text:
A bizonyítékokra és a bizonyításfelvételre vonatkozó szabályokat a polgári törvénykönyv (kodeks cywilny, 6. cikk) és a polgári perrendtartás (kodeks postępowania cywilnego, 227–315. cikk) tartalmazza.
A polgári törvénykönyv 6. cikke szerint a tény bizonyításának terhét az a fél viseli, aki az e tényből eredő jogkövetkezményekre hivatkozik. Egyes tények bizonyításának terhe a felperesre, míg más tények bizonyításának terhe az alperesre hárul.
Azon szabály alól, hogy a tény bizonyításának terhét az a fél viseli, aki az e tényből eredő jogkövetkezményekre hivatkozik, csak jogalkotási aktus állapíthat meg kivételeket.
Egyes különös esetekben lehetséges, hogy a bizonyítási teher a másik félre hárul, vagyis megfordul a bizonyítási teher. Erre sor kerülhet például akkor, ha a bizonyíték megsemmisül vagy a bizonyításfelvételt megakadályozzák. Az ítélkezési gyakorlat álláspontja szerint abban az esetben, ha a fél valamilyen módon megakadályozza vagy meggátolja, hogy a bizonyítási terhet viselő másik fél bizonyítsa a tényeket, az előbbi félnek kell bizonyítania, hogy a tények nem történtek meg.
A bizonyítási teher kérdése szorosan kapcsolódik a jogi vélelmek intézményéhez. A polgári perrendtartás 234. cikke szerint a bíróságot kötik a jogi vélelmek. A jogi vélelmek főszabály szerint megdönthetők.
A bizonyítás szabályait megváltoztató jogi vélelmek vonatkozhatnak például a jó- vagy rosszhiszeműségre (a polgári törvénykönyv 7. cikke), az élveszületés feltételezésére (a polgári törvénykönyv 9. cikke), a jogellenességre (a polgári törvénykönyv 24. cikkének (1) bekezdése), a társtulajdonosok egyenlő részesedésére (a polgári törvénykönyv 197. cikke), az adósnak a hitelezőt érintő hátrányok tudatában történő eljárására (a polgári törvénykönyv 527. cikkének (3) bekezdése és 529. cikke), a partnerek egyenlő részesedésére a polgári jogi társaságban (a polgári törvénykönyv 826. cikkének (2) bekezdése).
A bizonyítékok szabad mérlegelésének elve (a polgári törvénykönyv 233. cikke) szerint a bíróság saját mérlegelésének megfelelően a beszerzett bizonyítékok átfogó vizsgálata alapján értékeli a bizonyítékok megbízhatóságát és erejét.
A bíróság kizárólag a megfelelően, a bizonyítékok forrásaira vonatkozó követelmények és a közvetlen bizonyításfelvétel elvének betartásával beszerzett bizonyítékokra alapozhatja döntését.
A bíróság emellett szabadon értékeli a szakvéleményeket is.
Ezen túlmenően a polgári perrendtartás 243. cikke szabályozza a valószínűség bizonyításának intézményét. A valószínűség bizonyítása a szigorú értelemben vett bizonyíték alternatívájaként alkalmazható eszköz, amely nem jár bizonyossággal, kizárólag valószínűsíti a tényt tartalmazó nyilatkozat valós jellegét. A hivatalos bizonyításfelvétel a főszabály, míg a valószínűség bizonyítása a meghatározott tényre hivatkozó fél érdekében érvényesülő kivétel. Jellegükből kifolyólag váratlan események esetén és a jogalkotási aktusban kifejezetten meghatározott esetekben elegendő a valószínűség bizonyítása.
A felperes és az alperes által tett minden nyilatkozatnak bizonyítékon kell alapulnia.
A bíróság a felek által nem hivatkozott bizonyítékot is elfogadhat, de e bizonyíték kizárólag a felek lényeges és vitatott tényekkel kapcsolatos nyilatkozataira vonatkozhat, ha a bíróság szerint az ügyben beszerzett bizonyítékok nem elegendőek az ügy eldöntéséhez (a polgári perrendtartás 232. cikke).
Főszabály szerint a bíróság a felek indítványára fogad el bizonyítékot, mivel a felek kötelessége az ügy megoldásához szükséges bizonyítékok benyújtása. A bíróság vizsgálja azonban, hogy a felek által hivatkozott bizonyítékok elfogadása célszerű vagy szükséges-e (a polgári perrendtartás 236. cikke).
A bíróságnak bizonyításfelvétel és bizonyítékok hivatalból történő elfogadása esetén is bizonyításra vonatkozó végzést kell kibocsátania.
Annak eldöntése során, hogy elfogadja-e az ügyben részt vevő fél által benyújtott bizonyítékot, a bíróságnak a következőket kell megvizsgálnia:
az adott tény releváns-e az ügyben (a polgári perrendtartás 227. cikke),
a tényt kell-e bizonyítani (előfordulhat, hogy az például köztudomású dolog – a polgári perrendtartás 228. cikkének (1) bekezdése, vagy azt a felek elismerték – a polgári perrendtartás 229. cikke),
az adott bizonyíték a konkrét ügyben nincs-e kizárva (például a polgári törvénykönyv 246. és 247. cikke),
a bizonyíték segítségével alátámasztott tény korábban már kellő mértékben megállapításra került-e, vagy a bizonyítékra nem csak az eljárás késleltetése érdekében hivatkoztak-e (a polgári perrendtartás 217. cikkének (2) bekezdése).
A bíróság elutasítja a fél bizonyíték beszerzésére irányuló indítványát, ha az az ügyben nem releváns tényekre (a polgári perrendtartás 227. cikke), köztudomású tényekre vagy az ügyben a másik fél által elismert tényekre vonatkozik, ha az elismeréssel kapcsolatban nem merülnek fel kétségek, valamint ha a bíróság által hivatalból ismert tényekre vonatkozik, bár ez esetben a bíróság a tárgyaláson köteles tájékoztatni a feleket e tényekről (a polgári perrendtartás 228. és 229. cikke).
A bíróság akkor nyilváníthatja az ügy eldöntéséhez szükséges tényeket megállapítottnak, ha erre a megállapításra egyéb megállapított tényekből levezetett következtetéssel jutott (ténybeli vélelem, a polgári perrendtartás 231. cikke).
iratok (a polgári perrendtartás 244–257. cikke);
Az iratok írásbeli nyilatkozatok; lehetnek közokiratok vagy magánokiratok. Az illetékes hatóságok által meghatározott formában kibocsátott közokiratok esetében vélelmezni kell, hogy azok hivatalosan hitelesített tartalma valós, és hogy azokat valóban a kibocsátó hatóság bocsátotta ki.
tanúvallomások (a polgári perrendtartás 258–277. cikke);
A tanúként való vallomástételt csak a felek házastársai, felmenő és leszármazotti ági rokonai, testvérei és házassággal szerzett rokonai azonos ágon, valamint örökbefogadó szülei és örökbefogadott gyermekei tagadhatják meg. A vallomástétel megtagadásának joga a házasság vagy az örökbefogadással kapcsolatos viszony megszűnését követően is fennáll.
szakvélemények (a polgári perrendtartás 278–291. cikke);
A szakvélemény olyan tényekre, állapotokra és eseményekre vonatkozó vélemény, amelyek vizsgálatához és pontosításához szakértelemre van szükség, és amely segíti a bíróságot a tények helyes értékelésében és az adott ügy megoldásában.
szemle (a polgári perrendtartás 292–298. cikke);
A szemle a személyek vagyonának vagy állapotának, helyszíneknek vagy tárgyaknak a bíróság által közvetlenül, érzékszervekkel történő megvizsgálása.
a felek meghallgatása (a polgári perrendtartás 299–304. cikke);
Amennyiben a bizonyítékok kimerítését követően vagy azok hiányában az ügyben releváns, megmagyarázatlan tények állnak fenn, a bíróság elrendeli a felek meghallgatását e tények tisztázása érdekében.
Amennyiben a fél jogi személy, a bíróság e fél képviseletére jogosult testület tagjait hallgatja meg.
Emellett a bíróság bizonyítékként elfogadhat vércsoport-vizsgálati eredményeket, képfelvételt, televíziós felvételt, fénymásolatot, fényképet, terveket, képeket, audio CD-ket vagy kazettákat és képek vagy hangok felvételére és rögzítésére alkalmas egyéb eszközöket is.
A polgári perrendtartás 266. cikke szerint a tárgyalást megelőzően a tanút tájékoztatni kell a vallomástétel megtagadásának jogáról, valamint a hamis tanúzásért fennálló büntetőjogi felelősségről. A vallomást tevő tanú a bíróság előtt esküt tesz.
A polgári perrendtartás 271. cikkének (1) bekezdése szerint a tanúvallomást szóban kell megtenni. A tanúvallomást felolvassák a tanú számára, és azt szükség esetén ki kell egészíteni a megjegyzéseivel.
Főszabály szerint a még meg nem hallgatott tanúk nem vehetnek részt a többi tanú meghallgatásán (a polgári perrendtartás 264. cikke), az ellentmondó vallomást tevő tanúkat azonban szembesíteni lehet egymással (a polgári perrendtartás 272. cikke).
A bíróság felkérhet egy vagy több szakértőt, hogy készítsenek véleményt, és tájékoztatja őket, hogy a véleményt szóban vagy írásban kell-e bemutatniuk (a polgári perrendtartás 278. cikke). A szakértő ugyanazokból az okokból tagadhatja meg a vallomástételt, mint a tanúk (a polgári perrendtartás 280. és 261. cikke). A szakértő szintén esküt tesz, kivéve, ha a felek felmentik e kötelezettség alól. Minden véleménynek tartalmaznia kell indokolást (a polgári perrendtartás 285. cikke). A szakértők az általuk elvégzett munkáért térítésre jogosultak (a polgári perrendtartás 288. cikke).
A bizonyítási eszközök között nincs – azok megbízhatóságán és bizonyító erején alapuló, a konkrét ügy tényeitől független – formális hierarchia. Főszabály szerint a bíróság mérlegelési jogkörében értékeli a bizonyítékokat (a polgári perrendtartás 233. cikke). Az értékelésnek figyelembe kell vennie a polgári perrendtartás 246. és 247. cikkében szereplő elveket, amelyek értelmében az okirati bizonyíték magasabb rendű a tanúk vagy felek által tett vallomásoknál.
Egyes jogi lépésekhez megfelelő formára van szükség, és a konkrét forma használatára vonatkozó kötelezettséget jogalkotási aktus vagy a felek megállapodása vezetheti be. A polgári törvénykönyv 74. cikkének (1) bekezdése szerint az írásbeli bizonyítékot azért kell (ad probationem) alkalmazni, hogy ha a jogszabályban vagy megállapodásban támasztott követelményeknek nem tesz eleget, a lépést nem meghatározott formában teljesítő személy viselje ennek negatív eljárási következményeit, mivel az ő bizonyításfelvételi képessége korlátozott.
Főszabály szerint senki nem tagadhatja meg a tanúvallomás-tételt. A vallomástétel jogszabályi kötelezettség. E kötelezettség három követelményt foglal magában:
a bíróság előtt meghatározott időpontban történő megjelenést,
a vallomástételt, valamint
az eskütételt.
A polgári perrendtartás 261. cikke azonban kivételeket fogalmaz meg annak főszabálya alól, hogy senki nem tagadhatja meg a vallomástételt, mivel kimondja, hogy a felek házastársai, felmenő és leszármazotti ági rokonai, testvérei és házassággal szerzett rokonai azonos ágon, valamint örökbefogadó szülei és örökbefogadott gyermekei megtagadhatják a vallomástételt. A vallomástétel megtagadásának joga a házasság vagy örökbefogadással kapcsolatos viszony megszűnését követően is fennáll.
A vallomástétel nem tagadható meg a családi állapotra vonatkozó ügyekben, kivéve a házasság felbontását.
A bíróságnak a tanú meghallgatását megelőzően tájékoztatnia kell a tanút a vallomástétel megtagadásának jogáról és a kérdések megválaszolása megtagadásának jogáról. A vallomástétel megtagadásának (szóban vagy írásban benyújtott, jogszabályi okokra való hivatkozásokkal ellátott) indokait a bíróság ellenőrzi.
A vallomástétel megtagadására irányuló nyilatkozatot vissza lehet vonni. A vallomástételt követően azonban a tanú nem gyakorolhatja a megtagadáshoz való jogot, kivéve, ha őt e jogának fennállásáról korábban nem tájékoztatták.
A tanú akkor is megtagadhatja a kérdések megválaszolását, ha vallomásával magát vagy rokonait (házastársát, felmenő és leszármazotti ági rokonait, testvéreit és házassággal szerzett rokonait azonos ágon, valamint örökbefogadó szüleit és örökbefogadott gyermekeit) büntetőjogi felelősségrevonásnak, szégyennek vagy súlyos és közvetlen pénzügyi kárnak tenné ki, vagy ha azzal megsértené az üzleti titoktartást.
Az uralkodó álláspont szerint a „rokon” kifejezés nem foglalja magában a ténylegesen párként együtt élő személyeket (együttélés).
A papok megtagadhatják a vallomástételt az általuk gyónás során megismert tények tekintetében.
Bírósági végzés alapján mindenki – meghatározott helyen és időben – köteles benyújtani a nála lévő és az ügyben releváns tényeket bizonyító iratokat, kivéve, ha azok bizalmas információkat tartalmaznak. Az iratokban foglalt tények tekintetében kizárólag azok a személyek mentesülnek a fenti kötelezettség alól, akik a vallomástételt tanúként megtagadhatnák, vagy akik az iratot olyan harmadik személy nevében őrzik, aki ugyanilyen okból megtagadhatná az irat benyújtását. Az irat benyújtásának megtagadása nem elfogadható azonban, ha annak birtokosa vagy a harmadik személy arra legalább az egyik félre tekintettel köteles, vagy ha az irat kibocsátására azon fél érdekében került sor, aki a bizonyítás felvételét kéri. Emellett a fél nem tagadhatja meg az irat benyújtását, ha az irat benyújtásával e fél saját magát az ügy elvesztésében kimerülő kárnak teszi ki (a polgári perrendtartás 248. cikke).
A vallomás- vagy eskütétel indokolatlan megtagadása esetén a bíróság – a feleknek a megtagadás érvényességére vonatkozó meghallgatását követően – pénzbírságot szab ki a tanúra (a polgári perrendtartás 274. cikke).
A fenti pénzbírságtól függetlenül a bíróság egy hétnél nem hosszabb időre őrizetbe veheti a tanút. A bíróság akkor engedi szabadon a tanút az őrizetből, ha vallomást vagy esküt tesz, vagy ha az ügyet a tanú vallomását befogadó bíróság eldöntötte (a polgári perrendtartás 276. cikke).
A bíróság hivatalból eljárva meg kell, hogy akadályozza az olyan személyek tanúskodását, akik képtelenek a tények érzékelésére vagy az általuk érzékelt tények ismertetésére. E fogyatékosság okainak megszűnése a vallomástételi tilalom feloldásával járhat. Önmagában a pszichiátriai kezelés vagy a fogyatékosság nem teszik a vallomást automatikusan megbízhatatlanná (a polgári perrendtartás 259. cikke).
A jogszabály nem határozza meg azt az életkort, amely felett a gyermekről feltételezni kell, hogy képes a tények érzékelésére és az általa érzékelt tények ismertetésére. Az, hogy a gyermeket meg lehet-e hallgatni, éppen ezért az egyén képességeitől és fejlettségi szintjétől függ. Házassági ügyekben a jogszabály korlátokat határoz meg a 13 évnél fiatalabb kiskorúak és a felek 17 évnél fiatalabb leszármazói tanúként való meghallgatását illetően (a polgári perrendtartás 430. cikke).
A polgári perrendtartás 259. cikkében szereplő főszabály szerint senkit sem lehet ugyanabban az ügyben tanúként és félként is meghallgatni. Ennek megfelelően a felek meghallgatása során a fél törvényes képviselőjét is ki lehet kérdezni. Ezzel szemben a fél ügyvédje meghallgatható tanúként, de ez esetben le kell mondania képviseleti jogosultságáról.
Emellett a beavatkozó sem lehet tanú (a polgári perrendtartás 81. cikke).
A katonai állomány azon tagjai, illetve azon köztisztviselők, akiket nem mentettek fel a „titkosított” vagy „bizalmas” besorolású adatokra vonatkozó titoktartási kötelezettségük alól, nem kötelesek vallomást tenni, ha vallomásukkal megsértenék e titoktartási kötelezettséget, kivéve, ha mentesítik őket a szakmai titoktartási kötelezettség alól.
A közvetítő nem lehet tanú olyan tények tekintetében, amelyeket a közvetítés során ismert meg, kivéve, ha a felek felmentik őt a közvetítéssel kapcsolatos titoktartási kötelezettsége alól (a polgári perrendtartás 2591. cikke).
A tanút a bíróság hallgatja meg. Egyes esetekben a bíróság a meghallgatással erre kijelölt bírót is megbízhat (a polgári perrendtartás 235. cikke). Amennyiben a bizonyíték jellege ezt nem zárja ki, az eljáró bíróság úgy is határozhat, hogy a tárgyalást annak lefolytatását távolról is lehetővé tevő technikai eszközökkel vezeti le.
A feleknek joguk van jelen lenni a tanúk meghallgatásakor, és kérdéseket intézhetnek a tanúkhoz.
A tanúkat videokonferencia és telefonkonferencia segítségével is meg lehet hallgatni (a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről szóló 1206/2001/EK tanácsi rendelet 10. cikkének (4) bekezdése).
Főszabály szerint minden olyan dolog szolgálhat bizonyítékként, amelynek segítségével megállapíthatók az ügyben releváns tények. A polgári perrendtartás nem tartalmaz a jogellenesen beszerzett bizonyítékok polgári eljárásban való felhasználását megtiltó általános szabályt. Az alkotmány rendelkezéseinek, a polgári törvénykönyv rendelkezéseinek, valamint a polgári perrendtartás rendelkezéseinek, a minősített adatok védelméről szóló törvény és a Lengyelország által ratifikált nemzetközi egyezmények rendelkezéseinek vizsgálatával támasztható alá azonban az az elmélet, amely szerint a polgári eljárásban nem használhatók fel a jogellenesen beszerzett bizonyítékok.
A polgári eljárásokban nem használhatók fel olyan bizonyítékok, amelyeket személyeknek a gondolatszabadságra, a véleménynyilvánítás szabadságára, a magánélet szabadságára, valamint a személyes szabadságra vonatkozó jogainak megsértésével szereztek be. A megtévesztéssel vagy jogsértéssel járó kötelezettségvállalással – például a telefonlehallgatásért ígért pénzügyi előnyök felajánlásával – szerzett bizonyítékok jogellenesnek minősülnek.
A polgári perrendtartás 403. cikke (1) bekezdésének 2. pontja kimondja, hogy a bűncselekménnyel elért ítélet felülvizsgálható. A polgári perrendtartás 403. cikke (1) bekezdésének 2. pontjában említett kérelem benyújtására kizárólag akkor van lehetőség, ha annak teljesítését jogerős ítélet megerősíti. Az ítéletnek jogerősnek kell lennie, hogy biztosíthassa a felülvizsgálat alapjának fennállását. Az ítélet másolatát csatolni kell az ítélet felülvizsgálatára irányuló kérelemhez.
Amennyiben a bizonyítékok kimerítését követően vagy azok hiányában az ügyben releváns, megmagyarázatlan tények állnak fenn, a bíróság meghallgathatja a feleket (a polgári törvénykönyv 299. cikke).
Utolsó frissítés: 26/11/2018

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
GDPR - Facebook Like gomb adatkezelése - Európai Bíróság FashionID ügy - Adatvédelmi tisztviselő
GDPR BlogKezdőlap » GDPR Blog » GDPR – Facebook Like gomb adatkezelése – Európai Bíróság FashionID ügy
A Fashion ID online divatruha‑értékesítő vállalkozás elhelyezte honlapján a Facebook közösségi oldal által biztosított „Tetszik” kiegészítő modult, azaz a Facebook “Tetszik” gombot. Az eljárás során megállapításra került, hogy abban az esetben, ha egy látogató megtekinti a Fashion ID honlapját, akkor – abból következően, hogy a honlapon fent van az említett gomb – a személyes adatai továbbításra kerülnek a Facebook Ireland részére. Ez a továbbítás az említett látogató tudomása nélkül megy végbe, függetlenül attól, hogy tagja‑e a Facebook közösségi hálózatnak, vagy hogy rákattintott‑e a Facebook „Tetszik” gombra.
1. A honlap üzemeltetője adatkezelőnek minősül-e ebben az esetben?
2. Ha az adatkezelés jogalapja jogos érdek, akkor ez esetben a honlap üzemeltetőjének vagy a közösségi modul szolgáltatójának a jogos érdekét kell figyelembe venni az érdekek mérlegelésénél?
3. Hozzájárulás jogalap esetén kinek a részére kell megadni a hozzájárulást? Honlap üzemeltetőjének vagy a Facebooknak?
4. Kit terhel a tájékoztatási kötelezettség?
1. A Fashion ID‑hoz hasonló minden olyan honlap‑üzemeltető, aki a honlap látogatójának böngészője számára a közösségi modul szolgáltatója által biztosított tartalom elérését és ehhez a látogató személyes adatainak e szolgáltató részére való továbbítását lehetővé tévő közösségi modult (tehát „Tetszik” gombot) helyez el a honlapon, adatkezelőnek minősíthető.
Az adatkezelői minőség azonban csak arra a személyesadat‑kezelési műveletre vagy műveletcsoportra vonatkozik, amelynek céljait és módját ténylegesen ő határozza meg, azaz a szóban forgó adatok gyűjtésére és továbbítás általi közlésére. Amennyiben megállapítható, hogy ezen adatkezelési műveletekben a Facebook Ireland és a Fashion ID együttesen határozzák meg a Fashion ID honlapjának látogatóira vonatkozó személyes adatok gyűjtésének és továbbítás általi közlésének alapjául szolgáló műveletek módját és célját is, akkor közös adatkezelőnek minősíthetők.
Mindazonáltal a Bíróság kiemeli, hogy nem minősíthető viszont adatkezelőnek a honlap üzemeltetője az adatok továbbítását követően a Facebook Ireland által végzett adatkezelési műveletek tekintetében (hiszen első látásra a Bíróság számára kizártnak tűnik, hogy a Fashion ID határozná meg ezeknek a műveleteknek a céljait és módját).
2. A honlapra látogatókra vonatkozó személyes adatok gyűjtésére és továbbítás általi közlésére irányuló műveletek tekintetében a Bíróság úgy határozott, hogy mindkét adatkezelő, azaz a honlap-üzemeltető és a közösségimodul-szolgáltató (Facebook) esetében is fenn kell állnia ezen adatkezelési műveletek tekintetében a jogos érdeknek ahhoz, hogy arra tekintettel jogszerűnek lehessen minősíteni ezeket a műveleteket.
3. A hozzájárulással kapcsolatban a Bíróság hangsúlyozta, hogy azt az érintett személyes adatainak gyűjtését és továbbítás általi közlését megelőzően kell beszerezni. Ilyen körülmények között a hozzájárulás beszerzése a honlap üzemeltetőjének, nem pedig a közösségi modul szolgáltatójának feladata, mivel a személyesadat‑kezelési folyamatot az indítja el, hogy a látogató megtekinti ezt a honlapot. Nem lenne ugyanis a Bíróság szerint összhangban az érintett jogainak hatékony és megfelelő időben történő védelmével, ha a hozzájárulást annak a közös adatkezelőnek kellene adni, aki csak egy későbbi szakaszban játszik szerepet, vagyis az említett modul szolgáltatójának. Az érintett honlap‑üzemeltetőnek adandó hozzájárulás azonban csak arra a személyesadat‑kezelési műveletre vagy műveletcsoportra vonatkozik, amelynek céljait és módját ténylegesen ő határozza meg, azaz jelen esetben a szóban forgó adatok gyűjtésére és továbbítás általi közlésére a Facebook „Tetszik” gombon keresztül.
4. Az előző pontban írtakra is figyelemmel a GDPR szerint előírt tájékoztatási kötelezettség a honlap üzemeltetőjét is terheli, azzal, hogy ez esetben a tájékoztatásnak csak az adatok gyűjtésére és továbbítás általi közlésére kell kiterjednie.
Korábbi blogposztjaink:
Az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény - vagy hétköznapi…
2019. július 12-én tette közzé Európai Adatvédelmi Testület a kamerás megfigyelőrendszerekkel kapcsolatos adatkezelésekről szóló iránymutatását,…
previous post: GDPR – Kamerás megfigyelés – Kamerarendszer üzemeltetésével kapcsolatos EDPB állásfoglalás

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Dr. Kovács Kázmér | interjú | Jogi Fórum
2002. január 29. Vikman László, Budapest
Dr. Kovács Kázmér, a Magyar Autóklub Jogi és Érdekvédelmi Bizottságának az elnöke. Csak az elmúlt évben az Autóklub képviseletében versenyjogi, biztosítási jogi és adatvédelmi jogi vitákban lett pergyõztes, vagy indított országos érdeklõdésre számot tartó eljárást. Ezekrõl az ügyekrõl és az érdekképviseleti munkáról általában kérdeztük.
- Ön igazán irigyelhetõ változatos munkája miatt, nem mondható, hogy beleszürkülne egy ügycsoport rutinszerû vitelébe. Kérem beszéljen kicsit a munkájáról, a szakmai múltjáról!
Valóban nem panaszkodhatom rá, hogy munkám egysíkú és unalmas lenne. Amikor közel 30 éve elkezdtem az ügyvédi pályát - édesapám irodáját átvéve - éppen azért döntöttem mellette, mert az egyik legváltozatosabb jogi munkakörnek tartottam. Ez azóta sem változott, viszont sokat javult az érdekképviseleti munka érdemi lehetõsége a rendszerváltást követõen. Az ún. szelíd diktatúra idején is dolgoztam már a Magyar Autóklub részére érdekképviseleti ügyvédként, de akkor az ún. Merkúr perekben, kisebb biztosítási ügyekben, néha az útfenntartókkal szembeni perekben merült ki az érdekképviseleti munka. Emlékszem egy olyan perre is, ahol az állami vállalatot bírságoló Országos Anyag- és Árhivatal volt a perbeli ellenfél (a mai Versenyhivatal formális elõdje) a per tárgya gazdasági bírság, amit I. fokon ugyan megnyertem, de az Árhivatal fellebbezett és a fellebbezési eljárásban egy olyan jogszabály alapján lettünk pervesztesek, amit a perre tekintettel és a per folyamatba léte alatt, de visszamenõleges hatállyal hoztak. Ilyesmi ma már nem történhetik meg, és noha az érdekképviseleti munka feltételei ma sem könnyûek, azért a lehetõségek sokkal tágabbak. Azért mondom, hogy ma sem könnyûek az érdekképviseleti munka feltételei, mert az érdekképviselõ a legtöbb esetben több milliárdos anyagi érdeket érintõ ügyben az ilyen érdekek által megfizetett, és a legtöbbször igen magasan kvalifikált jogi apparátussal szemben kell hadakozzon gyakran sokkal szerényebb szakértõi segitség és anyagi háttér által támogatva. Kétségtelenül azonban, hogy az ilyen ügyek során népszerûséget, szakmai elismertséget is lehet szerezni, de csak alapos felkészülés és sok munka árán. Itt utalok a Gyõr-Hegyeshalom autópálya üggyel párhuzamosan más által az M5-ös autópálya tekintetében indított per esetére. Mint emlékezetes az M1-es ügyében a díjmérséklésre irányuló polgári perben mind I., mind II. fokon pernyertes lettem, sõt a Gazdasági Versenyhivatallal szemben is közel azonos tárgyban (gazdasági erõfölénnyel visszaélés) a Legfelsõbb Bíróságon felülvizsgálati ügyszakban is sikerült nyerni, míg az M5-ös ügyében „plagizáló” kollega I. és II. fokon is pervesztes lett hasonló tárgyban.
- A Magyar Autóklub Magyarország egyik legkomolyabb múltú civilszervezete, mely a rendszerváltás elõtt is aktívan mûködött és látta el feladatait. Persze ezek a 90-es évektõl nyilván bõvültek és az egyik legjelentõsebb terület az autósok jogi érdekvédelme lehetett. Pillanatnyilag hány tagja van az Autóklubnak? Évente körülbelül hány jogvitás ügyben képviselik a szervezet, vagy a tagok érdekeit?
Pontos statisztikával nem tudok szolgálni, de az utóbbi idõben kb. 300.000 körül stagnál a taglétszám. Ez kb. a fele annak, mint amikor a csúcsponton volt a rendszerváltást megelõzõen a Magyar Autóklub tagjainak a száma. Ma azonban versenyhelyzetben, kizárólagos szolgáltatások nélkül és az agyonadóztatott autósok körében kell a Magyar Autóklubnak elnyernie az önkéntes befizetéseket. Emlékeztetek rá, hogy volt olyan, amikor az ún. hitellevél olyan kivételes mankó volt a külföldre utazó magyar autós számára, amit a 70 USD-s kerethez képest természetesen mindenki igénybe vett, aki külföldre utazott, viszont csak az Autóklub tagok kaphatták meg, ezért természetes volt, hogy többen vállalták a tagdíjat. Ma többek között az ún. assistance szolgáltatás, és az ún. jogi személy tagok részére nyújtott, illetve kínált szolgáltatások keretében próbál az Autóklub olyan bevételekhez jutni, amelyekkel egyebek között az érdekképviselet költségeit is finanszírozni tudja. A tevékenység persze sok irányban bõvült, emlékeztetek a Klubrádió és a Klubpetrol kezdeményezésekre. A Klubrádióban a reklámbevételek - hasonlóan a Slágerrádióhoz - nem érték el a várakozás szerinti mértéket, ezért az Elnökség határozata szerint ma már csak kisebbségi tulajdonos a Magyar Autóklub és kizárólag pénzügyi befektetésként kezeli a Klubrádió tulajdonlását, ahol azért természetesen változatlanul megjelennek a közlekedéssel kapcsolatos legfrissebb információk. A Klubpetrol jelenleg országosan 28 üzemanyag töltõanyag állomást üzemeltet és igy valós és olcsóbb alternatívát jelent számos olyan klubtag részére, akik a támogatási névleges összeget az elsõ tankolásnál befizetik. Ez a példa is jól mutatja, hogy a kezdetben a multik által megmosolygott kezdeményezések megfelelõ elõkészítés esetén sikeresek lehetnek. Egyes autósok konkrét jogvitás ügyeiben nyújtott segítség gyakoriságáról nem készül statisztika, azt az országosan szervezett együttmûködõ ügyvédi hálózat részérõl kedvezményes tarifák mellett végezzük és nem összesítjük, mert az Autóklub az érdekképviseletet elsõsorban a közérdekû ügyek felvállalásával, a jogszabályok elõkészítésében való közremûködésével, véleményezésével, továbbá a tömeges ingyenes jogi tanácsadással valósitja meg.
- A tavalyi év elsõ fontosabb eredménye volt, amikor sikerült elérni, hogy a Gazdasági Versenyhivatal a csaknem öt éve indult, autópálya-használati díjra vonatkozó, úgynevezett Elmka-ügy kapcsán annak megállapítását kérje a Legfelsõbb Bíróságtól, hogy a versenyjog a koncesszióra illetve annak jogosultjára is kiterjed, ezáltal az autópályadíj árképzésére alkalmazhatók a gazdasági erõfölénnyel való visszaélés szabályai. Milyen konkrét eredményei voltak ennek? Mit tart a legjelentõsebb eredménynek ebben az ügyben?
Kétségtelen, hogy a legnagyobb sajtónyilvánosság ezt az ügyet kísérte, és ez jelentett áttörést az Autóklub közéleti szerepének elismerésében. A perrõl olyan nagy nyugati sajtóorgánumok is hírt adtak, mint a Wall Street Journal, és számos osztrák újság, konkrét eredménye pedig, hogy azért az összegért, amit fizetni kellett korábban egy menettérti út megtételéért a 42 km-es Gyõr-Hegyeshalom szakaszon most többszáz km-en és több hétig lehet az autópályákat használni. Az a Versenyhivatal, ami az eljárás elsõ éveiben konokul ellenezte a koncessziós szerzõdések versenyjogi vizsgálatát utóbb cikket publikált a Versenytanács elnöke útján ennek fontosságáról a szakmai lapban. Igaz, hogy ez már nem az az elnök volt, aki az eljárás elején vezette a Versenytanácsot.
- Egy törvénysértõ gyakorlatnak sikerült véget vetni november végén, amikor a Magyar Autóklub és a Fogyasztóvédelmi Fõfelügyelõség által a Pannon Lízing Rt. ellen indított perben a Fõvárosi Bíróság úgy döntött, hogy a gépkocsit lízingbeadó nem jelölheti meg a gépkocsik lízingszerzõdésében a cascót megkötõ biztosítót, továbbá hogy a lízingszerzõdés lejártával automatikusan megszûnõ cascobiztosítás szintén törvénysértõ. Sok esetben fordult elõ, hogy ez a gyakorlat komoly érdeksérelemmel járt az autósok számára? Mivel indokolta az alperes az eljárását?
A lízing gyakorlatilag pénzügyi finanszírozás, azaz a hitelezés egyik módja. A finanszírozó biztosítékot szeretne kapni nemcsak a hitel visszafizetésére, hanem arra is, hogy a visszafizetés fedezete, azaz maga a lízingtárgy (esetünkben a gépkocsi) nem enyészik el, azaz nem lopják el, nem lesz totálkáros. Ezt a biztositékot elsõsorban a cascobiztositás kötelezõ megkötésén keresztül érheti el, ezért írja elõ. Ez idáig rendben is van. A probléma ott kezdõdik, ha akkor amikor a szerzõdéses konstrukciót kialakitja - benne a sok apróbetûs feltétellel a lízingrõl is és a biztosításról is - gondosan õrködik ugyan minden részletre kiterjedõen saját érdekei védelmérõl, de védtelenül hagyja azoknak az ügyfeleinek a biztosítás idõleges fenntartásához fûzõdõ érdekét, akiknek a megrendeléseibõl üzletmenetét, lízing üzletágát maga is fenntartja, és amibõl profitja származik. Az alperes a perben formális érvekkel indokolta eljárását, vagyis azzal, hogy egy-egy konkrét törvényi rendelkezésbe nem ütköztek az általa alkalmazott szerzõdéses kikötések. Ez formailag igaz is volt, mégis mind a kerületi bíróság, mind a Fõvárosi Bíróság azért tudott helyt adni a keresetünknek, mert annak tárgya éppen a tisztességtelen szerzõdési feltételek megtámadása volt. Ennek ugyanis éppen az a lényege - szemben a semmisséggel -, hogy nem egy konkrét, törvénybe ütközõ és tilalmazott szerzõdési kikötésre hivatkozással, hanem a kikötésnek más szerzõdéses rendelkezésekkel fennálló diszharmóniájával, a szerzõdés eredeti rendeltetésével ellentétes következményeivel indokolható a kikötés tisztességtelensége, ennek folytán érvénytelensége.
- December közepén jelent meg a hír, hogy sikerült ismét a GVH-val szemben csatát nyerni és a Fõvárosi Bíróság döntése alapján újra le kell folytatnia a Mol árképzési gyakorlatának vizsgálatát, konkrétan hogy az olajtársaság nem élt-e vissza erõfölényével tavaly, amikor inkább emelte, mintsem csökkentette árait. Ez is komoly eredménynek számít, hiszen hazánkban közmondásosan drága az üzemanyag és az autóstársadalom számára igen komoly tehertételt jelent az árszínvonal folyamatos emelkedése, bár ebben komoly szerepe van a jövedéki adónak is. Egy a Mollal szembeni elmarasztalástól milyen eredmények várhatók? A Magyar Autóklub képes nyomást gyakorolni, lobbizni a fogyasztóbarátabb ár-, illetve adóteherképzésért? Amennyiben nem, mire volna ehhez szükség?
A végén kezdem: mindenképpen az autósok jelentõsebb támogatására lenne szükség, ami növekvõ számú klubtagságban, az eddiginél is fokozottabb sajtóérdeklõdésben kellene megnyilvánuljon. Érdekes módon egyes ügyek véleményem szerint aránytalanul nagy érdeklõdést, mások tényleges súlyukhoz képest sokkal csekélyebb visszhangot váltanak ki. Az ún. MOL ügy például szerintem a közgazdaság és a jog olyan alapkérdéseit feszegeti, amelyek mindenképpen nagyobb figyelmet érdemelnének. Ennek ellenére a Fõvárosi Bíróság példamutató I. fokú ítéletérõl a két legismertebb gazdasági napilap és a két legismertebb gazdasági hetilap közül három egyáltalán nem tudósított, az elektronikus médiában is alig volt visszhangja. A per lényege, hogy a MOL annak ellenére úgy képezi nagykereskedelmi árait, mintha a mediterrán piacról és vonaton hozná a kész üzemanyagot, holott a valóságban hazai és a volt szovjet utódállamok területérõl származó, és nem vonaton, nem az ún. Barátság kõolajvezetéken érkezõ olyan nyersanyagot dolgoz fel, amelynek itthon Százhalombattán nem annyi a feldolgozási költsége, mint amennyi az olasz munkás bére lenne, stb. Mi azt kértük, hogy kerüljön vizsgálatra tényleges ráfordításaik költsége, az legyen megnövelve az üzletágra jellemzõ piaci haszon felsõ mértékével, és amennyiben ezután expraprofit mutatkozik a MOL-nál a külföldi árakhoz, illetve ráfordításaikhoz képest, akkor ez kerüljön megosztásra a gazdálkodó és a fogyasztó között, azaz ne maradjon egészében a MOL-nál, növelve az adók miatt úgyis magas benzinárakat. A Fõvárosi Bíróság egyetértett keresetünk ezen részével és kötelezte a Gazdasági Versenyhivatalt ezen vizsgálat elvégzésére, de az ítélet nem jogerõs, azt tudomásom szerint a Legfelsõbb Birósághoz mind a MOL, mind a Versenyhivatal megfellebbezte.
- A leginkább érdekes probléma azonban a parkolási-adatvédelmi ügy, mely tavaly december 13-án került elõször tárgyalásra a Pesti Központi Kerületi Bíróságon, mely azt idén február 4-re napolta el. Mint ismert, az eljárás jogosulatlan adatkezelés miatt a Belügyminisztérium Központi Adatnyilvántartó Hivatala, az Euroinford Kft. és a Centrum Parkolási Kft. ellen indult. Az autóklub szerint felmerült ugyanis annak gyanúja, hogy a jelenlegi törvényeket megkerülve, jogszerûtlenül jut hozzá az Euroinford Kft. a parkolási díjjal adós autósok személyes adataihoz, és így jogszerûtlenül kézbesítenek számukra fizetési felszólítást. Mik a fejlemények az ügyben, mi várható februárban? Szintén adatvédelmi jellegû az ügy, mellyel kapcsolatban a múlt héten lehetett megismerni az Ön álláspontját a médiában, amikor is az adatvédelmi törvény módosítását vagy az eddig alkalmazott rendszer megtartását szorgalmazta. Kifogásolta, hogy nemrégiben gazdálkodó szervezetek hatáskörébe helyezték át az autópálya-pótdíjak behajtását. A rendõrség ugyanis január 10-e óta a sztrádákat üzemeltetõ cégeknek kiadja a bliccelõk adatait. Mit kell érteni az eddig alkalmazott rendszeren, illetve mely pontokon módosítana konkrétan a vonatkozó törvényen? Ön szerint hogy lehetne megoldani egyszerre az adatok védelmét és az adósságok behajtását, mindkét ominózus esetben?
Valóban ezév január 1-vel újabb adatvédelmi aggályokat keltõ jogszabályváltozás történt. A határátkelõ helyek létesítésérõl szóló rendeletben elrejtetten ugyanis hatályon kívül helyezésre került az a szabálysértési tényállás, ami az autópálya díjfizetést elmulasztó autósok magatartását szankcionálta. Történt ez annak ellenére, hogy ennek a tényállásnak a szabálysértési megjelenítése teljesen indokolt volt, senki nem kifogásolta ugyanúgy, mint ahogy a kötelezõ biztosítás fizetésének az elmulasztását, vagy több hasonló szabálysértési tényállást. Most viszont az ún. pótdíj került a szabálysértési bírság helyére (az autópálya fizetés elmulasztása ezzel egyidejûleg megszûnt szabálysértés lenni), ami - szemben a szabálysértési bírsággal - már nem költségvetési bevétel, mert a jogszabálymódositás következtében az autópálya üzemeltetõ részvénytársaságnál jelenik meg. Miután az autópálya üzemeltetõje, mint gazdasági társaság üzemel, ezért adatvédelmileg aggályossá válik az elektronikus leolvasó által továbbitott rendszám alapján a nem fizetõ, de az autópályán közlekedõ autó tulajdonosának és lakcímének kiadása a közlekedési nyilvántartásról szóló törvény véleményem szerint egyértelmû tiltó rendelkezései ellenére. Ha a bíróság a jogosulatlan adatkezelés miatt indított - a parkolásokkal összefüggésben kezdeményezett - perben a felperesi keresetnek helyt ad, akkor az azt jelenti, hogy módosítani kell az autópálya üzemeltetés során is a feleslegesen bevezetett és adatvédelmileg a fenti okokból aggályos gyakorlaton, vagy a jogszabályon. Az autópálya üzem tekintetében a korábbi gyakorlat, és jogi szabályozás visszaállításával, a parkolások ügyében pedig a fokozott helyszini ellenõrzés útján, más szempontból a parkolási díjak jelentõsebb összegû csökkentésével és egységes szabályozás, egységes kedvezmények kialakításával értenék egyet.
- A közelmúltban egy magánszemély indított pert az egyik parkolási cég ellen, mely az autóját mindenféle hátrahagyott jelzés, utalás nélkül vontatta el a tilosból, ezáltal okozva komoly lelki megterhelést a tulajdonosnak. Nyugaton állítólag jóval humánusabb módszerekkel járnak el, valamilyen módon tudatják az autóssal, hogy merre is keresse a gépkocsiját, míg erre Magyarországon nem nagyon van példa. Mi errõl a véleménye, terveznek ez ügyben lépéseket?
Ennél szélsõségesebb példával is találkoztam sajnos. Volt olyan autós, akinek nemhogy elszállították az autóját, de kérdésére sem tájékoztatták róla, hogy ez megtörtént, ezért feljelentést tett lopás miatt ismeretlen tettes ellen. Több ilyen ügyben is eljártam már, ahol országos körözésre került sor anélkül, hogy kellõ idõben a rendõrség a saját háza táján körülnézett volna. Van olyan ügy is, ahol több év eltelt, a gépkocsi gyakorlatilag elrohadt a rendõrség telepén, a cascobiztositás alapján a biztosító pedig ugyan kifizette a lopottnak hitt kocsi értékét, de amikor kiderült, hogy a lopásra nem került sor mégse, akkor az egész összeget kamataival együtt visszakövetelte. A szerencsétlen autós ezek után a kárát kénytelen volt a rendõrséggel szemben érvényesíteni. Az egyik ilyen ügyben a Legfelsõbb Bíróság éppen a közelmúltban hozott jogerõs ítélettel kötelezte a "jobb kéz nem tudja mit csinál a bal" elve szerint mûködõ rendõrséget a teljes kár megtéritésére. Azt hiszem az új informatikai rendszer nyomán az ilyen esetek elkerülhetõek lesznek, az viszont szerintem elvárható, hogy a szabálytalanul várakozó autós gondoljon a manapság elég gyakori elszállítás lehetõségére, és telefonáljon a rendõrségre, hogy náluk van-e a kocsija. Megjegyzem a gépkocsi elszállítások szabályozása miatt két éve elõterjesztett panaszunkat az Alkotmánybiróság még nem tárgyalta.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
2001. évi IV. törvény a Magyar Köztársaság és a Szlovén Köztársaság között a beruházások kölcsönös védelméről és ösztönzéséről Budapesten, 1996. október 15-én aláírt Megállapodás kihirdetéséről - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
a Magyar Köztársaság és a Szlovén Köztársaság között a beruházások kölcsönös védelméről és ösztönzéséről Budapesten, 1996. október 15-én aláírt Megállapodás kihirdetéséről *
1. § Az Országgyűlés a Magyar Köztársaság és a Szlovén Köztársaság között a beruházások kölcsönös védelméről és ösztönzéséről Budapesten, 1996. október 15-én aláírt Megállapodást e törvénnyel kihirdeti. (A Megállapodás megerősítéséről szóló jegyzékváltás 2000. június 9-én megtörtént, és a Megállapodás 2000. június 9-én hatályba lépett.)
„Megállapodás a beruházások kölcsönös védelméről és ösztönzéséről a Magyar Köztársaság és a Szlovén Köztársaság között
attól az óhajtól vezetve, hogy a gazdasági együttműködés terén kedvezőbb feltételeket teremtsenek országaik között, különös tekintettel az egyik Szerződő Fél beruházóinak beruházásaira a másik Szerződő Fél területén,
felismerve, hogy az ilyen beruházásoknak nyújtott bánásmódról szóló megállapodás ösztönzi a Szerződő Felek közötti tőke- és technológiaáramlást, és a Szerződő Felek gazdasági fejlődését, valamint, hogy a beruházások igazságos és méltányos kezelése kívánatos,
1. A „beruházás” kifejezés magában foglal mindenfajta olyan vagyoni értéket, melyet az egyik Szerződő Fél valamely beruházója fektetett be a másik Szerződő Fél területén az utóbbi törvényeivel és jogszabályaival összhangban, és különösen - de nem kizárólag - a következőket jelenti:
a) az ingó és ingatlan tulajdont, valamint minden egyéb dologi jogot, mint például a jelzálogot, a zálogjogot, a kézizálogjogot;
b) az üzletrészeket, vállalati kötvényeket, részvényeket és a társasági érdekeltség egyéb formáit;
d) a szerzői jogot, védjegyeket, szabadalmakat és más szellemi és ipari tulajdonhoz fűződő jogokat, know-howt és goodwill-t;
e) olyan - jogszabály vagy szerződés keretében biztosított - koncessziókat, amelyek valamely gazdasági és kereskedelmi tevékenység végzését lehetővé teszik, beleértve a természeti erőforrások kutatására, művelésére, kitermelésére vagy kiaknázására vonatkozó jogokat.
2. A „beruházó” kifejezés az egyik Szerződő Fél mindazon természetes és jogi személyét jelenti, aki, illetve amely a másik Szerződő Fél területén beruházást eszközöl.
3. A „természetes személy” kifejezés bármelyik Szerződő Fél tekintetében mindazon természetes személyeket jelenti, akik annak a Szerződő Félnek az állampolgárai annak jogszabályaival összhangban.
4. A „jogi személy” kifejezés jelenti:
a) a Magyar Köztársaság tekintetében mindazon jogalanyt, amely a Magyar Köztársaság területén jött létre, ott van a székhelye, és a Magyar Köztársaság törvényei értelmében jogi személynek minősül. Ez a kifejezés magában foglal minden olyan személyi egyesülést is, amelynek nincs jogi személyisége, de a jogszabályok értelmében társaságnak tekintendő;
b) a Szlovén Köztársaság tekintetében mindazon jogalanyt, amely a Szlovén Köztársaság területén jött létre, ott van a székhelye és a Szlovén Köztársaság jogszabályai értelmében jogi személynek minősül.
5. A „hozam” kifejezés a beruházásból származó eredményt jelenti, és magában foglalja a nyereséget, kamatot, osztalékot, jogdíjakat, licence díjakat és egyéb törvényes jövedelmeket.
6. A „terület” kifejezés a Magyar Köztársaság, illetve a Szlovén Köztársaság területét jelenti.
1. Mindkét Szerződő Fél bátorítja és ösztönzi a másik Szerződő Fél beruházóit, hogy beruházásokat eszközöljenek a területén, és törvényeivel és jogszabályaival összhangban lehetővé teszi az ilyen beruházások létrehozását.
2. Mindkét Szerződő Fél biztosítja a másik Szerződő Fél beruházói által eszközölt beruházások, az újra befektetett hozamok és az ilyen beruházások bővítésére és fenntartására szolgáló pótlólagos eszközök igazságos és pártatlan bánásmódját.
1. Mindkét Szerződő Fél a másik Szerződő Fél beruházóinak a beruházásait és azokból származó hozamait olyan bánásmódban részesíti, amely nem kedvezőtlenebb, mint a hasonló körülmények között levő saját beruházóinak, illetve bármely harmadik állam beruházóinak biztosított bánásmód közül a kedvezőbb.
2. Mindkét Szerződő Fél a területén a másik Szerződő Fél beruházóit olyan bánásmódban részesíti a beruházásaik irányítása, fenntartása, használata, élvezete vagy a velük való rendelkezés tekintetében, amely igazságos és pártatlan, és nem kedvezőtlenebb, mint a saját beruházói vagy bármelyik harmadik állam beruházói számára biztosított bánásmód közül a kedvezőbb.
3. E cikk 1. és 2. bekezdésének rendelkezései nem vonatkoznak azokra a kiváltságokra, bánásmódra vagy előnyökre, amelyeket az egyik Szerződő Fél nyújt vagy nyújtani fog a jövőben egy harmadik országnak a következők alapján:
a) vám- vagy gazdasági társulási tagság, közös piaci társulási tagság, vámunió vagy szabadkereskedelmi övezet kialakításához szükséges ideiglenes megállapodások; kétoldalú megállapodások alapján létrejött szabadkereskedelmi övezetek; nemzetközi multilaterális gazdasági megállapodások; vagy
Kártalanítás kárért és veszteségekért
1. Az egyik Szerződő Fél beruházóit - amelyeknek a beruházásai a másik Szerződő Fél területén veszteséget szenvednek háború, vagy bármely más fegyveres összeütközés, országos szükségállapot, vagy egyéb hasonló események következtében - az utóbbi Szerződő Fél a helyreállítás, kártalanítás vagy kárpótlás tekintetében olyan elbánásban részesíti, amely nem kedvezőtlenebb annál, mint amelyet saját beruházóinak vagy bármelyik harmadik ország beruházóinak biztosít.
b) tulajdonukat a másik Szerződő Fél erői, illetve hatóságai megsemmisítették és erre nem harci cselekmények folytán vagy a helyzet szükségszerűsége miatt került sor,
igazságos és megfelelő kárpótlást kell nyújtani az igénybevétel időszaka alatt elszenvedett vagy a tulajdon megsemmisülése következtében előállt veszteségeikért. Az ebből eredő kifizetések szabadon átváltható, valutában történő szabad átutalását késedelem nélkül lehetővé kell tenni.
1. Egyik Szerződő Fél beruházóinak beruházásait sem államosíthatják, sajátíthatják ki vagy vethetik olyan intézkedések alá a másik Szerződő Fél területén, melyek hatása megegyezik az államosítással vagy a kisajátítással (a továbbiakban: kisajátítás), kivéve a közérdeket.
A kisajátítást hátrányos megkülönböztetésektől mentesen, megfelelő törvényes eljárás keretében kell végrehajtani, és egyidejűleg rendelkezni kell az azonnali, megfelelő és tényleges kártalanítás megfizetéséről. A kártalanításnak egyenértékűnek kell lennie a beruházásnak a kisajátítást, illetve a közelgő kisajátítás közismertté válását közvetlenül megelőző időpontban érvényes piaci értékével, tartalmaznia kell a kisajátítás időpontjától számított kamatokat, késedelem nélkül teljesítendőnek, továbbá ténylegesen hozzáférhetőnek és szabadon átváltható pénznemben szabadon átutalhatónak kell lennie.
2. Az érintett beruházónak joga van az intézkedést hozó Szerződő Fél bírói vagy egyéb független hatósága által az ügyét és beruházásának az e cikkben rögzített elvekkel összhangban történő értékelését felülvizsgáltatni.
e) a beruházás teljes vagy részleges eladásából vagy felszámolásából befolyó összegeket;
2. Jelen Megállapodás alkalmazásában az átváltási árfolyamnak az adott műveletekre az átutalás időpontjában vonatkozó hivatalos árfolyam tekintendő.
1. Amennyiben az egyik Szerződő Fél vagy annak kijelölt ügynöksége saját beruházóinak kifizetést teljesít a másik Szerződő Fél területén megvalósult beruházásra vonatkozóan biztosított garancia keretében, az utóbbi Szerződő Fél elismeri:
2. Ha az egyik Szerződő Fél beruházója és a másik Szerződő Fél közötti vita négy hónapon belül nem rendezhető ily módon, az érintett beruházónak jogában áll az ügyet beterjeszteni:
a) a Washington D.C.-ben, 1965. március 18-án aláírásra megnyílt, az Államok és más államok természetes és jogi személyei közötti beruházási vitákról szóló Egyezmény vonatkozó rendelkezései szerint a Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központjához (ICSID), amennyiben mindkét Szerződő Fél részesévé vált az Egyezménynek, vagy
b) választott bíróhoz, illetve olyan nemzetközi ad hoc választott bírósághoz, amely az Egyesült Nemzetek Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottságának (UNCITRAL) Választott Bírósági Szabályai szerint jött létre. A vitában álló felek írásban megegyezhetnek ezen Szabályok módosításában. A bírósági döntés végleges és kötelező a vitában részt vevő mindkét fél számára.
1. Mindazon jogvitákat, amelyek a Szerződő Felek között jelen Megállapodás értelmezésével és alkalmazásával kapcsolatosan felmerülhetnek - amennyiben lehetséges -, konzultációk útján kell rendezni.
2. Ha a vita ily módon a rendezésre átnyújtott írásbeli kérelem napjától számított három hónapon belül nem rendezhető, azt bármelyik Szerződő Fél kérésére ad hoc választott bíróság elé kell terjeszteni.
3. A választott bíróságot a következő módon kell megalakítani: a választott bírósági eljárás iránti kérelem átvételétől számított két hónapon belül mindkét Szerződő Fél kijelöli a bíróság egy-egy tagját. Ezen két tagnak azután egy harmadik ország állampolgárát kell kiválasztania, akit a Szerződő Felek jóváhagyása után a bíróság elnökévé kell kijelölni. A bíróság elnökét a két másik tag kijelölésének időpontjától számított két hónapon belül ki kell jelölni.
4. Amennyiben a jelen cikk 3. bekezdésében meghatározott határidőkön belül a kijelölésekben nem egyeztek meg, bármelyik Szerződő Fél - három hónapon belül - felkérheti a Nemzetközi Bíróság elnökét a kijelölések megtételére. Abban az esetben, ha a Nemzetközi Bíróság elnöke valamelyik Szerződő Fél állampolgára, vagy valamilyen más ok akadályozza az említett tisztség ellátásában, az alelnököt kell felkérni a szükséges kijelölések megtételére. Ha az alelnök valamelyik Szerződő Fél állampolgára, vagy akadályoztatva van az említett tisztség ellátásában, a Nemzetközi Bíróságnak azt a rangidős tagját kell felkérni a kijelölések megtételére, aki egyik Szerződő Félnek sem állampolgára.
5. A választott bíróság döntését egyszerű szavazattöbbséggel hozza, és a döntése végleges és kötelező érvényű. Mindkét Szerződő Fél maga viseli az általa választott bírósági tagnak, valamint a bírósági eljárásban való képviseletének a költségeit. Az elnök költségeit és a fennmaradó költségeket a Szerződő Felek egyenlő arányban viselik. Eljárási szabályait a bíróság maga határozza meg.
Egyéb rendelkezések alkalmazása
2. Amennyiben az egyik Szerződő Fél törvényei és szabályai vagy különleges megállapodásai a másik Szerződő Fél beruházói számára kedvezőbb bánásmódot biztosítanak, mint a jelen Megállapodásban meghatározottak, úgy a kedvezőbb elbánást kell alkalmazni.
1. A Szerződő Felek diplomáciai csatornákon keresztül tájékoztatják egymást, hogy a jelen Megállapodás hatálybalépéséhez szükséges belső jogi követelményeiknek eleget tettek. A Megállapodás a későbbi értesítés átvételének időpontjában lép hatályba.
2. A Megállapodás rendelkezéseit az egyik Szerződő Fél beruházói által a másik Szerződő Fél területén ennek törvényeinek és szabályainak megfelelően a Megállapodás hatálybalépése előtt vagy azután megvalósított beruházásokra kell alkalmazni, de nem alkalmazandók a hatálybalépés előtt felmerült bármely jogvitára, vagy olyan jogvitákra, amelyek a hatálybalépés előtt felmerült eseményekre közvetlenül vonatkoznak.
3. Jelen Megállapodás tíz évig marad hatályban. Ezt követően továbbra is hatályban marad attól az időponttól számított tizenkét hónap lejártáig, amikor bármelyik Szerződő Fél a felmondásról szóló írásbeli értesítést adott át a másik Szerződő Félnek.
4. A jelen Megállapodás felmondásáról szóló értesítés hatályossá válásának időpontja előtt megvalósított beruházások tekintetében a jelen Megállapodás rendelkezései további tíz évig hatályban maradnak.
Készült két eredeti példányban, Budapesten, 1996. október 15-én, magyar, szlovén és angol nyelven. Mindhárom szöveg teljesen azonos. Fordítási eltérések esetén az angol szöveg az irányadó.
3. § Ez a törvény a kihirdetése napján lép hatályba, a Megállapodás rendelkezéseit azonban 2000. június 9-től kell alkalmazni.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság