text:
Római Birodalom - A censori regimen morum és a házi bíráskodás egyező sajátosságai
A censori regimen morum és a házi bíráskodás egyező sajátosságai
1. A fentiekből kitűnőleg a censori regimen morumot és a házi bíróság intézményét meglehetősen hasonló elgondolások hívták életre, s mindkét intézmény meglehetősen azonos területen fejtette ki hatását. így elsősorban azt kell vizsgálnunk, hogy milyen egyező sajátosságok kapcsolták e két intézményt egymáshoz.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a két intézmény azonos végső célt szolgált: az uralkodó osztály jóhírének megóvását^ Hogy itt valóban az uralkodó osztályról van szó csak, ezt nemcsak Cato maiornak a censori regimen morum által biztosítandó erkölcsi elvekről szóló, s a senatorokra és a lovagrendünkre vonatkozó beszédei (Liv. 39. 42. 6.), valamint Dio Cassius feljegyzése bizonyítják (52. 21.)
Tudunk Maecenas arról a javaslatáról, hogy egy élethossziglan alkalmazandó erkölcsbíró ügyeljen fel a senatorok és lovagok, valamint hozzátartozóiknak erkölcseire. Ismeretes e mellett, hogy a leggyakoribb censori intézkedés a senatusból vagy lovagrendből való törlés, az eques lovának elvétele, a senatori helyék várományosainál a listába való fel nem vétel, a földbirtokkal nem rendelkezők közé való beiktatás volt.
A családi bíróság működésére felhozott esetek pedig mind kifejezetten hatalmas római családokkal kapcsolatosak. Ha pedig a forrás csak általában beszél erről az utóbbi intézményről, mint pl. Suetonius (Tib. 35.), aki az erkölcstelen nőknek a családi bíróság elé utalásáról szól, tehát nem tudjuk, hogy kikre vonatkozott a császár intézkedése, a szöveg egészéből („az ősi szokásokról” beszél az író) arra a következtetésre jutunk, hogy itt előkelő családokról van szó (a szóban forgó eset után mindjárt egy lovag házaséletével kapcsolatos esetet mond el az író).
Egyébként mindaz, amit a forrásokból a házi bíráskodás lefolyásáról tudunk, hogy ti. az eljárás a ház átriumában (Vai. Max. 5. 8. 3.), a privati penates, az ősök viaszképei előtt ment végbe, arra utal, hogy ilyen eljárás csak előkelő házaknál volt szokás. De ez természetes is. A censor, bár minden római polgár az ő felügyelete alá tartozott, nem törődött a jelentéktelen családok életével, akik a közéletben legfeljebb mint választók játszottak szerepet. Ha pedig az ilyen családok tagjai közbűncselekményeket követtek el, elképzelhetetlen, hogy Róma hatóságai a családi bíráskodás által nyújtott ezt a kibúvót lehetővé tették volna számukra. A kisembereket könyörtelenül sújtották a törvény által előírt büntetéssel.
2. A censorok regimen momma éppúgy, mint a házi bíráskodás a iuson kívül álló területen hatott. A censor e működése keretében „viros doceat moderari uxoribus” (Cic. de rep. 4. 6.), tehát „nevelő munkát” végzett, az ő „erkölcsbíráskodása” nem iurisdictio volt, hanem csak „regimen morum” (Cic. pro Cluent. 42. 117.); míg a „praetorium ius ad legem, censorium iudicium ad aequum aestimabatur” (Varro de 1. lat. 6. 71.).
Sohasem volt rögzítve, milyen cselekmények miatt kell a censomak beavatkozni az egyes családok életébe, tehát ismeretlen volt a „censori deliktumoknak” egy előre megállapított zárt száma. Emellett Dionysios Halicarnassus (20. 13. 2.) azt is megjegyzi, midőn a censori intézkedést maga után vonó szokásos esetekről beszél, hogy azok „csak az erkölcsbe és a közrendbe” (tehát nem jogszabályokba) ütköznek.
A censor sohasem a magánszemély kérelmére avatkozott be egy ügybe, hanem saját belátása szerint. Kétségtelen, hogy az általa kiszabott szankcióknak bizonyos jogi színezete volt, de sohasem volt megállapítva, hogy milyen cselekmény milyen szankciót vont maga után és maga a szankció is sokszor jogon kívüli volt (dorgálás). A censori retorzió elsősorban a jóhírnéven esett folt: ignominia (Cic. de rep. 4. 6.) és csak másodsorban politikai jellegű. Egyébként a censori intézkedések sem kizárólag joghátrányokul voltak szánva pl. törlés a senatori rendből, hanem arra, hogy azok a „oontra mores” cse-lekvőkkel szemben társadalmi bojkottot eredményezzenek.
Ugyanígy a házi bíróság sem volt a ius intézménye. A „iudidum domesticum”, mint fentebb kifejtettük, csak a nem jogász auktoroknál szereplő kifejezés; a jogászok, mint az a D. 48. 8. 2. - 48. 9. 5. vagy a Dűli77 által hivatkozott helyekből (D. 28. 5. 35. 3. - 45. 1. 132. - C. 8. 46. 4. - Theoph. Inst. par. 1. 11. 3.) kitűnik, legfeljebb csak erre, mint a ius területén kívüli intézményre utalnák.
Nem állami jellegű bíráskodás ez, hiszen nincsen sem a deliktum, amely miatt ezt az eljárást folyamatba teszik, sem a büntetés, sem maga az eljárás rögzítve (Mommsen). Ez az eljárás nem teszi feleslegessé a jogszabályokban rögzített deliktumok esetében az állami bírósági eljárást. Sokszor nem is valóságos házi bíráskodásról van az érintett esetekben szó, hanem arról, hogy a magistratus a családfő fegyelmezési jogkörébe utalja a meg nem büntetett családtag ellen teendő intézkedést (Volterra).
Az egész eljárás a mos maiorumon alapszik. Hiányzanak azok a legalapvetőbb feltét telek, amelyek az állami bíráskodás elengedhetetlen kritériumai (a sértett nem lehet bíró, a bírónak kötve kell lenni a szabályokhoz, a bíráskodásnak bizonyos nyilvánosság előtt kell folynia), az állam semmiféle eljárásra nem kény szépíthette a családfőt közvetlenül. A két intézmény tehát egyaránt a ius területén kívül, a mos területén létezett.
3. Azonos tulajdonsága a censori regimen morumnak és a házi bíróságnak egyaránt, hogy mindkettő a valóságos bírói eljárás látszatát kívánja kelteni. A censori erkölcsbíróság feltehetőleg az alsófolyamodású néptörvényszékék eljárását követte. Az eljárás feltehetőleg az in ius vocationak megfelelő aktussal kezdődhetett (Coll. 4. 20. 8.), kontradiktorius volt, s a forrásokból kitűnőleg a iudicium formáját öltötte. Ezt számos forráshely igazolja, amelyek mindegyike egy „iudicium de moribus-ról szól (Liv. 23. 23. 4. - Cell, 14. 2. 8. - Cic. in Pis. 5. 10. - pro Cluent 42. 118.). Ez a kifejezés persze önmagában értelmetlen, hiszen a mos területén csak regere mores-ről lehet szólni és nem iudiciumról, ez az önellentmondó kifejezés azonban éppen arra utal, hogy a mos területén erkölcsbírói funkciót kifejtő censor a rendes bírósági eljárás színezetét adta eljárásának.
Egyébként a censor hivatalos aktusainál többnyire szintén egy consilium működött közre, amelyet tabula censorianak neveztek (Varro de 1. lat. 6. 87.): „ubi praetores, tribunique plebei quique in consilium vocati sunt, venerunt”.9 Azt, hogy a házi bírósági eljárásban a családfő ugyanúgy a rendes bírói eljárás látszatát keltette a régi hagyományok alapján (cognitio, iudicium, sententia, consilium) mint a censor, már a fentiekben részletesen kifejtettük. A különbség legfeljebb az lehetett, hogy a censor talán inkább kötve érezte magát ehhez a hagyományos „erkölcsbírói” eljáráshoz, mint a családfő, akinek önkényessége még itt is megnyilvánult a consilium tetszés szerint való összeállítása (rokonok, barátok, állami funkcionáriusok, esetleg rabszolgák) terén.
4. A két intézmény érvényesülési területét illetően a fentiekből megállapítható, hogy „mindkét bíróság hatásköre eredetileg a házközösség viszonyaira terjedt ki. Schmahling60 igen alapos tanulmányában kimutatta, hogy a censori regimen morum a censura felállításától a második pun háborúig terjedő időszakban az ősi paraszti erkölcs, a „mos patrius” őrzője volt, s mint ilyen, a többség véleményének kifejezője.
Ezek az ősi paraszti erkölcsök pedig a házközösség kereteiben érvényesültek elsősorban a házasság, a gyermeknevelés, a rabszolgákkal való bánásmód, a családi kultusz és a családi földbirtok kezelése vonatkozásában. Ez természetes is, hiszen a mos érvényesülési területét az irodalomban általánosnak tekinthető felfogás szerint először a házközösség keretei határolják. Csak utóbb terjed ki következetesen a luxus visszaszorítására, a dorbézolások megakadályozására, az ellenség előttigyáva viselkedés megbélyegzésére, a hivatali hanyagságra, választójoggal valóvisszaélésekre, hamisításokra, öngyilkossági kísérletekre stb.
A családfő házi bíráskodásának területe lényegében a házközösség. E tényre utal félreérthetetlenül a történetírók és rétorok által használt „iudicium domesticum” kifejezés is. Vitás azonban az irodalomban, hogy ezen belül csak a családtagokra terjedt-e ki a „bíráskodás”, vagy ezenkívül a rabszolgákra és libertinusokra is. A iudicium domesticum kifejezés lehetővé teszi annak fel tételezését, hogy ennek a társadalmi intézménynek a hatásköre mindhárom kategóriára kiterjedt, tehát mindazokra, akik a paterfamilias manusa és patria potestasa, dominica potestasa (mancipium) és ius patronatusa alatt állottak, hiszen mindezen személyek lényegében a házközösséghez tartoztak, vagy legalábbis az első két kategória (családtagok és rabszolgák).
A családtagok feletti „iudicium domesticum” lehetősége sohasem volt vitatott, hiszen a családi bíróság működésére vonatkozó irodalmi adatok úgyszólván kivétel nélkül a családtagok (hatalomalatti feleség és gyermekek) feletti bíráskodásról szólnak. Más a helyzet a rabszolgák vonatkozásában. E tekintetben a bizonyítékok meglehetősen elszórtak. Mégis úgy véljük, hogy Rómának azok az. urai, mint pl. Cato maior, akik nagy súlyt helyeztek arra, hogy a közvélemény őket fedhetetlen erkölcsűeknek nevezze, gyakran alkalmaztak, éppúgy, mint Cato is (Plut. Cato mai. 21.), a rabszolgákból összeállított consiliumot. az esetre, ha egy rabszolgát halállal kívántak büntetni és a rabszolgákkal szemben is szabtak ki uraik olyan büntetést a források szerint, pl. a relegatiot, mint amilyet a családi bíróság a filius familiasra. Itt csupán az a kérdés, hogy az árutermelő rabszolgaság kialakulása után, amikor a rabszolgáknak csak kis része maradt a háznál, a rabszolga tömegek pedig a földbirtokra, erdőirtásra, bányamunkára kerültek, vajon valamennyi rabszolgára alkalmazták-e a fenti eljárást?
Úgy véljük, hogy a házi bíróság házközösségi jellegéből az folyik, hogy az eljárás csak a házi rabszolgákra nyert gyakorlatilag alkalmazást. A mezőn, bányákban dolgozó rabszolgákat, akiknek a dominussal a legcsekélyebb emberi kapcsolata nem volt, minden bírósági, eljárási komédia nélkül a munkafelügyelő, a rabszolgahajcsár korbácsolta halálra. Ez nem játszódott le a közvélemény szeme előtt, hanem Rómán kívül, így nem törődött vele sem a censor, sem a város szabad lakossága.
Probléma az is, hogy vajon a libertinus felett az ősi szokásoknak megfelelően működött-e a patronus házi bírósága? Nézetünk szerint ez aligha volt, lehetséges:
a) elsősorban azért, mert a libertinus nem állott patronusa potestasa, tehát teljhatalma alatt úgy. mint a manusos házasságot kötött feleség, atyai hatalom alatti gyermek és dominica potestas alatti rabszolga; a patronus csak -a ius patrona tusból folyó jogokat gyakorolhatta felette;
b) másodsorban azért, mert a libertinus nem szükségképpen tartozott a patronus házközösségéhez (a régebbi időben a potestas alattiak feltétlenül ide tartoztak), s ha a patronus őt „ultra centesimam lapidem” száműzte (Rómától 100 mérföldnél távolabbra), úgy minden obsequium nélkül élhette a teljesen független ember életét;
c) végül a patronus által a libertinus felett gyakorolt „bíráskodást” a források szerint nem lehet összevetni a „iudicium domesticummal”. Sehol sincs ui. adat arra, hogy a családtagokból, vagy líbertinusokból egy consiliu.mot hozott volna össze a patronus e célra, legalábbis úgy, mint Cato maior házi rabszolgáiból, mikor egy rabszolga halálbüntetéséről volt szó (Plut. Cato mai. 21.)
De a iudicium domesticum céljával is ellenkezett annak a libertinusokra való kiterjesztése. A házi bíróság az úri, a családfői önkény elleplezésére, az előkelő bűnösök törvény keze alóli megmentésére szolgált. Az utóbbi cél nem vonatkozott a liber tanúsokra, mint megvetett társadalmi állású emberekre. Ami viszont az előbbi célt illeti, kétségtelen, hogy a patronus, ha túlságosan szigorú is volt libertinusaival, ez nem keltett a közvéleményben különösebb feltűnést, hiszen a közvélemény jut kifejezésre abban a talán ulpiánuszi kitételben, hogy „nam et puniendi plerumque sunt liberti”.
Súlyosabb büntetésekkel való visszaélés viszont aligha fordulhatott elő, hiszen a halálbüntetés nem volt megengedve a libertinus ellen, úgy mint a hatalom alatti szabadokkal szemben. Az pedig, hogy a patronus a levis coercitiot túl sűrűn és szigorúan alkalmazta, jóhírén a közvélemény előtt mit sem rontott."
A házi bíróság tehát kezdetben a házközösség azon tagjai vonatkozásában működött az ősi hagyományok szerint, akik a családfő potestasa vagy ezzel egyenértékű manusa alatt állottak. Nyilvánvalólag nem tartoztak e „bíróság” hatáskörébe a házközösséghez kapcsolódó, de potestas alá nem tartozó libertinusok. Erre, mint a fentiekben kifejtettük, nincs is semmiféle adatunk. De ugyancsak nem működött ilyen „bíróság” a házközösségen kívül álló, habár dominica potestas alá tartozó rabszolgák vonatkozásában sem. Az a házi bírósági ui., amelyet Plutarchos szerint Cato állított össze rabszolgáiból, hogy egy rabszolga felett halálos ítéletet mondjon, a házi rabszolgákból, (τοίζ οϊκέταιζ) állott (Plut. Cato mai. 21.).
Mégis megállapítható, hogy a családfői bíróság ehhez a házközösséghez és potestashoz való kettős kötöttségének rendjében a köztársaság végétől, ill. a császárkor elejétől számottevő lazulás következett be. Ennek oka egyrészt az agnatio háttérbeszorulása a cognatioval szemben, másrészt a házközösségben, való éles formájának felszámolása volt.
Ilyen tényállásra látszik utalni Pu-blilianak és Licinianak, a két férjgyilkos; asszonynak esete (az i.e. II. század derekán), akik konzulviselt férjüket megmérgezték (Liv. ep. 48.). Ügyüket Valerius Maximus szerint azért, hogy az eljárás hamarabb végbemenjen, mint a nehézkes ügymenetű állami bíróság előtt. (6. 3. 8.), véleményünk szerint azért, hogy a két főrangú család szennyesét, a közvélemény elé ne kelljen kiteregetni a nyilvános büntetőbírói eljárássorán, az állami szervek a családi tanácsnak adták át.
A két nő „cognatorum decreto” ítéltetett halálra. Kérdés, kinek a hatalma alatt állottak e gyilkosnők? Amennyiben férjükkel manus nélküli házasságot kötöttek, úgy a bűncselekmény elkövetésekor és utána is apjuk patria potestasa alatt állottak, (ha ui. önjogú nőkként kötöttek volna manus nélküli házasságot, aligha állott volna fenn a iudicium domesticum lehetősége).
Viszont az a tény, hogy férjeik consularisok voltak, azt látszik igazolni, hogy itt igen tekintélyes családókról van szó, kiknél inkább a manusos házasság volt a gyakoribb. Ez esetben a férj halálával önjogúakká lettek. Ki gyakorolhatta felettük tehát a iudicium domesticumot, amelynél a consilium a cognatusokból állott. Valakinek mégis kellett döntenie? Úgy véljük azonban, hogy e két asszony mégis manus nélküli házasságban élt férjével. A házi bíróság halálos ítéletének kimondása és végrehajtása a történeti időkben sem a pater familias halála után megmaradó „konsörtische Hausregiment”-nek, sem á női gyámnak nem állhatott módjában, ha ez talán korábban lehetséges is lehetett, mint arra Kunkéi rámutat.
Arra a következtetésre kell, tehát jutnunk, hogy a két nő manus nélküli házasságot kötött, s apja hatalma alatt állott a bűncselekmény elkövetésekor. Felettük tehát a paterfamilias, az ő cognat rokonaikból álló tanács segítségével ítélt. Volterra vitatja, hogy itt családi bíróságról lett volna szó. Nézete szerint ez időben a házközösség már felbomlóban, míg az államhatalom növekedőben van, tehát az előbbi már nem tudta megakadályozni az állami büntetőhatalom érvényesülését. Mégis úgy véljük, hogy az állami akarat érvényesülése itt csorbát nem szenvedett.
A családi tanács döntése alapján ui. a halálos ítéletet, amit a bíróság kiszabott volna, a „házi bíróság” úgy is ki mondotta és a rokonok végrehajtották. Viszont a két családnak egy dolgot, mégis sikerült elérni; a bűncselekmény részleteit a nyilvánosság előtt nem kellett kiteregetni és a büntetőítéletet követő nyilvános kivégzés elmaradt (a két. nőt otthon titokban megfojtották, s így megkímélték őket és a családjukat a nyilvános kivégzés gyalázatától). A iudicium domesticum tehát azt a célt szolgálta itt is, amelynek szolgálatában Róma uralkodó osztálya az egész intézményt életre hívta.
Hasonló problémát vet fel Appuleianak, Augustus nővére unokahúgának ügye. Adulterium miatt vádat emeltek ellene. Tiberius császár azonban felmentette öt e vád alól és rábeszélte a propinquusokat arra, hogy száműzzék őt Rómától a 200 mérföldkövein túlra (Tac. Ann. 2. 50.). A császár itt házi ítélkezést végzett a propinqui bevonásával Appuleia felett. Problematikus azonban, hogy ezt, mint az agnatio feje tette-e? Minden valószínűség szerint nem. Ha ez így van, úgy a császár, mint a cognat család legtekintélyesebb férfi tagja a propinqui meghallgatásával hozott iudicium domesticumot. Hogy itt családi bíróság működött, erre mutat az „exemplo maiorum”, a „propinqui” kifejezés és a relegationák megfelelő ilyenkor szokásos büntetés. A társadalmi cél világos: a főrangú házasságtörő mentése a lex Julia de adulteriis joghátrányai alól és a császári család jóhírének megóvása.
Végül hasonló problémát látunk Pomponia Graecina, az előkelő A. Plautius felesége esetében, aki minden valószínűség szerint valami kicsapongásokkal járó vallási kultuszban vett részt (Tac. Ann. 13. 32.).91 A nevezett nő aligha, állhatott manus alatt, hiszen Tacitus róla, mint ,,nupta”-ról szól csupán, s ez időben a manusos házasságok már ki is mentek a divatból. Személye felett mégis „családfői bíráskodás” ment végbe. Férje nyilván a hatóságokhoz fordult, hogy tekintsenek el a büntető eljárástól, mert ő maga fog a családi tanács bevonásával ítélkezni („mariti iudicio permissa .. . prisco instituto . . . propinquis... cognovit... pronuntiavit”). A hatóságok hozzájárultak. A férj tehát annak ellenére, hogy manusa nem volt „házilag törvényt ült” felesége felett.
A két utóbbi eset tehát arra mutat, hogy utóbb a „házi bíróság” tartásának régi szokásai az agnatio és házközösség felbomlása, ill. bomlása folytán maguk is fellazultak, amennyiben a potestassal, vagy manussal nem rendelkező férj, vagy proximus agnatus, esetleg a cognat család feje, legtekintélyesebb férfi tagja, már nem feltétlenül a házközösségbe tartozó személyek felett „ítélkezett”. A régi szokások fenntartása a régi formában egyre kevésbé fontos. Egy csak a lényeges: a család jóhírnevének védelmét, az előkelő bűnösök megmentését biztosítani.
Egy olyan társadalmi szerv működésével, amely a törvényesség látszatát képes a közvéleményben kelteni, Es akkor nem szükséges az, hogy a házi bíróság „elnöke”, aki a döntést kimondja, potestassal vagy manussal rendelkezzék. A család legtekintélyesebb férfitagja, akit a közvélemény a család fejének elismer, és az ő barátai vagy rokonaiból összeállított tanács, ez adta meg döntően a törvényesség látszatát és maximális mértékben alkalmas volt arra, hogy a közvéleményt döntésével - különösen akkor, ha a bűnösöket meg is ölték - megnyugtassa, és a család jóhírét is megőrizze.
A censori regimen morum és a házi bíráskodás tehát kezdetben egyaránt a házközösség viszonyaira terjedt ki, A censori regimen morum azonban már az első pun háború után lényegesen szélesebb területen érvényesült, míg a „házi bíróság hatáskörét” az agnatio és a házközösség bomlása módosította.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
17. számú Irányelv a 19. számú Irányelv által módosított tartalommal
Államunk az Alkotmányban, a Családjogi Törvényben és számos más jogszabályban kifejezésre juttatja a család sokoldalú védelmének, támogatásának szükségességét. Ezt a megkülönböztetett figyelmet elsősorban az indokolja, hogy a család biztosítja azt a környezetet, amelyben a gyermek születésének, felnevelésének, szocialista emberré formálásának legkedvezőbb feltételei teremthetők meg. Alapvető társadalmi és egyéni érdek fűződik tehát a családi élet szilárdságához.
Az állam és a társadalom széles körű gondoskodása ellenére is azonban - külső és belső hatások következtében - a házasságok egy része megromlik. Fokozott figyelmet kell tehát fordítani arra, hogy miként alakul a gyermek sorsa a, házasság felbomlása után.
A Családjogi Törvény (az 1974. évi I. törvénnyel és az 1986. évi IV. törvénnyel módosított 1952. évi IV. törvény, a továbbiakban: Csjt) tartalmazza a gyermek elhelyezésének, valamint a gyermekelhelyezés megváltoztatásának szabályait. A Legfelsőbb Bíróság az elmúlt évek során számos határozatában és a XXXVII. számú Polgári Elvi Döntéssel módosított XXI. számú Polgári Elvi Döntésben adott - a jogalkotásra is termékenyen ható - elvi iránymutatást. Kimondta, hogy a gyermek elhelyezésénél és az elhelyezés megváltoztatásánál elsősorban a gyermek érdekét kell szem előtti tartani.
Változatlanul alapvető, döntő szempont: a gyermek érdekének védelme. Ez azonban a társadalmi folyamatok hatásaként az ítélkezési gyakorlatban több vonatkozásban is új módon merül fel. A kérdés árnyaltabb megközelítése szükséges, mivel változások következtek be a család belső életében, szerkezetében és feladataiban. Tovább halad az a folyamat, melynek során a házastársak egyenjogúságának követelménye általában elfogadottá válik. Egyúttal azonban a gyermekes házasságok felbomlásának viszonylag magas száma miatt indokolt követelmény a szülők felelősségének a fokozása.
Mindezekre tekintettel a helyes és egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása céljából a Legfelsőbb Bíróság az Alkotmány 47. §-ában meghatározott jogkörében irányelvként az alábbiakat állapította meg.
1. Felelősség a gyermekért
A házastársaknak az Alkotmányból és a Csjt-ből folyó kötelessége a család, a házasság védelme, a családban élő gyermek egészséges fejlődéséhez szükséges feltételek biztosítása (Csjt. 75. §). Mindkét szülőnek egyaránt joga és kötelessége e célok elérésének elősegítése. Ez következik abból a törvényi rendelkezésből is, amely szerint a házastársak jogai és kötelességei egyenlőek, a házasélet ügyeiben közösen kell dönteniük (Csjt. 23. §).
Sem a jogok, sem a kötelességek terén nem illeti meg előjog egyik házastársat sem. Az egyenjogúság jegyében egyaránt felelősek a gyermek ellátásáért, a neveléssel kapcsolatos feladatok teljesítéséért, valamint a családon belüli munkák elvégzéséért. A családi közösség fenntartása, a gyermek nevelésének legmegfelelőbb légkör kialakítása és megőrzése mindkét házastárs feladata.
A család egységének megbomlása a gyermek életét megzavarja, bizonytalanságot, válságot idézhet elő, egész életére kiható módon befolyásolhatja a gyermek személyiségfejlődését. Társadalmunk ezért joggal várja el a szülőktől, hogy múló érzelem változások, meggondolatlan kalandok, fellobbanó indulatok, hirtelen támadt összetűzések nyomán kialakult helyzet hatása alatt ne bontsák meg a család egységét.
A bíróságnak ezért mind a házassági bontóperben (Csjt. 18. §, Pp. 235. §), mind pedig a különélő házastársak között a házasság felbontása nélkül indult gyermekelhelyezési per során vizsgálnia kell, hogy van-e remény a család egységének helyreállítására. Ez főként akkor járhat eredménnyel, ha mindkét szülőőszintén ragaszkodik a gyermekéhez, és a bíróság békítő tevékenységét a szülők közvetlen környezete is támogatja, s ahhoz a társadalom is segítséget ad.
A bíróságnak arra kell törekednie, hogy erősítse a gyermek sorsáért való szülői felelősségérzetet. Ennek érdekében a bontóper előtti meghallgatás során, továbbá a peres eljárás bármely szakában is tárja fel a felek előtt a család szétesésének hátrányos következményeit. Irányítsa a figyelmet a házastársi kapcsolat, a család, a szülő és a gyermek közötti viszony emberi oldalaira, e kapcsolat sokoldalú, érzelemgazdagító, az emberi életet kiteljesítő szerepére. Ezeknek és más körülményeknek a feltárásával is a bíróság a feleket arra a meggondolásra késztetheti, hogy gyermekük érdekében - de saját érdekükben is - kíséreljék meg a családi életük helyreállítását.
A tárgyalás vezetése során a bíróság fordítson gondot arra, hogy a felek közötti ellentétek ne mélyüljenek tovább. A békítést minden esetben újra kísérelje meg, ha az eredményt ígér. Ennek érdekében a tárgyalási határnapok közötti időtartamot - ha ettől valóban eredmény várható - meghosszabbíthatja. Ilyenkor azonban - szükség esetén - ideiglenes intézkedéssel rendelkeznie kell a gyermek elhelyezéséről és tartásáról. Adott esetben viszont a gyermek érdeke azt kívánhatja, hogy az elhelyezés iránt indított per gyorsan fejeződjék be, és a határozat végrehajtása is haladéktalanul megtörténjék.
Ha a házasság véglegesen és helyrehozhatatlanul megromlott, s már a gyermek érdekében sem áll a házasság fenntartása, a szülők kötelesek a házaséletük megromlásának a gyermeknél jelentkező káros hatásait a lehető legkisebb mértékre csökkenteni. A házassági életközösség megszakítása, a házassági kötelék felbontása ne járjon azzal a következménnyel, hogy a gyermek bármelyik szülőjétől érzelmileg elszakad.
II. A szülők megállapodása a gyermekelhelyezés kérdésében
A házassági életközösség megszakadásakor eldöntésre vár, hogy a gyermek kinek a gondozásába kerüljön. A Csjt. 76. §-ából következően a jogalkotó feltételezi, hogy a szülők általában maguk tudják rendezni a gyermek elhelyezésének és további nevelésének kérdését. A gyermek elhelyezéséről a bíróság csak a szülők megegyezésének hiányában dönt. A szülőknek olyan megoldást kell választaniuk, amely a gyermek egészséges testi, értelmi és erkölcsi fejlődését a legjobban biztosítja. Akkor járnak el a törvény szellemében, ha megállapodásuknál a gyermek érdekét tartják szem előtt, s e tekintetben egyetértésre törekednek.
A gyermek elhelyezése nem lehet a rossz értelemben vett alku tárgya. Ezért, ha a szülőknek a gyermek elhelyezése kérdésében való egyezsége nyilvánvalóan ellentétes a gyermek érdekével, a bíróság azt nem hagyhatja jóvá [Pp. 148. § (2) bek.]. Erre irányuló kereseti kérelem hiányában is hivatalból úgy intézkedhet, ahogy az a gyermek érdekének a legjobban megfelel.
A bíróságnak az egyezség jóváhagyása előtt figyelmeztetnie kell a feleket, hogy megegyezésüknél ne legyenek ki nem mondott fenntartásaik, ne vezesse őket már eleve olyan szándék, hogy később majd - új perben - a gyermekelhelyezés megváltoztatását kérik. A házastársak alaposan gondolják meg, hogy milyen egyezséget kötnek egymással, mert a bíróság által jóváhagyott egyezségük köti őket; annak megváltoztatását az egyezség jóváhagyásától számított két éven belül a bíróságtól csak a Csjt. 18. §-ának (3) bekezdésében foglalt feltételek fennállása esetén Mérhetik, és az elhelyezés megváltoztatására később is általában csak kivételesen, a jogszabályban előírt szigorú feltételek megléte mellett kerülhet sor.
A Csjt. 76. §-ának (1) bekezdése értelmében a gyermek elhelyezéséről a szülők döntenek. Megegyezésük hiányában a bíróság határoz. A Pp. 290. §-ának (1) bekezdése pedig akként rendelkezik, hogy a házasság érvénytelenítése vagy felbontása esetében a bíróságnak a közös kiskorú gyermekek elhelyezése és tartása felől) - szükség esetén - erre irányuló kereseti kérelem hiányában is határoznia kell. Ebből következik, hogy a bíróságnak szükség esetén hivatalból is intézkednie kell a gyermek elhelyezéséről.
A gyermeket annál a szülőnél kell elhelyezni, akinél a kedvezőbb testi, értelmi és erkölcsi fejlődése biztosítva van; ha a szülőknél történő elhelyezés a gyermek érdekeit veszélyezteti, a bíróság a gyermeket másnál is elhelyezheti [Csjt. 76. § (1) bek.], feltéve, hogy ez a személy a nála történő elhelyezést maga is kéri.
A bíróságnak gondosan vizsgálnia kell, hogy a szülőket az egyéniségük, világnézetük, erkölcsi tulajdonságaik, életmódjuk alkalmassá teszi-e a gyermek nevelésére. Figyelembe kell vennie a gyermekhez való ragaszkodás őszinteségét, a gyermeknek a szülő iránt táplált érzelmeit, a gyermeknek az egyik vagy másik szülőhöz való kötődését, a szülő nevelési képességét, az iskoláztatási lehetőségeket. Vizsgálnia kell továbbá a felek anyagi és lakáshelyzetének alakulását, azt, hogy a gyermek tartása, gondozása, egészségügyi ellátottsága melyik szülő környezetében van jobban biztosítva.
Értékes adatokat szolgáltathat a gyermekelhelyezés kérdésében való döntéshez a környezettanulmány, a bölcsőde, óvoda, iskola véleménye, megfelelő esetekben a pszichológiai szakvélemény, valamint - szükség esetén - a gyermek meghallgatása. Pszichológiai szakvélemény beszerzése különösen akkor indokolt, ha a kellő alapossággal felderített tényállás alapján - az eset sajátos körülményeire (a gyermek egyénisége, érzésvilága, a családban kialakult légkör stb.) is figyelemmel - várható, hogy a pszichológiai szakvélemény elősegíti a gyermek érdekét szolgáló helyes döntést. A gyermek meghallgatása akkor célszerű, ha ez az eset körülményeiből következtethetően valóban hozzájárulhat a gyermek valóságos érdekének a megállapításához.
Azok a szempontok, amelyek a gyermek elhelyezésénél általában figyelembe jönnek, megfelelően irányadók akkor is, ha a gyermek elhelyezése érdekében azonnali elhelyezésre van szükség, amikor is a bíróság soron kívül, ideiglenes intézkedéssel határoz [Csjt. 76. § (3) bek., Pp. 237. §].
A gyermek elhelyezésénél irányadó összes körülmény feltárásának és mérlegelésének szükségessége nem mond ellent annak, hogy a gyermek életét érintő egyes körülményeknek különösen nagy jelentőségük lehet.
a) A családon belüli munkamegosztás követelménye lényegesen megváltozott annak folytán, hogy társadalmunk szocialista átalakulása eredményeként a nők túlnyomó többsége ma már kereső foglalkozást folytat. A háztartási teendőknek, a gyermek gondozásával kapcsolatos feladatoknak az egyik házastársra hárítása sérti a házastársi egyenjogúságot. Az a házastárs - akár férfi, akár nő —, aki az említett kötelezettségek teljesítésével bizonyította, hogy alkalmas a gyermek körüli teendők ellátására, a gyermek életkorától és nemétől függetlenül, egyenlő feltételekkel igényelheti a gyermek nála való elhelyezését.
b) A gyermek egészséges személyiségfejlődését az segíti elő, ha megszokott környezetében, őt szeretettel körülvevő személyek gondozásában nevelkedhet. A gyermeknek biztonságérzetet nyújt a megfelelő környezet állandósága, a környezetváltozás, az elhelyezés váltogatása viszont szorongást, félelemérzetet kelthet benne. Ennek a személyiségre károsan ható következményeitől a szülők kötelesek a gyermeket megvédeni. Az állandóságra törekvés, az egészséges fejlődést elősegítő környezetben való megmaradás biztosítása olyan fontos szempont, amelyet a gyermekelhelyezésnél figyelembe jövő körülmények között jelentőségének megfelelően kell értékelni, a gyermeket az indokolatlan környezetváltozás izgalmaitól, az ezzel járó megrázkódtatásoktól meg kell kímélni.
Esetenként a gyermek érdekében mégis meg kell változtatni a gyermek környezetét. A bírósági határozat alapján a gyermeket kiadni köteles szülő súlyosan vét a gyermek érdekei ellen, ha - a törvényes rendelkezéseknek közvetve vagy közvetlenül ellenszegülve - a gyermeket magánál visszatartja. A gyermek nevelésére való alkalmatlanságra vonható következtetés abból, ha a szülő a gyermeket el akarja idegeníteni a másik szülőtől, és a befolyásolt gyermek érzelmeire hivatkozással kívánja megakadályozni, hogy a gyermek ahhoz kerüljön, akinél a bíróság elhelyezte. A szülőnek kötelessége felkészíteni a gyermeket arra, hogy a másik szülőhöz kerül, a fogadó szülőnek pedig kötelessége elősegíteni, hogy a gyermek úgy szokja meg új otthonát, hogy a régi környezetében megszokott személyekkel, így különösen a másik szülővel megfelelő kapcsolatot tarthat fenn.
c) A család szétesése rendszerint súlyos válságot idéz elő a gyermeknél. Ennek hátrányos következményei fokozottan hatnak rá, ha az egymást szerető testvéreknek is el kell szakadniuk egymástól. A testvérek közössége jelentős kötőerő. A gyermek elhelyezésénél ezért általában arra kell törekedni, hogy a gyermekek a szülők elválása után is együtt maradjanak, és közösen átélve a házasság felbomlásának nehéz idejét, minél kevésbé sérülten kerüljenek ki a szülők közötti ellentétek által létrehozott helyzetből. Mindkét szülőnél egyformán kedvező feltételek megléte esetén is csak indokolt esetben lehet a testvéreket egymástól különválasztva elhelyezni.
A gyermekelhelyezési perekben szerzett tapasztalatok azonban azt is jelzik, hogy nem minden családban egyformán erős a gyermekek egymáshoz kötődése. Lehetnek jelentős korkülönbségek a gyermekek között, adottságaik, érdeklődési körük, igényeik eltérhetnek, ami gyengíti a gyermekek egymáshoz való ragaszkodását. A gyermeket valamelyik szülőhöz olyan mély érzelmi kötődés fűzheti, amely erősebb a testvéri szeretetnél. Az is előfordulhat, hogy egyikük az egyik, másikuk a másik szülőnél hosszabb ideje él, és a házasság felbontásáig a család szétválása gyakorlatilag már megvalósul. Ilyen esetben a szülőknek azt a megállapodását, hogy a gyermekek megosztva kerüljenek elhelyezésre - különösen ha ez nem jár a gyermekek végleges szétválásával, a gyermekek egymással való rendszeres érintkezése biztosítva van, és a gyermekek érdekét egyébként sem sérti —, a bíróság jóváhagyhatja. A szülők megállapodásának hiányában vagy erre irányuló kérésükre is határozhat a bíróság úgy, hogy a gyermekeket megosztva helyezi el a szülőknél. E döntésnél jelentős tényező lehet a gyermekek egyik vagy másik szülőhöz való erős kötődése. Különösen a serdülőkorú gyermek kívánsága nem hagyható figyelmen kívül. Arra is tekintettel kell lenni, hogy a tizenhatodik életévét betöltött gyermek a szülői házat vagy a szülők által kijelölt más tartózkodási helyet a gyámhatóság engedélyével a szülők belegyezése nélkül is elhagyhatja, ha az fontos okból érdekében áll [Csjt. 77. § (2) bek.].
A Csjt. 24. §-a szerint a házastársak hűséggel tartoznak egymásnak, és egymást támogatni kötelesek. A családi élet felelőtlen megbontása, a házastárs, a gyermek indokolatlan elhagyása kétségessé teszi, hogy e szülő rendelkezik a gyermek neveléséhez szükséges személyi, erkölcsi tulajdonságokkal. A házasélet megromlásáért való felelősség értékelése elősegítheti annak megítélését, hogy melyik szülő alkalmasabb a gyermek nevelésére.
A támogatási kötelezettség elhanyagolását, a család közös érdekeit figyelmen kívül hagyó önzést, a házastársi hűség megsértését az ilyen magatartást tanúsító házastárs terhére kell rendszerint értékelni. Kölcsönösen súlyosan esik a szülő terhére, ha kényszerítő körülmények nélkül, érzelemváltozás, harmadik személlyel létesített kapcsolat miatt - nem törődve a gyermek sorsával - elhagyja a házastársát, a közös otthont. Ha a másik szülő a gyermekről megfelelően gondoskodik, képes azt ellátni, személye és körülményei a gyermek nevelésére alkalmasak, akkor a gyermekét elhagyó házastárs sem a gyermek nemére és korára, sem pedig személyi és anyagi körülményeinek kedvező megváltozására tekintettel nem kerülhet utóbb előnyösebb helyzetbe annál a szülőnél, aki a gyermekről egyedül vagy hozzátartozói segítséggel megfelelően gondoskodik.
Ennek az elvnek a helyes érvényesülése érdekében azonban a bíróságnak törekednie kell annak felderítésére, hogy milyen előzmények vezettek az életközösség megszakadására. Ha ugyanis a visszamaradó házastárs szeretet nélküli, tűrhetetlen magatartásával, netán tettlegességgel vagy esetleg a házastárs számára elviselhetetlen más magatartással (pl. sorozatos megaláztatás, megszégyenítés, kíméletlen önzés) maga idézte elő a házasság megromlását, a másik házastárs távozását, ez éppen ennek a szülőnek a nevelésére való alkalmatlanságára szolgálhat - az összes körülmények körében terhére mérlegelendő - bizonyítékot.
A Csjt. 76. §-ának (1) bekezdésében foglaltak értelmében, ha a szülőnél történő elhelyezés a gyermek érdekeit veszélyezteti, a bíróság a gyermeket - a kereset és az esetleges viszontkereset elutasítása mellett, erre irányuló külön kereseti kérelem nélküli - harmadik személynél is elhelyezheti, feltéve, hogy ez a személy a nála való elhelyezési maga is kéri.
Előfordul, hogy a gyermeket azért nem lehet egyik szülőnél sem elhelyezni, mert a szülők közötti gyűlölködés miatt egyikük sem képes a gyermeket anélkül nevelni, hogy szembe ne fordítsa a másik szülővel. Ilyen kivételes esetben is indokolt lehet a gyermek harmadik személynél való elhelyezése. A döntésnél tekintettel kell lenni arra is, hogy a harmadik személy pártatlan tud-e maradni a szülők vitájában, képes-e elősegíteni, hogy a gyermekkel mindkét szülő kapcsolata élő maradion.
Ha a szülők egyike sem alkalmas a gyermek nevelésére, harmadik személy sincs, akinél a gyermek elhelyezhető, és a kiskorú érdekében állami gondozás látszik indokoltnak, a bíróság haladéktalanul megkeresi a gyámhalóságot a szükséges intézkedések megtétele iránt. Ha a szülői felügyelet megszüntetése is indokolt, a bíróság hivatalból is dönthet erről [Csjt. 92/A. § (5) bek.].
A Csjt. 76. §-ának (2) bekezdése szerint a gyermekelhelyezés megváltoztatását a 18. § (3) bekezdésében meghatározott határidőn - két éven - belül, illetőleg a határidő letelte után is csak abban az esetben lehet kérni, ha azok a körülmények, amelyekre a bíróság döntését alapította, utóbb lényegesen megváltoztak, és a gyermek fejlődése addigi környezetében már nincs biztosítva. E rendelkezés alkalmazásánál a körülmények lényeges megváltozását a gyermek érdeke szempontjából kell vizsgálni. De nem elég csupán a körülmények lényeges megváltozása (pl. az elvált házastárs új házasságkötése, lakáshelyzetének rendeződése, anyagi viszonyainak javulása), hanem azt is vizsgálni kell, hogy a gyermek fejlődése addigi környezetében biztosítva van-e, az elhelyezés megváltoztatása a gyermek érdekében szükséges-e.
Mindennek azért van nagy jelentősége, mert előfordul, hogy az a szülő, aki közvetlenül nem maga neveli a gyermeket, a másik fél zaklatására használja fel a gyermekelhelyezés megváltoztatása iránti per indításának lehetőségét. Az ilyen törekvés nincs tekintettel a gyermek érdekeire, ezért az ellen a bíróságnak kellő szigorúsággal kell fellépnie.
A szülő gyakran éppen azzal bizonyítja a gyermek nevelésére való alkalmatlanságát, hogy a gyermekelhelyezés megváltoztatása iránt sorozatosan - nemegyszer rövid időközökkel - egymás után indított perekkel nyugtalanítja a gyermek neveléséhez elengedhetetlenül szükséges nyugodt légkört. E magatartás súlyosan esik annak terhére, aki nem képes felismerni a gyermeke érdekét, és indokolatlan pereskedésekkel tartja izgalomban a gyermeket és környezetét.
A szülő új házasságkötése tehát önmagában nem elegendő ok a gyermekelhelyezés megváltoztatására, ehhez szükséges még az is, hogy a házasságkötéssel kialakult új környezetben a gyermek fejlődése ne legyen biztosított.
Vonatkozik ez arra az esetre is, ha az új házasság következtében a családban mostohagyermekek nevelkednek együtt. Ez a körülmény sem ok az elhelyezés megváltoztatására, hiszen a mostohagyermekek között kialakuló egészséges kapcsolat még kedvező is lehet a gyermekek számára. Az elhelyezés megváltoztatása válhat viszont szükségessé akkor, ha a mostohatestvérek között olyan tartósan rossz kapcsolat alakul ki, amely a gyermekek fejlődését veszélyezteti.
Abban az esetben, amikor a szülők a gyermek elhelyezéséről egyezséget kötöttek, és utóbb az egyik szülő a gyermekelhelyezés megváltoztatása iránt pert indít, gondosan vizsgálni kell, letelt-e a Csjt. 18. §-ának (3) bekezdésében meghatározott határidő, illetőleg a körülmények változása folytán a megállapodás valamelyik fél vagy gyermekük érdekét valóban súlyosan sérti-e, továbbá hogy valóban megváltoztak-e azok a körülmények, amelyek a gyermek korábbi elhelyezését indokolták. Ha ez a keresetlevélből nem tűnik ki, az előkészítés során - a tárgyalás kitűzése előtt - kell a szükséges bizonyítékokat beszerezni, illetőleg a felperest meghallgatni. A tárgyalás gondos előkészítésével érhető el, hogy a veszélyeztetett gyermek azonnali bírósági segítséget kapjon elhelyezése megváltoztatásához, de az is, hogy kitűnjék, vajon nem alaptalan perlésről van-e szó. Ha igen, akkor a jól előkészített első tárgyaláson indokolt befejezni a pert a kereset érdemben t&

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság