tagjai a szavazóhelyiségben igen eltérően lépnek fel az ilyen esetek kezelése során.54 Ezzel kapcsolatosan ugyanakkor megjegyzendő, hogy az egységes jogalkalmazás hiánya önmagában nyilván nem lehet megalapozott érv a szabályozás felszámolására (ez ugyanis számos egyéb jogi területre igaz lehet).
Noha a vizsgált esetben nem merült fel hasonló konkrétum, a digitális technológia rohamos elterjedésének korában érdemes érintőlegesen szót ejteni arról, hogy a területi kampánykorlátozás kapcsán felállított érvek miként alkalmazhatóak olyan esetekben, amikor a szavazásra online, internetes úton kerül sor.55 Az ‘online szavazóhelyiség’ esetében ugyanis valamennyi olyan helyről lehetővé válna a szavazás, ahol van internetelérés, ebből adódóan pedig megoldhatatlan akadályt jelenthet, hogy honnan kellene számítani a területi korlát alapját jelentő „szavazóhelyiség bejáratát”; vagy pedig minden választó esetében egyénileg kellene figyelembe venni a korlátokat, amely eredményeképpen gyakorlatilag megszűnne a kampányolásra alkalmas (köz-)terület.56 De ez a kérdés jelenleg még nem tekinthető aktuálisnak.
A kampánytevékenység, és így a nyilvános kommunikáció leginkább védett kategóriájába tartozó politikai szólás korlátozása számos formában megvalósulhat, jelen tanulmány ennek területi alapon történő megoldásával foglalkozott. Mint láthattuk, a szabályozás szükségességét illetően igen szerteágazó érvek, indokok jelentek meg, mint például a szabad választói akaratképzés és a gyermekek egészséges fejlődésének biztosítása, műemlék- és környezetvédelmi okok, a (magán-)tulajdon tiszteletben tartása, vagy akár az emberi élet védelme. Nyilván a korlátozás indokoltsága mellett az arányosság kérdése sem hagyható figyelmen kívül annak vizsgálatakor, hogy vajon alkotmányosan igazolható akadály állíttatott-e a választói döntések befolyásolására irányuló szándék elé.
A ‘hagyományos’ utcai kampányolás hatékonysága napjainkban is vitathatatlan. Ugyanakkor a tapasztalatok azt mutatják, hogy a digitális technológiai fejlődés, különösen a közösségi média térnyerése a választók megszólításának formájában, csatornájában is változásokat fog előidézni; pontosabban fogalmazva e folyamatnak már részesei vagyunk. Az egyik igazán nagy kihívást a jövőre nézve az jelenti, hogy a területi kampánytilalmak igazolása során felszínre kerülő érvek, ellenérvek számításba vehetők-e ezen új technológiák alkalmazása esetében, és ha igen, milyen módon, mértékben.
1 L. a választási eljárásról szóló 1997. évi C. törvény 40. § (1) és (2) bekezdését.
2 L. a 11/1998. (V. 18.) sz. és az ezt hatályon kívül helyező 2/2007. (III. 19.) OVB állásfoglalást.
3 A 2018-as országgyűlési választási kampány során például a Kúria Orbán Viktor miniszterelnöknek a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Ludovika Campus átadásával kapcsolatos, a sajtóban megjelenő (illetve egyébként a miniszterelnök Facebook-oldalán is közzétett) fényképes beszámolók kapcsán úgy foglalt állást, hogy „az említett eseményen a miniszterelnök nem jelölő szervezet elnökeként vett részt, hanem miniszterelnökként, a részvétel indoka kormányzati beruházás átadó ünnepsége. Tehát maga a rendezvény nem minősíthető kampányrendezvénynek” (Kúria Kvk.IV.37.452/2018/4. sz. végzés, [16] pont).
4 Indokolás, III. 4. pont.
5 6/2007. (II. 27.) AB határozat, indokolás, III. 1. pont.
6 L. 39/2002. (IX. 15.) AB határozat, indokolás, III. 3. pont, illetve 6/2007. (II. 27.) AB határozat, indokolás, III. 1. pont
7 1/2013. (I. 7.) AB határozat.
8 2013. évi XXXVI. törvény a választási eljárásról (Ve.).
9 Ve. 145. § (1) bekezdés.
10 Ve. 147. § (4a) bekezdés.
11 Ve. 143. §.
12 L. Ve. 51. § (1)–(2) bekezdések.
13 L. a Nemzeti Választási Bizottság 11/2014. sz. iránymutatását a relatív területi kampánytilalom szabályainak értelmezéséről.
14 Téglási András: A választási plakát mint kampányeszköz elhelyezésével kapcsolatos alkotmányossági problémák a 2014. évi választások során. In: Cserny Ákos (szerk.): Választási dilemmák. Tanulmányok az új választási eljárási törvény nóvumai és első megmérettetése tárgyában. Nemzeti Közszolgálati Egyetem, Budapest, 2015. 143.
15 L. pl. a Pécsi Ítélőtábla Pk.III.20.021/2014.2. sz. végzését.
16 L. Ve. 149. §. A direkt politikai marketing kapcsán felmerülő adatvédelmi kérdések kapcsán l. a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság választási eljárással kapcsolatos adatkezelésről szóló 2014. február 4-i ajánlását.
17 A nemzeti köznevelésről szóló 2011. évi CXC. törvény 24. § (3) bekezdés.
18 L. Szüdi János: Kommentár a köznevelési törvényhez. Budapest, CompLex, 2012. 93.
19 Kúria Kvk.IV.37.368/2018/2. sz. végzés, [15] pont.
20 Kúria Kvk.IV.37.445/2018/2. sz. végzés, [15] pont.
21 Ve. 144. § (5) bekezdés.
22 Kúria Kvk.V.37.428/2018/2. sz. végzés, [22] pont.
23 Ve. 144. § (4) bekezdés.
24 A reklámtáblák, reklámhordozók és egyéb reklám célú berendezések közutak melletti elhelyezésének részletes szabályairól szóló 224/2011. (X. 21.) Korm. rendelet, amely a reklámtáblákkal egy megítélés alá vonta a Ve. 144. § szerinti plakátokat is.
25 3065/2014. (III. 26.) AB határozat.
26 Freeman v. Burson, 112 S. Ct. 1846 (1992).
27 Az Első Alkotmánykiegészítés (1791) értelmében „a Kongresszus nem alkothat törvényt […] a szólás- és sajtószabadság csorbítására.
28 Tennesse Code section 2-7-111.
29 Freeman v. Burson, 802 S.W.2d 210 (Tenn. 1990).
30 Freeman, 112 S. Ct. at 1851.
31 Freeman, 112 S. Ct. at 1852–1855.
32 Freeman, 112 S. Ct. at 1856.
33 Freeman, 112 S. Ct. at 1857.
34 Freeman, 112 S. Ct. at 1858. (Kennedy bíró párhuzamos indokolása).
35 Freeman, 112 S. Ct. at 1859–1860. (Scalia bíró párhuzamos indokolása).
36 Freeman, 112 S. Ct. at 1860.; „The streets and sidewalks around the polling places have traditionally not been devoted to assembly and debate.”
37 Freeman, 112 S. Ct. at 1861–1866. (Stevens bíró különvéleménye).
38 Richard A. Schurr: Burson v. Freeman: Where the Right to Vote Intersects with the Freedom to Speak. 15 Whittier Law Review 869 (1994) 903–904.
39 Jocelyn Friedrichs Benson: Voter Fraud or Voter Defrauded? Highlighting an Inconsistent Consideration of Election Fraud. 44 Harvard Civil Rights – Civil Liberties Law Review 1 (2009) 24.
40 Uo. 35–36.
41 William J. Connolly: How Low Can You Go? State Campaign Contribution Limits and the First Amendment. 76 Boston University Law Review 483 (1996) 525–526.
42 L. e vonatkozásban a magyar Alkotmánybíróság korábbiakban már hivatkozott 39/2002. (IX. 25.) AB határozatát (indokolás, III. 4. pont).
43 Jorgen Albaek Jensen: Freedom of Speech and Legal Regulation of Political Campaigns in the United States. 2 European Public Law 293 (1996) 319.
44 Calchera v. Procarione, 805 F. Supp. 716 (E.D. Wis. 1992).
45 Schurr i. m. (38. lj.) 910.
46 Raleigh Hannah Levine: The (Un)Informed Electorate: Insights into the Supreme Court’s Electoral Speech Cases. 54 Case Western Reserve Law Review 225 (2003) 278.
47 Uo. 280–281.
48 Daniel E. Ho – Frederick Schauer: Testing the Marketplace of Ideas. 90 New York University Law Review 1160 (2015) 1181–1182.
49 Schurr i. m. (38. lj.) 909.
50 Robert P. Beard: Whacking The Political Money „Mole” Without Whacking Speech: Accounting for Congressional Self-dealing in Campaign Finance Reform After Wisconsin Right to Life. University of Illinois Law Review (2008) 772.
51 Kimberly J. Trucker: „You Can’t Wear That to Vote”: The Constitutionality of State Law Prohibiting the Wearing of Political Message Buttons at Polling Places. 32 Thurgood Marshall Law Review 61 (2006) 74.
52 Megjegyzendő, hazánkban e kérdést illetően a már említett 11/2014. sz. NVB iránymutatás igyekszik eligazítást nyújtani.
53 Trucker i. m. (51. lj.) 80–83.
54 James J. Woodruff: Freedom of Speech and Election Day at the Polls: Thou Doth Protest Too Much. 65 Mercer Law Review 331 (2014) 366.
55 L. erről Michael Odell Walker: Don’t Show Them Where to Click and Vote: An Assessment of Electioneering Law in the United States as a Consideration in Implementing Internet Voting Regimes. 91 Kentucky Law Review 715 (2002).
56 Uo. 738.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Bűnöző cégek? | Cégvezetés
Bűnöző cégek?
Az Országgyűlés őszi ülésszakának programjában szerepel a cégekkel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedésekről szóló törvényjavaslat, amely a hazai jogban eddig ismeretlen megoldást kíván bevezetni.
A büntetőjog hagyományosan az emberek egyéni felelősségén alapszik. Ezt az elvet töri át a hazánk uniós csatlakozásakor hatályba lépő leendő törvény, amikor a jogi személlyel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedésekről rendelkezik. Továbbra sincs szó arról, hogy a jogi személy bűncselekményt tudna elkövetni, csupán annak lehetősége nyílik meg, hogy meghatározott bűncselekmények miatt az elkövetőkhöz kapcsolódó jogi személyeket is szankcionálni lehet.
A büntetőjogi intézkedések szempontjából jogi személynek minősül minden szervezet és annak önálló képviseleti joggal rendelkező szervezeti egysége, amelyet az irányadó jogszabályok jogi személyként ismernek el, valamint az a szervezet, amely a polgári jogi viszonyok önálló jogalanya lehet, és a tagoktól elkülönülő vagyonnal rendelkezik, ideértve a gazdasági társaságokról szóló törvény szerinti előtársaságokat is. E fogalommeghatározásból látszik, hogy nemcsak a jogszabályok által jogi személyiséggel felruházott szervezetekkel, hanem a jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságokkal - betéti és közkereseti társaság - is alkalmazhatnak büntetőjogi szankciókat. Nem sújtható ugyanakkor büntetőjogi intézkedéssel a magyar, illetve a külföldi állam, az Alkotmányban felsorolt intézmény, az Országgyűlés Hivatala, a Köztársasági Elnök Hivatala, az Országgyűlési Biztosok Hivatala, illetőleg a jogszabály alapján közhatalmi, államigazgatási és önkormányzati igazgatási feladatot ellátó szerv, valamint a nemzetközi szerződéssel létrehozott nemzetközi szervezet. Ezeket ugyanis a készülő törvény kiveszi a jogi személy fogalma alól. A jogi személy fogalmát a továbbiakban kizárólag az említettek szerinti értelemben használjuk.
Az intézkedések feltételei
A jogi személlyel szemben a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvényben (Btk.) meghatározott szándékos bűncselekmény elkövetésekor alkalmazhatók büntetőjogi intézkedések, ha a bűncselekmény a jogi személy javára vagyoni előny szerzését célozta vagy eredményezte, és a bűncselekményt a jogi személy
Ugyancsak alkalmazhatók a büntetőjogi intézkedések abban az esetben, ha a bűncselekmény vagyoni előnyt eredményezett a jogi személy javára.
Az intézkedések alkalmazásának minden esetben feltétele, hogy a bíróság büntetést szabjon ki a bűncselekmény elkövetőjével szemben. E szabály alól kivételt jelent, ha a bűncselekmény vagyoni előnyt eredményezett a jogi személy javára, de az elkövető halál vagy a kóros elmeállapot miatt nem büntethető. A büntetőjogi intézkedéseknek ugyanis ilyen esetben is helyük van a jogi személlyel szemben.
Vagyoni előnynek minősül bármely dolog, vagyoni értékű jog, követelés, kedvezmény, függetlenül attól, hogy a számvitelről szóló törvény szerint nyilvántartásba vették-e, úgyszintén az is, ha a jogi személy mentesül valamely jogszabályból, szerződésből eredő kötelezettség vagy az ésszerű gazdálkodás szabályai szerint szükséges ráfordítás alól.
Az ügyész indítványára a jogi személlyel szemben a következő retorziók alkalmazhatók büntetőjogi intézkedés címén:
A pénzbírság, illetve a jogi személy tevékenységének korlátozása önállóan és egymás mellett is alkalmazható szankció.
A bíróság akkor szüntetheti meg bűncselekmény miatt a jogi személyt, ha
- a jogi személyt már eleve bűncselekmény elkövetésének leplezése céljából hozták létre, vagy
- a jogi személy tényleges tevékenysége bűncselekményt leplez.
Az utóbbi esetben nincs helye a megszüntetésnek, ha ennek következtében veszélybe kerülne valamely állami vagy önkormányzati feladat ellátása. Ugyanez a helyzet akkor is, ha a jogi személy országos közüzemi szolgáltatónak vagy nemzetgazdasági szempontból stratégiai jelentőségűnek minősül, illetve ha honvédelmi vagy más különleges feladatot valósít meg, illetve célt szolgál.
A tevékenység korlátozása
A bíróság meghatározott körben egy évtől három évig terjedő időre korlátozhatja a jogi személy tevékenységét úgy, hogy a tartamot években kell megállapítani.
Az eltiltás ideje alatt a jogi személy:
- nem köthető vele koncessziós szerződés,
A korlátozás kiterjedhet valamennyi felsorolt tevékenység vagy egyes tevékenységek gyakorlására.
A tevékenység korlátozásakor - az ítélet jogerőre emelkedése napján - a bíróság rendelkezésétől függően
- beállnak a jogi személlyel a közbeszerzési eljárás alapján megkötött szerződés azonnali hatályú felmondásának jogkövetkezményei,
- beállnak a jogi személlyel kötött koncessziós szerződés azonnali hatályú felmondásának jogkövetkezményei,
- az említett támogatások odaítélésére irányuló eljárást megszüntetettnek kell tekinteni, a bűncselekménnyel összefüggésben odaítélt támogatást pedig vissza kell fizetni.
A jogi személlyel szemben kiszabható pénzbírság a bűncselekménnyel elért vagy elérni kívánt vagyoni előny értékének a háromszorosáig terjedhet, de nem lehet kevesebb ötszázezer forintnál. Amennyiben az elért vagy elérni kívánt vagyoni előny értéke nem, vagy csak aránytalanul nagy ráfordítással állapítható meg, a vagyoni előny értékét a bíróság becsléssel határozza meg. A pénzbírságot a bírósági végrehajtás szabályai szerint kell behajtani.
Zár alá vétel, biztosítási intézkedés
A jogi személlyel szemben kiszabandó pénzbírság és a jogi személyt előreláthatóan terhelő bűnügyi költség végrehajtásához szükséges vagyont zár alá vehetik, illetve a vagyonra biztosítási intézkedést rendelhetnek el.
A jogi személlyel szembeni büntetőjogi intézkedés alkalmazásáról a bűncselekmény elkövetője (a terhelt) ellen indított büntetőeljárásban kell határozni. A büntetőjogi intézkedést az a bíróság szabja ki, amelyik a terhelt bűncselekményének elbírálására hatáskörrel és illetékességgel rendelkezik. Ugyanez a helyzet akkor is, ha azért nem indult büntetőeljárás, mert az elkövető meghalt, vagy kóros elmeállapota miatt nem büntethető.
Amennyiben a büntetőeljárás során a jogi személlyel szemben büntetőjogi intézkedésnek lehet helye, a jogi személy érdekében - annak képviselőjeként - meghatalmazás alapján ügyvéd jár el. A meghatalmazást a jogi személy törvényes képviselője (például a kft. ügyvezetője) adhat az ügyvéd részére. Nem adhat ilyen meghatalmazást a terhelt, a terhelt hozzátartozója, illetőleg védője.
Ha a jogi személynek nincs meghatalmazott képviselője, a bíróság, az ügyész, illetőleg a nyomozó hatóság rendel ki ügyvédet.
A jogi személy képviselőjeként eljáró ügyvéd akkor lehet jelen a nyomozási cselekményeknél, ha a tanú kihallgatása, a szakértő meghallgatása, a szemle, a bizonyítási kísérlet vagy a felismerésre bemutatás a jogi személynek az üggyel összefüggő kapcsolatára irányul, vagy ha a házkutatást a jogi személy használatában lévő területen foganatosítják. A jogi személyt érintő iratokat az ügyvéd a nyomozás elvégzése után tekintheti meg. A tárgyaláson jelen lehet, a jogi személyt érintő körben indítványokat és észrevételeket tehet, a kihallgatottakhoz kérdést intézhet és felszólalhat.
A jogi személy képviselőjére egyebekben a védőre vonatkozó szabályok az irányadók.
Az iratbetekintési jog a jogi személy törvényes képviselőjét (például a kft. ügyvezetőjét) is megilleti. A törvényes képviselő is jelen lehet a tárgyaláson, a jogi személyt érintő körben indítványokat és észrevételeket tehet, a kihallgatottakhoz kérdést intézhet és felszólalhat.
Itt említjük meg, hogy a jogi személy az eljárásban nem gyakorolhatja az egyéb érdekeltet megillető jogokat.
Ha a nyomozás során adat merül fel arra, hogy a büntetőeljárás során a jogi személlyel szembeni intézkedésnek lehet helye, a nyomozó hatóság erről haladéktalanul tájékoztatja az ügyészt, aki rendelkezik arról, hogy a nyomozás kiterjedjen-e az eljárás alapjául szolgáló bűncselekmény és a jogi személy kapcsolatának felderítésére. Az ügyész erről legkésőbb a büntetőügyben tartott tárgyalás előtt nyolc nappal értesíti a jogi személyt, egyben felhívja, hogy gondoskodjék az eljárási képviseletéről. Megbízott képviselő hiányában az ügyész hivatalból rendel ki képviselőt.
A gyanúsított és a védője nem lehet jelen azon a nyomozási cselekményen, amely a jogi személynek az ügyben betöltött szerepével kapcsolatos adatok felderítésére irányul.
A nyomozás után a jogi személy eljárási képviselője megismerheti a nyomozás iratait.
Indítvány a vádiratban
Amennyiben a nyomozás adatai alapján a jogi személlyel szembeni intézkedésnek lehet helye, azt az ügyész a vádiratban indítványozza. A vádirat ilyenkor tartalmazza a jogi személy azonosítására alkalmas adatokat, eljárási, illetve törvényes képviselőjének adatait is. A vádiratból a jogi személy eljárási képviselője is kap egy példányt.
A jogi személlyel szembeni intézkedésre vonatkozó indítványával egy időben az ügyész értesíti azt a bíróságot, amely a jogi személyt nyilvántartásba vette a nyomozás elrendeléséről, a gyanúsított személyéről, illetőleg arról, hogy nyomozást folytatnak. * A nyomozás felfüggesztéséről, a nyomozás megszüntetéséről, a vádemelésről, az eljárás felfüggesztéséről, az eljárás megszüntetéséről, valamint az ügydöntő határozat meghozataláról és az eljárás jogerős befejezéséről a bíróság, az ügyész, illetőleg a nyomozó hatóság értesíti a jogi személy felett törvényességi, illetőleg szakmai felügyeletet gyakorló szervet, valamint azt a bíróságot, amely a jogi személyt nyilvántartásba vette. * A nyilvántartást vezető bíróság az értesítést felveszi a jogi személyről vezetett nyilvántartásba. * Amennyiben a büntetőügyben eljáró bíróság vagy az ügyész arról értesítette a cégbíróságot, hogy a jogi személlyel szemben intézkedésnek lehet helye, a jogi személy ellen nem indítható sem csőd-, sem felszámolási, sem pedig végelszámolási eljárás. A már megindult csődeljárást, felszámolási eljárást és végelszámolási eljárást a büntetőügyben eljáró bíróság határozatának jogerőre emelkedéséig, illetőleg a büntetőeljárás során alkalmazott intézkedés végrehajtásának befejezéséig fel kell függeszteni. Ha mindez jelentősen késleltetné vagy veszélyeztetné a hitelezők követelésének kielégítését, a vádirat benyújtásáig az ügyész, azt követően a bíróság engedélyezheti a csődeljárás és a felszámolási eljárás megindítását, illetőleg folytatását.
A bíróság a tárgyalás előkészítése során megszünteti az eljárásnak a jogi személlyel kapcsolatos részét, ha az ügyész visszavonta az indítványát, illetve a jogi személy megszűnt. Ugyanez a helyzet akkor is, ha azzal a vádlottal szemben, akire tekintettel az ügyész a jogi személlyel szembeni intézkedést indítványozta, a bíróság megszünteti az eljárást, kivéve ha a jogi személlyel szembeni intézkedés az elkövető büntethetőségétől függetlenül alkalmazható.
A bírósági tárgyaláson az ügyész részvétele kötelező. A bizonyítási eljárás során a jogi személy eljárási, valamint törvényes képviselője a védőt követően terjeszthet elő indítványokat és észrevételeket, és a védőt követően kérdéseket tehet fel a kihallgatottakhoz.
Ha az ügyész a tárgyaláson indítványozza a jogi személlyel szembeni intézkedést, a bíróság a tárgyalást elnapolja, és a tárgyalási jegyzőkönyv másolatával értesíti a jogi személyt az ügyész indítványáról.
Az elnapolt tárgyaláson - ha azon csak a jogi személlyel kapcsolatos ügyészi indítványra vesznek fel bizonyítást - a tárgyalás legutóbbi részéről készült jegyzőkönyvet nem kell ismertetni akkor sem, ha a tárgyalás megszakítása óta nyolc napnál hosszabb idő telt el.
Az ügyész a vádbeszédben indokolt indítványt terjeszt elő, hogy a bíróság milyen intézkedést alkalmazzon a jogi személlyel szemben, de az intézkedés meghatározott mértékére nem tehet indítványt.
A védőbeszéd után a jogi személy eljárási képviselője felszólalhat, és a jogi személyt érintő körben indítványokat és észrevételeket tehet.
Első fokú határozat
Amennyiben az ügyész intézkedést indítványozott a jogi személlyel szemben, a bíróságnak az ítéletben erről rendelkeznie kell, s vagy elrendel bizonyos intézkedést, vagy elutasítja az indítványt. Amennyiben az intézkedés méltánytalan hátrányt jelentene a jogi személyre, a bíróság mellőzheti az intézkedést.
Ha a bíróság felmenti azt a vádlottat, akire tekintettel az ügyész a jogi személlyel szembeni intézkedést indítványozta, vagy vele szemben megszünteti az eljárást, az eljárásnak a jogi személlyel kapcsolatos része automatikusan megszűnik, arról külön rendelkezni nem kell. Ez természetesen nem vonatkozik arra az esetre, amikor az elkövető büntethetőségétől függetlenül helye van a jogi személlyel szemben intézkedésnek.
Az intézkedéssel sújtott jogi személy a felmerült bűnügyi költségnek azt a részét köteles viselni, amely emiatt merült fel.
Amennyiben az ügydöntő határozat a kihirdetéskor nem emelkedik jogerőre, a bíróság köteles határozni a jogi személy vagyonának zár alá vételéről.
Az ítéletnek a jogi személyre vonatkozó rendelkezése ellen az ügyész és a jogi személy eljárási, illetve törvényes képviselője fellebbezhet. A jogi személy terhére csak az ügyész nyújthat be fellebbezést. A jogi személy terhére bejelentett fellebbezésnek azt kell tekinteni, ami a jogi személlyel szemben intézkedés vagy súlyosabb intézkedés alkalmazására irányul.
A jogi személy eljárási, valamint törvényes képviselője a védő után nyilatkozhat arról, hogy kíván-e fellebbezni az ügydöntő határozat ellen.
Ha a fellebbezés kizárólag az ítéletnek a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezése ellen irányul, a másodfokú bíróság az ítéletnek csak ezt a részét bírálja felül. Amennyiben az első fokú határozat megalapozatlannak bizonyul, a másodfokú bíróság az első fokú bíróságtól eltérő tényállást állapíthat meg, ha a felvett bizonyítás alapján a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedés mellőzésének van helye.
Amennyiben a másodfokú bíróság megváltoztatja az első fokú bíróság ítéletének a jogi személyre vonatkozó rendelkezését, úgy a jogi személlyel szemben intézkedést, illetőleg más intézkedést is alkalmazhat, vagy mellőzheti az intézkedést. A másodfokú eljárásban a jogi személlyel szemben intézkedést alkalmazni, illetőleg az alkalmazott intézkedést súlyosítani, vagy az első fokú eljárás során alkalmazott intézkedés mellett más intézkedést alkalmazni csak akkor lehet, ha az ügyész a jogi személy terhére fellebbezést jelentett be.
A másodfokú bíróság hatályon kívül helyezi az első fokú bíróság ítéletét, ha az első fokú bíróság a jogi személlyel szemben ügyészi indítvány hiányában alkalmazott intézkedést.
Az ítélet hatályon kívül helyezése mellett új eljárásra utasítja a másodfokú bíróság az első fokú bíróságot, ha az ítélet megalapozatlansága a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezést lényegesen befolyásolta.
Ha a másodfokú bíróság felmenti azt a vádlottat, akire tekintettel az első fokú bíróság a jogi személlyel szemben intézkedést alkalmazott, vagy az első fokú bíróság ítéletének reá vonatkozó részét hatályon kívül helyezi, és vele szemben az eljárást megszünteti, avagy az első fokú bíróságot új eljárásra utasítja, a másodfokú bíróság az ítéletnek a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezését is hatályon kívül helyezi, és szükség esetén új eljárásra utasítja az első fokú bíróságot. Nem kell hatályon kívül helyezni az ítéletnek a jogi személyre vonatkozó rendelkezését akkor, ha a felmentés oka a vádlott kóros elmeállapota, illetőleg az eljárás megszüntetésére a vádlott halála miatt került sor. Ebben az esetben a másodfokú bíróság az első fokú bíróság ítéletének jogi személyre vonatkozó rendelkezését hatályában tarthatja vagy megváltoztathatja.
Az első fokú ítéletnek jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezése hatályon kívül helyezésekor és az első fokú bíróság új eljárásra utasításakor a másodfokú bíróság határoz a zár alá vétel elrendeléséről, fenntartásáról vagy megszüntetéséről. A másodfokú bíróság által elrendelt vagy fenntartott zár alá vétel a megismételt eljárás során hozott ügydöntő határozat kihirdetéséig tart.
Az ítéletnek kizárólag a jogi személyre vonatkozó rendelkezése ellen az ügyész és a jogi személy eljárási képviselője terjeszthet elő perújítási indítványt.
Perújításnak van helye, ha
- az alapügyben hamis vagy hamisított bizonyítékot használtak fel;
- az alapügyben a hatóság valamely tagja kötelességét a büntető törvénybe ütköző módon megszegte;
- az alapügyben az ítéletet a terhelt távollétében hozták;
- az alapügyben akár felmerült, akár fel nem merült tényre vonatkozó olyan új bizonyítékot hoznak fel, amely valószínűvé teszi, hogy a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedést mellőzni kell, vagy enyhébb intézkedést kell alkalmazni, illetve a jogi személlyel szemben intézkedést, vagy súlyosabb intézkedést kell alkalmazni;
- a jogi személlyel szemben ugyanazon terhelt cselekményével összefüggésben több ítélet alkalmazott intézkedést.
Természetesen, ha a perújítást olyan vádlottal kapcsolatban rendelték el, akire tekintettel a jogi személlyel szemben intézkedést alkalmaztak, a perújítás az ítélet jogi személyre vonatkozó rendelkezésére is kihat.
Az ítéletnek kizárólag a jogi személyre vonatkozó rendelkezése ellen felülvizsgálati indítvány benyújtására - a jogi személlyel szembeni intézkedés alkalmazása érdekében hat hónapon belül - az ügyész és a jogi személy képviselője jogosult.
A jogi személyre vonatkozó ítéleti rendelkezés felülvizsgálatának van helye, ha a büntetőjog szabályainak megsértése miatt alkalmaztak intézkedést a jogi személlyel szemben, illetve ha ugyanilyen okból mellőzték az intézkedést.
Ha a felülvizsgálat azzal a vádlottal kapcsolatos, akire tekintettel a jogi személlyel szemben intézkedést alkalmaztak, a felülvizsgálat kiterjed az ítélet jogi személyre vonatkozó rendelkezésére is.
Amennyiben a bíróság megszűntnek nyilvánítja a jogi személyt, vagy korlátozza a tevékenységét, az ilyen intézkedés végrehajtása végett megkeresi a jogi személyről nyilvántartást vezető bíróságot.
A pénzbírságot bírósági végrehajtás során kell behajtani. Amennyiben azonban a végrehajtási eljárás az ítélet jogerőre emelkedésétől számított hat hónapon belül eredménytelen volt, erről a bírósági végrehajtó írásban értesíti az intézkedést alkalmazó bíróságot, amely haladéktalanul értesíti a jogi személy nyilvántartását vezető bíróságot.
Ha a jogi személy terhére nem jelentettek be fellebbezést, a megismételt eljárásban nem lehet a jogi személlyel szemben intézkedést alkalmazni, ha erre a hatályon kívül helyezett ítéletben sem került sor, illetőleg nem lehet a hatályon kívül helyezett ítéletben alkalmazott intézkedésnél súlyosabb intézkedést, vagy az alkalmazott intézkedés mellett más intézkedést is alkalmazni. * Kivételt képez ez alól, ha a másodfokú bíróság azért helyezte hatályon kívül az első fokú bíróság ítéletét, mert az első fokú bíróság a jogi személlyel szemben ügyészi indítvány hiányában alkalmazott intézkedést, illetve mert az ítélet megalapozatlansága a jogi személlyel szemben alkalmazott intézkedésre vonatkozó rendelkezést lényegesen befolyásolta; a megismételt eljárásban felmerült új bizonyíték alapján a bíróság olyan új tényt állapít meg, amelynek folytán a jogi személlyel szemben intézkedést, súlyosabb intézkedést, vagy az alkalmazott intézkedés mellett más intézkedést is kell alkalmazni, feltéve hogy az ügyész ezt indítványozza; az ügyész vádkiterjesztése folytán a vádlott bűnösségét más bűncselekményben is meg kell állapítani, és a jogi személlyel szemben ennek folytán kell intézkedést alkalmazni; az első fokú bíróság ítéletének hatályon kívül helyezésére a felülvizsgálati eljárásban a terhelt terhére bejelentett felülvizsgálati indítvány alapján került sor, és a jogi személlyel szemben ennek folytán kell intézkedést alkalmazni

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság