text:
1 2013. október szám AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HIVATALOS LAPJA TARTALOM 30/2013. (X. 28.) AB határozat a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítésérõl /2013. (X. 28.) AB határozat a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, valamint az Országos Választási Bizottság 41/2012. számú határozata alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítésérõl /2013. (X. 31.) AB határozat alkotmányjogi panasz elutasításáról /2013. (X. 31.) AB határozat bírói kezdeményezés elutasításáról /2013. (X. 31.) AB határozat alkotmányjogi panasz elutasításáról /2013. (X. 31.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (X. 31.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (X. 31.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (X. 31.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról Irodavezetõi álláshirdetés
2 1088 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG TELJES ÜLÉSÉNEK A MAGYAR KÖZLÖNYBEN KÖZZÉTETT HATÁROZATAI ÉS VÉGZÉSEI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 30/2013. (X. 28.) AB HATÁROZATA a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítésérõl Az Alkotmánybíróság teljes ülése jogszabály alaptörvény-ellenességének utólagos vizsgálatára irányuló indítvány tárgyában dr. Pokol Béla különvéleményével meghozta a következõ határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet 4. (3) bekezdése és 5. -a az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésébe ütközik, ezért azt december 31-ével megsemmisíti. Az Alkotmánybíróság e határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi. Indokolás I. [1] 1. Az állampolgári jogok országgyûlési biztosa május 28-án benyújtott indítványában kérte, hogy az Alkotmánybíróság jogszabály alkotmányellenessége utólagos vizsgálatára irányuló eljárás keretében semmisítse meg a fogvatartottak egészségügyi ellátásáról szóló 5/1998. (III. 6.) IM rendelet (a továbbiakban: Feür.) 4. (3) bekezdését és 5. -át, mivel a vitatott rendelkezések ellentétesek a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló évi XX. törvény (a továbbiakban: Alkotmány) 8. (2) bekezdésében, illetve az 54. (1) bekezdésében foglaltakkal. Az indítványozó álláspontja szerint a fogvatartottak egészségügyi ellátásának visszautasításával kapcsolatos jog Feür.-ben rögzített korlátozása nincs összhangban az egészségügyrõl szóló évi CLIV. törvény (a továbbiakban: Eütv.) elõírásaival sem. [2] Az Eütv. 4. (2) bekezdése értelmében [t]örvény a természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az e törvényben foglaltaktól eltérõ szabályokat állapíthat meg. A büntetés-végrehajtásért felelõs miniszter, valamint a rendészetért felelõs miniszter az Eütv (5) bekezdésében viszont csupán arra kap felhatalmazást, hogy a miniszterrel egyetértésben a fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat rendeletben állapítsa meg. Az indítványozó véleménye szerint ezen szabályok összeolvasásából az következik, hogy a fogvatartott egészségügyi ellátásának visszautasításával kapcsolatos önrendelkezési jog korlátozásának eseteit szabályozó fenti rendelkezések formai szempontból ellentétesek az Alkotmány 8. (1) bekezdésével, mert az emberi méltósághoz való jogból levezethetõ önrendelkezési jogra vonatkozó korlátozó szabályokat nem törvényben, hanem rendeletben szabályozzák. [3] A Feür. által megvalósított korlátozás az indítványozó megítélése szerint továbbá szükségtelen és aránytalan, ezért az Alkotmány 8. (2) bekezdése mellett sérti az Alkotmány 54. (1) bekezdését is. Álláspontja alátámasztására az indítványozó az Alkotmánybíróság gyakorlatát idézi. Felhívja a 36/2000. (X. 27.) AB határozatában kifejtett véleményt arról, hogy az Eütv. az Alkotmány 54. (1) bekezdésébe foglalt emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató garanciális rendelkezéseket tartalmaz a betegek önrendelkezési joga tekintetében. A betegek önrendelkezési jogához tartozik többek között az egészségügyi beavatkozásokba való beleegyezés és az ellátás visszautasításának joga is (ABH 2000, 241, ). Hivatkozik továbbá arra, hogy [a]z Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvetõ jog vagy szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhetõ el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát az szükséges, hogy a korlátozás megfeleljen az arányosság követelményének: az elérni kívánt cél fontossága és az ennek érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelõ arányban legyenek egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni (ABH 1992, 167, 171.). [4] Az indítványozó szerint a támadott rendelkezések nincsenek összhangban az Eütv. ellátás visszautasításának jogát rögzítõ aival sem.
3 szám 1089 [5] 2. Az alapvetõ jogok biztosa az Alkotmánybíróság II/1201/2012. AB végzésére hivatkozva február 6-án elõterjesztett kérelmében megjelölte az Alaptörvénynek az indítvánnyal összefüggésben álló, a Feür. által megsértett rendelkezéseit [I. cikk (1) (3) és II. cikk]. [6] Felhívta az indítványozó a figyelmet arra is, hogy az Alkotmánybíróság töretlen gyakorlata a beteg önrendelkezései jogát amelynek része az egészségügyi beavatkozásokba való beleegyezés és az ellátás visszautasításának a joga, az élethez és az emberi méltósághoz fûzõdõ alapvetõ jogból vezeti le. Az Eütv ai az ellátás visszautasításának a jogát mások élete vagy testi épsége védelme érdekében teszik korlátozhatóvá, ezzel szemben a Feür. kifogásolt rendelkezései ennél lényegesen szélesebb körben, a beteg fogvatartott saját és a közösség egészének védelme kapcsán teremtenek lehetõséget az érintett alapvetõ jog korlátozására. Ezzel összefüggésben írja elõ a rendelet az érintett egészségügyi személyzet számára is azt a kötelezettséget, hogy amennyiben a fogvatartott megtagadja az együttmûködést, az orvos köteles a vizsgálatot vagy a kezelést elvégezni. Az indítványozó megítélése szerint ez a szabályozás szükségtelenül széles körben és pontosan meg nem határozható esetekben teszi lehetõvé az alapvetõ jog korlátozását, ily módon kétség kívül aránytalannak tekinthetõ. [7] A fentiek alapján az alapvetõ jogok biztosa fenntartotta a Feür. vitatott rendelkezéseinek megsemmisítésére vonatkozó indítványát. [8] Az Alkotmánybíróság eljárása során a következõ jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe: [9] 1. Az Alaptörvény érintett rendelkezései: II. I. cikk (1) AZ EMBER sérthetetlen és elidegeníthetetlen alapvetõ jogait tiszteletben kell tartani. Védelmük az állam elsõrendû kötelezettsége. (2) Magyarország elismeri az ember alapvetõ egyéni és közösségi jogait. (3) Az alapvetõ jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvetõ jog más alapvetõ jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvetõ jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. (4) A törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvetõ jogok, valamint õket is terhelik azok a kötelezettségek, amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak. II. cikk Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg. [10] 2. Az Eütv. indítvánnyal érintett rendelkezései: A törvény hatálya 4. (1) E törvény hatálya kiterjed a Magyarország területén a) tartózkodó természetes személyekre, b) mûködõ egészségügyi szolgáltatókra, c) folytatott egészségügyi és egészségfejlesztési tevékenységekre. (2) Törvény a természetes személyek egyes csoportjai tekintetében az e törvényben foglaltaktól eltérõ szabályokat állapíthat meg. Az emberi méltósághoz való jog 10. (1) Az egészségügyi ellátás során a beteg emberi méltóságát tiszteletben kell tartani. (2) A betegen e törvény eltérõ rendelkezésének hiányában kizárólag az ellátásához szükséges beavatkozások végezhetõk el. (3) Az ellátás során a beteg jogainak gyakorlásában csak az egészségi állapota által indokolt ideig törvényben meghatározott mértékben és módon korlátozható. (4) A beteg személyes szabadsága ellátása során fizikai, kémiai, biológiai vagy pszichikai módszerekkel vagy eljárásokkal kizárólag sürgõs szükség esetén, illetõleg a beteg vagy mások élete, testi épsége és egészsége védelmében korlátozható. Kínzó, kegyetlen, embertelen, megalázó vagy büntetõ jellegû korlátozó intézkedést tilos alkalmazni. A korlátozó intézkedés csak addig tarthat, ameddig az elrendelés oka fennáll. [ ] Az önrendelkezéshez való jog 15. (1) A beteget megilleti az önrendelkezéshez való jog, amely kizárólag törvényben meghatározott esetekben és módon korlátozható. (2) Az önrendelkezési jog gyakorlása keretében a beteg szabadon döntheti el, hogy kíván-e egészségügyi ellátást igénybe venni, illetve annak során mely beavatkozások elvégzésébe egyezik bele, illetve melyeket utasít vissza, figyelembe véve a 20. -ban elõírt korlátozásokat. (3) A betegnek joga van arra, hogy a kivizsgálását és kezelését érintõ döntésekben részt vegyen. Az e törvényben foglalt kivételektõl eltekintve bármely egészségügyi beavatkozás elvégzésének feltétele, hogy ahhoz a beteg megtévesztéstõl, fenyegetéstõl és kényszertõl mentes, megfelelõ tájékoztatáson alapuló beleegyezését (a továbbiakban: beleegyezését) adja.
4 1090 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI (4) A beteg a (3) bekezdésben foglalt beleegyezését szóban, írásban vagy ráutaló magatartással megadhatja, kivéve, ha e törvény eltérõen nem rendelkezik. [ ] Az ellátás visszautasításának joga 20. (1) A cselekvõképes beteget a (2) (3) bekezdésekben foglaltakra tekintettel, illetõleg a (6) bekezdésben foglalt eset kivételével megilleti az ellátás visszautasításának joga, kivéve, ha annak elmaradása mások életét vagy testi épségét veszélyeztetné. (2) A beteg minden olyan ellátást, amelynek elmaradása esetén egészségi állapotában várhatóan súlyos vagy maradandó károsodás következne be, csak közokiratban vagy teljes bizonyító erejû magánokiratban, illetve írásképtelensége esetén két tanú együttes jelenlétében utasíthat vissza. Ez utóbbi esetben a visszautasítást az egészségügyi dokumentációban rögzíteni kell, amelyet a tanúk aláírásukkal hitelesítenek. (3) A betegség természetes lefolyását lehetõvé téve az életfenntartó vagy életmentõ beavatkozás visszautasítására csak abban az esetben van lehetõség, ha a beteg olyan súlyos betegségben szenved, amely az orvostudomány mindenkori állása szerint rövid idõn belül megfelelõ egészségügyi ellátás mellett is halálhoz vezet és gyógyíthatatlan. Az életfenntartó, illetve életmentõ beavatkozás visszautasítása a (2) bekezdés szerinti alaki elõírások betartásával történhet. (4) A (3) bekezdés szerinti visszautasítás csak akkor érvényes, ha egy háromtagú orvosi bizottság a beteget megvizsgálja és egybehangzóan, írásban nyilatkozik arról, hogy a beteg döntését annak következményei tudatában hozta meg, illetve, hogy a (3) bekezdés szerinti feltételek fennállnak, továbbá a beteg az orvosi bizottság nyilatkozatát követõ 3. napon két tanú elõtt ismételten kinyilvánítja a visszautasításra irányuló szándékát. Amennyiben a beteg nem járul hozzá az orvosi bizottság vizsgálatához, a kezelés visszautasítására vonatkozó nyilatkozata nem vehetõ figyelembe. (5) A (4) bekezdés szerinti bizottság tagjai a beteg kezelõorvosa, egy a beteg gyógykezelésében részt nem vevõ, a betegség jellegének megfelelõ szakorvos, valamint egy pszichiáter szakorvos. (6) A beteg nem utasíthatja vissza az életfenntartó vagy életmentõ beavatkozást, ha várandós és elõre láthatóan képes a gyermek kihordására. (7) A (2) (3) bekezdések szerinti visszautasítás esetén meg kell kísérelni a beteg döntése hátterében lévõ okok személyes beszélgetés alapján történõ feltárását és a döntés megváltoztatását. Ennek során a 13. szerinti tájékoztatáson túl ismételten tájékoztatni kell a beavatkozás elmaradásának következményeirõl. (8) A beteg a visszautasításra vonatkozó nyilatkozatát bármikor, alaki kötöttség nélkül visszavonhatja. 21. (1) Cselekvõképtelen és korlátozottan cselekvõképes beteg esetén a 20. (2) bekezdése szerinti ellátás nem utasítható vissza. (2) Amennyiben cselekvõképtelen és korlátozottan cselekvõképes beteg esetén a 20. (3) bekezdése szerinti ellátás visszautasítására kerül sor, az egészségügyi szolgáltató keresetet indít a beleegyezés bíróság általi pótlása iránt. A kezelõorvos a bíróság jogerõs határozatának meghozataláig köteles a beteg egészségi állapota által indokolt ellátások megtételére. Közvetlen életveszély esetén a szükséges beavatkozások elvégzéséhez bírósági nyilatkozatpótlásra nincs szükség. (3) A kezelõorvos a (2) bekezdésben foglalt kötelezettsége teljesítése érdekében szükség esetén igénybe veheti a rendõrhatóság közremûködését. (4) A (2) bekezdésben meghatározott nyilatkozat pótlására irányuló eljárás során a bíróság nemperes eljárásban soron kívül jár el. Az eljárás tárgyi költségmentes. Ha e törvénybõl, illetve az eljárás nemperes jellegébõl más nem következik, a bírósági eljárásban a Polgári perrendtartásról szóló évi III. törvény szabályait kell megfelelõen alkalmazni. 22. (1) A cselekvõképes személy késõbbi esetleges cselekvõképtelensége esetére közokiratban visszautasíthat a) a 20. (1) bekezdése szerinti egyes vizsgálatokat, beavatkozásokat, b) a 20. (3) bekezdése szerinti beavatkozásokat, valamint c) egyes életfenntartó, életmentõ beavatkozásokat, ha gyógyíthatatlan betegségben szenved és betegsége következtében önmagát fizikailag ellátni képtelen, illetve fájdalmai megfelelõ gyógykezeléssel sem enyhíthetõk. (2) A cselekvõképes személy cselekvõképtelensége esetére közokiratban megnevezheti azt a cselekvõképes személyt, aki az (1) bekezdés szerinti jogát helyette gyakorolhatja. (3) Az (1) (2) bekezdés szerinti nyilatkozat abban az esetben érvényes, ha pszichiáter szakorvos egy hónapnál nem régebbi szakvéleményben igazolja, hogy a személy döntését annak lehetséges következményei tudatában hozta meg. A nyilatkozatot kétévente meg kell újítani, és azt a beteg bármikor cselekvõképességére, illetve alaki kötöttségre tekintet nélkül visszavonhatja. (4) A (2) bekezdés szerinti cselekvõképes személy beavatkozást visszautasító nyilatkozata esetén a 20. (4) bekezdése szerinti bizottság nyilatkozik, hogy a) az (1) bekezdésben foglalt feltételek fennállnak, továbbá b) a (2) bekezdés szerinti személy döntését annak következményei tudatában hozta meg.
5 szám (1) A 20. (3) bekezdése szerinti beavatkozás megszüntetésére, illetve mellõzésére csak abban az esetben kerülhet sor, ha a beteg erre irányuló akarata világosan és meggyõzõ módon kideríthetõ. Kétség esetén a beteg késõbb tett, személyes nyilatkozatát kell figyelembe venni; ennek hiányában az életfenntartó, illetve életmentõ beavatkozás elvégzéséhez történõ beleegyezését vélelmezni kell. (2) A beteget, illetve a 22. (2) bekezdés szerinti személyt az ellátás visszautasítása során nem szabad semmilyen eszközzel döntésének megváltoztatására kényszeríteni. A beteg a 20. (3) bekezdése szerinti beavatkozás visszautasítása esetén is jogosult szenvedéseinek enyhítésére, fájdalmainak csökkentésére irányuló ellátásra (5) Felhatalmazást kap a) a büntetés-végrehajtásért felelõs miniszter, valamint a rendészetért felelõs miniszter, hogy a miniszterrel egyetértésben a fogvatartottak egészségügyi ellátására vonatkozó szabályokat, [ ] rendeletben állapítsa meg. [11] 3. A a büntetések és az intézkedések végrehajtásáról szóló évi 11. törvényerejû rendelet (a továbbiakban: Bv. tvr.) indítvánnyal érintett rendelkezései: 33. (1) Az elítélt köteles különösen [ ] f) alávetni magát a jogszabályban elõírt kötelezõ vagy egészségi állapotának megítéléséhez szükséges orvosi vizsgálatnak és a jogszabály szerint kötelezõ, illetve életmentõ gyógykezelésnek, a mûtétre az egészségügyi jogszabályok az irányadók; [ ] 36. (1) Az elítélt jogosult a) a higiéniai feltételeknek megfelelõ egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelõ élelmezésre, egészségügyi ellátásra; [ ] 47. (1) Az elítélt egészségügyi ellátására az egészségügyi és társadalombiztosítási jogszabályok irányadók. Az elítéltet gyógyszer- és gyógyászati segédeszköz juttatás a külön jogszabályban meghatározottak szerint illeti meg. [12] 4. A Feür. indítvánnyal érintett rendelkezései: 4. [ ] (3) A fogvatartott egészségügyi ellátása visszautasításával kapcsolatos önrendelkezési joga a saját és a közösség egészségének védelme érdekében a) veszélyeztetõ, illetve közvetlen veszélyeztetõ állapot fennállása esetén, b) életveszélyes állapot, valamint várhatóan maradandó egészségkárosodás elhárítása miatt, c) közegészségügyi-járványügyi érdekbõl, d) törvényben meghatározott esetekben korlátozható. [ ] 5. Amennyiben a fogvatartott a 4. (3) bekezdésében felsorolt esetekben az elõzetes tájékoztatás ellenére megtagadja az együttmûködést, az orvos köteles a vizsgálatot vagy kezelést a büntetés-végrehajtási szervezetrõl szóló évi CVII. törvényben meghatározott intézkedések mellett elvégezni. III. [13] Az indítvány megalapozott. [14] 1. Az indítvány utólagos normakontroll-kérelmet tartalmaz, amivel összefüggésben az Alkotmánybíróság rámutat, hogy hatáskörét az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 24. (1) és (2) bekezdése alapozza meg, mivel az alapvetõ jogok biztosának határozott kérelmet tartalmazó indítványa szerint a jogszabály alaptörvény-ellenes. [15] Az indítványban támadott törvényi rendelkezések vizsgálatánál az Alkotmánybíróság az Alaptörvény negyedik módosítására (2013. március 25.), valamint a 13/2013. (VI. 7.) AB határozatában a korábbi sági határozatokban foglaltak felhasználhatóságát illetõen rögzített szempontok figyelembe vételével járt el. [16] Ennek megfelelõen a konkrét ügy kapcsán összevetette az alapul szolgáló alaptörvényi, illetve alkotmányi rendelkezéseket. Ugyan az emberi méltóságra vonatkozó rendelkezés szövege némiképp módosult, megállapítható, hogy az Alaptörvény (II. cikk: Az emberi méltóság sérthetetlen. Minden embernek joga van az élethez és az emberi méltósághoz, a magzat életét a fogantatástól kezdve védelem illeti meg. ) az Alkotmánnyal [54. (1) bekezdés: A Magyar Köztársaságban minden embernek veleszületett joga van az élethez és az emberi méltósághoz, amelyektõl senkit nem lehet önkényesen megfosztani.] egyezõen rögzíti minden ember jogát az emberi méltósághoz. Az Alaptörvény adott szakaszának az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illetõ kontextuális egyezõsége alapján, figyelembe véve az Alaptörvény értelmezési szabályait és a konkrét ügy sajátosságait is, a testület úgy ítélte meg, hogy az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban szereplõ érvek és megállapítások alkalmazhatóságának az emberi méltóság és az abból levezethetõ önrendelkezési jog értelmezése tekintetében nincs akadálya.
6 1092 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI [17] Hasonló következtetésre jutott a testület a szabályozási szint követelménye kapcsán is. Az Alkotmány 8. (2) bekezdése elõírta ( A Magyar Köztársaságban az alapvetõ jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg, alapvetõ jog lényeges tartalmát azonban nem korlátozhatja. ) és az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése ( Az alapvetõ jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvetõ jog más alapvetõ jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvetõ jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. ) is rögzíti, hogy az alapvetõ jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. A törvényi szintû szabályozás kötelezettségét deklaráló rendelkezések egyezõségébõl kiindulva, figyelemmel az Alaptörvény értelmezési elveire, az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy a szabályozási szint kapcsán tett korábbi megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, egyúttal szükséges azoknak a meghozandó döntése indokolásába történõ beillesztése, ezért a konkrét ügyet korábbi gyakorlata felhasználásával értelmezte. [18] 2. Az Alkotmánybíróság elõször az indítvány tartalmával összefüggõ hazai jogi szabályozást és annak elméleti hátterét tekintette át. [19] 2.1. A fogvatartottak jogait és kötelességeit a büntetés-végrehajtási rendszer jelenleg legmagasabb szintû jogi szabályozó eszköze, a Bv. tvr. a IV. fejezetben rendszerezi. Rögzíti, hogy az elítélt jogosult a higiéniai feltételeknek megfelelõ egészséges elhelyezésre, az egészségi állapotának és a szabadságvesztés végrehajtása alatti tevékenységének megfelelõ élelmezésre, egészségügyi ellátásra; köteles ugyanakkor alávetni magát a jogszabályban elõírt kötelezõ vagy egészségi állapotának megítéléséhez szükséges orvosi vizsgálatnak és a jogszabály szerint kötelezõ, illetve életmentõ gyógykezelésnek. Leszögezi a törvényerejû rendelet azt is, hogy az elítélt egészségügyi ellátására az egészségügyi és társadalombiztosítási jogszabályok irányadók. [20] Az állampolgárok egészségügyi önrendelkezési jogával kapcsolatos alapvetõ szabályokat a betegeket megilletõ egyéb jogosultságok és az õket terhelõ kötelezettségek meghatározása mellett az Eütv. II. fejezete tartalmazza. A rendelkezések rögzítik az önrendelkezéshez való jog tartalmát, és deklarálják az ellátás visszautasításához való jog gyakorlásának kereteit. [21] A Bv. tvr. és az Eütv. által taglalt sajátos viszonyok két köre, vagyis a fogvatartotti és a beteg státusz találkozása ölt testet a Feür. szabályrendszerében. [22] 2.2. Az Eütv. rendelkezéseinek értékelése kapcsán 36/2000. (X. 27.) AB határozatában az Alkotmánybíróság leszögezte: [a]z Eütv. [ ] emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató garanciális rendelkezéseket tartalmaz a betegek önrendelkezési joga tekintetében [ABH 2000, ]. Deklarálta, hogy az egészségügyi beavatkozásokba való beleegyezés és az ellátás visszautasításának joga része a betegek önrendelkezési jogának. Ilyen értelemben az egészségügyi ellátás során szükséges beavatkozásokba való beleegyezés, illetve annak visszautasítása a személyiségi jogok gyakorlásától elválaszthatatlan. [23] Fontos ugyanakkor kiemelni ahogyan arra a 29/2009. (II. 20.) AB határozat is utal, hogy az alkotmányos alapjogok nem korlátozhatatlanok. Ez vonatkozik [ ] az emberi méltósághoz való jogra is. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az emberi méltósághoz való jog csak az emberi státus meghatározójaként, az élethez való joggal fennálló egységében abszolút és korlátozhatatlan, egyes részjogosítványai azonban más alapjogokhoz hasonlóan korlátozhatók (ABH 2009, 235.). [24] Jelen ügyben is fenntartja továbbá az Alkotmánybíróság az Eütv. 20. (1) bekezdésében foglalt a beleegyezés és a visszautasítás jogát érintõ korlátozás kapcsán kifejtett nézeteit: annak oka mások életének, egészségének, vagy testi épségének védelme. Tehát nem arról van szó, hogy a lelkiismereti meggyõzõdésbõl fakadó cselekedetet a szabályozás nem részesíti védelemben, hanem arról, hogy a meggyõzõdés szerinti cselekedet nem eredményezheti mások alapjogainak (pl. az élethez, egészséghez való jognak) a megsértését. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az egészségügyi ellátással kapcsolatos döntésekbe való beleegyezés, illetve az ellátás visszautasításának szükséges korlátjaként elfogadható mások életének, egészségének vagy testi épségének védelme. Az Eütv.-ben meghatározott az a szabály, hogy ilyenkor amíg ez az állapot fennáll a beteg e jogait nem érvényesítheti, a meggyõzõdésbõl fakadó cselekedet arányos korlátozását jelenti [36/2000. (X. 27.) AB határozat, ABH 2000, 254.]. [25] 2.3. Az Alkotmánybíróság korábbi döntéseiben kijelölte a büntetés-végrehajtás alkotmányossági vizsgálatának szempontjait. Megállapította, hogy a büntetõ hatalom az egyént érintõen legmarkánsabban a büntetõ felelõsségre vonás e szakaszában érvényesül. Kétségtelen, hogy az alapvetõ emberi jogokba való beavatkozás jogalapját a büntetõeljárásban meghozott jogerõs ítélet teremti meg, a tényleges korlátozás, a beavatkozás azonban a végrehajtás menetében történik. Az egyének helyzetében jogilag ugyan az elítélés, ám ténylegesen a végrehajtás ténye váltja ki az érzékelhetõ változást [5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 31.]. [26] A 13/2001. (V. 14.) AB határozat indokolásában kifejtette továbbá, hogy [a]z elítélt nem tárgya a bün-
7 szám 1093 tetés-végrehajtásnak, hanem alanya, akinek jogai és kötelezettségei vannak. Jogainak egyik csoportját a büntetés végrehajtása során is korlátozás nélkül vagy módosulással továbbélõ alkotmányos alapjogok alkotják, másik csoportját pedig a büntetés, illetve a büntetõjogi intézkedés végrehajtásának tényébõl és körülményeibõl keletkezõ sajátos végrehajtási jogok. A büntetés-végrehajtás alkotmányos kereteinek szélsõ értékeit egyrészrõl az emberi méltósághoz, a személyi biztonsághoz való jog, másrészrõl a kínzásnak, a kegyetlen, embertelen, megalázó bánásmódnak és büntetésnek tilalma jelöli ki. Ezen belül a jogállamiságból, valamint az alapvetõ jogok lényeges tartalmának korlátozására vonatkozó alkotmányos tilalomból vezethetõ le, hogy a büntetések és az intézkedések végrehajtása címén az állam milyen mértékben avatkozhat az egyén életébe, korlátozhatja alapjogait és szabadságát [ABH 2001, 193.]. [27] 3. Az Alkotmánybíróság alapvetõen azt az indítványi elemet vizsgálta, amely szerint Alaptörvénybe ütközõnek minõsül az, hogy a törvényhozási tárgykörbe tartozó szabályozást a jogalkotó a fogvatartottak egészségügyi önrendelkezési jogának korlátozását illetõen rendeletbe foglalta. [28] 3.1. Az Alkotmánybíróság a szabályozási szint kérdésével már többször foglalkozott. Korábbi határozatában rámutatott arra, hogy az államnak az alapjogok biztosítására vonatkozó kötelezettségébõl magától értetõdõen következik, hogy az alapvetõ jogokat csak a mindenkori alkotmányban megengedett módon korlátozhatja [27/2002. (VI. 28.) AB határozat, ABH 2002, 146.]. Erre vonatkozóan az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésének elsõ mondata az irányadó, amely szerint [a]z alapvetõ jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. [29] Az utalt gyakorlat értelmében azonban [ ] nem mindenfajta összefüggés az alapjogokkal követeli meg a törvényi szintû szabályozást. Valamely alapjog tartalmának meghatározása és lényeges garanciáinak megállapítása csakis törvényben történhet, törvény kell továbbá az alapjog közvetlen és jelentõs korlátozásához is [64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 300.]. [A]z alkotmányos jogokkal ugyancsak kapcsolatban álló, de azokat csupán távolról, közvetetten érintõ, technikai és nem korlátozó jellegû szabályok rendeleti formában történõ kiadása önmagában nem minõsül alkotmányellenesnek [29/1994. (V. 20.) AB határozat, ABH 1994, 155.]. Ugyanakkor az alapjoggal kapcsolatos közvetett és távoli összefüggés esetén hangsúlyozandó, hogy kizárólag a szabályozásra és nem a korlátozásra vonatkozóan a rendeleti szabályozás is elfogadható [64/1991. (XII. 17.) AB határozat, ABH 1991, 300.; 31/2001. (VII. 11.) AB határozat, ABH 2001, 261.]. Ebbõl az is következik, hogy mindig csak a konkrét szabályozásról állapítható meg, hogy az alapjoggal való kapcsolata intenzitásától függõen törvénybe kell-e foglalni vagy sem. [30] 3.2. Az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatának megfelelõen a továbbiakban azt vizsgálta, hogy az Eütv (5) bekezdése szerinti felhatalmazás alapján megalkotott Feür. vitatott rendelkezései törvényhozási tárgykörbe tartozó szabályozást tartalmaznak-e. [31] A Feür. 4. (3) bekezdése azon kritériumok körét és rendszerét határozza meg, amelyek fennállása esetén a fogvatartott egészségügyi ellátása visszautasításával kapcsolatos önrendelkezéshez való joga korlátozható. [32] Az Alkotmánybíróság értelmezése szerint az emberi méltósághoz való jog egyfajta részjogosítványként magában foglalja az önrendelkezés szabadságához való alkotmányos alapjogot is. Ezen értelmezéssel egyezõen az Eütv. az emberi méltósághoz való jogot érvényre juttató garanciális rendelkezéseket tartalmaz a betegek önrendelkezési joga tekintetében. Deklarálja, hogy a betegek önrendelkezési jogához tartozik többek között az egészségügyi beavatkozásokba való beleegyezés és az ellátás visszautasításának joga is. Ilyen értelemben az egészségügyi ellátás során szükséges beavatkozásokba való beleegyezés, illetve annak visszautasítása a személyiségi jogok gyakorlásától elválaszthatatlan. Az egészségügyi önrendelkezési jog érvényesülésének kereteit meghatározó szabályozás esetében tehát az emberi méltósághoz való alapvetõ jog érintettsége kétségtelen. [33] További vizsgálatra szorul ugyanakkor az érintettség azon vetülete, hogy a rendeleti szintû szabályozás kapcsolata az alkotmányos alapjoggal mennyire intenzív, mennyire közvetlen. Az Alkotmánybíróság a felhívott rendelkezésekkel összefüggésben rámutat: az indítványozó által támadott, Feür.-ben rögzített szabályok egyértelmûen korlátokat szabnak a fogvatartottak egészségügyi önrendelkezési jogának gyakorlásához. Elõírásai egyedi struktúráját alkotják meg a korlátozhatóság feltételrendszerének, amely sajátos szempontokon és célokon alapul, ezáltal kijelölik a fogvatartotti egészségügyi önrendelkezési jog érvényesülésének határait. Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság leszögezi: nincs olyan jogi eszköz, amely valamely alapjog tartalmát közvetlenebbül és jelentékenyebben befolyásolná, mint érvényesülésének a korlátozása. [34] Mindebbõl az következik, hogy az emberi méltósághoz való alapjog részjogosítványaként megjelenõ egészségügyi önrendelkezési jog korlátozásának eseteit érintõen fennáll a törvényi szintû szabályozás alkotmányos követelménye. Megállapítható továbbá az is, hogy ezen követelménnyel ellentétes szabályozást dolgozott ki a jogalkotó akkor, amikor
8 1094 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI a fogvatartottak egészségügyi önrendelkezési jogát korlátozó rendelkezéseket a Feür. 4. (3) bekezdésében rendeleti szinten rögzítette. [35] 3.3. A vitatott rendelkezésnek az egészségügyi önrendelkezéshez való alapvetõ jog korlátozását megvalósító jellege miatt az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Feür. 4. (3) bekezdésének szabályai nem felelnek meg az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésének elsõ mondatából fakadó törvényi szintû szabályozás alkotmányos követelményének, ezért azt a rendelkezõ részben foglaltak szerint, az Abtv. 41. (1) bekezdése alapján megsemmisítette. [36] Mivel a támadott rendelkezések alaptörvény-ellenessége az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése alapján megállapítható volt, azok további tartalmi vizsgálatát az Alkotmánybíróság az Alaptörvény I. cikk (1) (3) bekezdései, valamint a II. cikke vonatkozásában mellõzte. [37] 4. Az Alkotmánybíróság ezt követõen a Feür. 5. -a alaptörvény-ellenességét vizsgálta. [38] Az alapvetõ jogok biztosa indítványában jelen rendelkezés alaptörvénybe ütközõ jellegét igazolandó ugyanazokat az érveket fejtette ki, mint a Feür. 4. -ának (3) bekezdése kapcsán. Álláspontja szerint továbbá az egészségügyi személyzet számára elõírt kötelezettség szükségtelenül széles körben és pontosan meg nem határozható esetekben teszi lehetõvé az alapvetõ jog korlátozását, ily módon aránytalannak tekinthetõ. [39] A vitatott rendelkezés értelmében olyan esetben, amikor a Feür. 4. (3) bekezdése az önrendelkezés korlátozására jogszerû lehetõséget biztosít, ám a fogvatartott az együttmûködést elõzetes tájékoztatást követõen is megtagadja, az orvos köteles a vizsgálatot vagy kezelést elvégezni. Deklarálja továbbá a rendelet, hogy ilyen helyzetben az ellátás végrehajtásához a büntetés-végrehajtási szervezetrõl szóló évi CVII. törvényben meghatározott intézkedések igénybe vételére is lehetõség van. [40] A jogalkotó rendelkezése szerint ugyanakkor a Feür. 5. -a csak a 4. (3) bekezdése alá tartozó esetekben alkalmazható. Az Alkotmánybíróság ezért a Feür. 5. -ának alaptörvény-ellenességét elsõdlegesen a 4. (3) bekezdésével fennálló szoros összefüggésre figyelemmel értékelte. Ennek során arra a megállapításra jutott, hogy az 5. a fogvatartottak egészségügyi önrendelkezési jogát érintõen a 4. (3) bekezdésében rögzített alapjog-korlátozás következményeit fekteti le azzal, hogy az orvost a meghatározott esetekben a vizsgálat lefolytatására, illetõleg az ellátás biztosítására kötelezi. Az 5. rendeltetése tehát egyértelmûen technikai, funkciója a 4. (3) bekezdésében lefektetett követelmények érvényre juttatása. [41] A fentiek alapján az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy a Feür. 5. -a tartalmában olyan szoros összefüggést mutat a 4. (3) bekezdésének elõírásaival, amely alapján osztja utóbbi rendelkezés sorsát. Így Feür. 4. (3) bekezdésében foglalt szabály megsemmisítése, illetõleg a fennálló szoros összefüggés miatt az 5. rendelkezéseit is megsemmisítette. [42] 5. Az Alkotmánybíróság által megsemmisített jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés fõszabály szerint, az Abtv. 45. (1) bekezdése értelmében az Alkotmánybíróság megsemmisítésrõl szóló határozatának a hivatalos lapban való közzétételét követõ napon hatályát veszti, és e naptól nem alkalmazható, a kihirdetett, de hatályba nem lépett jogszabály pedig nem lép hatályba. Az Abtv. 45. (4) bekezdése értelmében ugyanakkor az Alkotmánybíróság a fõszabálytól eltérõen is meghatározhatja az Alaptörvénnyel ellentétes jogszabály hatályon kívül helyezését, illetve a megsemmisített jogszabály általános vagy egyedi ügyekben történõ alkalmazhatatlanságát, ha ezt az Alaptörvény védelme, a jogbiztonság vagy az eljárást kezdeményezõ különösen fontos érdeke indokolja. [43] A konkrét esetben az Alkotmánybíróság a megsemmisítés idõpontjának meghatározásakor figyelemmel volt a büntetések végrehajtásának szabályozását érintõen a közeljövõben bekövetkezõ változásokra, és arra a megállapításra jutott, hogy kisebb sérelmét eredményezi a jogbiztonságnak a szabályozás idõleges fenntartása azzal szemben, mintha a vonatkozó joganyag idõben egymáshoz közeli idõpontban, túlzott gyakorisággal módosulna. Ezért az Alkotmánybíróság a jövõbeli, december 31-ével történõ megsemmisítésrõl döntött, idõt hagyva a jogalkotónak az Alaptörvénynek megfelelõ új szabályozás kidolgozására. [44] Az Alkotmánybíróság határozatának a Magyar Közlönyben történõ közzététele az Abtv. 44. (1) bekezdésén alapul. Budapest, október 21. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Bragyova András s. k., Dr. Juhász Imre s. k., Dr. Kovács Péter s. k., Dr. Lévay Miklós s. k., elõadó Dr. Paczolay Péter s. k., az Alkotmánybíróság elnöke Dr. Balsai István s. k., Dr. Dienes-Oehm Egon s. k., Dr. Kiss László s. k., Dr. Lenkovics Barnabás s. k., Dr. Pokol Béla s. k.,
9 szám 1095 Dr. Salamon László s. k., Dr. Szalay Péter s. k., Dr. StumpfIstván s. k., Dr. Szívós Mária s. k., Dr. Pokol Béla különvéleménye [45] Nem tudom támogatni a többségi határozat rendelkezõ részében foglalt megsemmisítést, és az indokolás egyes részeivel szemben is kifogásokat jelentek be. [46] A határozat az indítvánnyal támadott rendelkezéseket azon az alapon semmisíti meg, hogy azok alapvetõ jogot érintenek, és az Alaptörvény I. cikke (3) bekezdésében foglaltak szerint így ezt a kérdéskört rendelet helyett csak törvényi szinten lehetett volna szabályozni. Ez azonban nem felel meg a tényleges helyzetnek, mivel a megsemmisített rendelkezések az ellátás visszautasításának jogára vonatkoznak, mely az egészségügyi ellátásról szóló, egyszerû törvény és nem az Alaptörvény által nyújtott jog, így ez nem minõsül alapvetõ jognak. Következésképpen e jogot rendeleti szinten is lehet szabályozni, amennyiben máskülönben a vonatkozó törvény felhatalmazást ad erre. A többségi határozatnak ez az eljárása veszélyes precedenst jelenthet a jövõben a demokratikus törvényhozás szabadságának korlátozása felé, mivel ezzel az Alaptörvénynek a garanciális pontokra szûkített sági ellenõrzése helyett egy széleskörû gyámkodásnak veti alá a milliók által megválasztott népképviseleti szervet. Lényegében ezzel az eljárással az Alkotmánybíróság az alapvetõ jogokon túl az összes, törvény által biztosított jogok feletti ellenõrzést vindikálta magának, és a demokratikus jogállamban ez a teljes körû ellenõrzés a demokrácia alapjait kérdõjelezi meg, mely elfogadhatatlan. [47] Nem tudom elfogadni az Indokolás [30] [34] bekezdésében foglalt azon megállapítást sem, miszerint az emberi méltóság sérthetetlenségének alaptörvényi elõírásából ered az egészségügyi ellátásról szóló törvényben szabályozott jog a beteg önrendelkezési szabadságáról. Az emberi méltóság sérthetetlensége ugyanis tartalmilag a megalázás és a megaláztatás tilalmát jelenti, és ennél mindig azt kell nézni az egyes jogi szabályozásoknál, hogy azok a megalázás lehetõségét magukban hordozzák-e. Az Alkotmánybíróság csak akkor léphet fel az emberi méltóság sérthetetlenségére hivatkozva, ha a vizsgált szabályozás a megalázás és a megaláztatás lehetõségét veti fel. Teljes törvényi szabályozásokat és azok által nyújtott jogokat azonban mint a most vizsgált önrendelkezési jogot nem lehet ezzel felemelni alaptörvényi joggá. Ez ugyanis tendenciájában a teljes jogrendszer alkotmányjogiasítását hozza lére, mely a törvényhozás szabályozási függetlenségét lényegében megsemmisíti. Ragaszkodni kell tehát az emberi méltóság sérthetetlenségének megaláztatás tilalmaként felfogásához, és nem szabad ezt túlfeszíteni a többségi határozat vitatott indokolása szerint. [48] Nem tudom elfogadni továbbá az indokolásnak azt az eljárását sem, hogy az alaptörvényi értelmezést egy sor ponton a régi Alkotmány alapján hozott sági határozatokkal támasztja alá. Az Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezéseinek 5. pontja hatályon kívül helyezte a régi sági határozatokat, éppen azért, hogy a mai Alkotmánybíróság az Alaptörvényt és ne a régi Alkotmányt vegye alapul a jogszabályok ellenõrzése és esetleges megsemmisítése során. Sajnálattal kell megállapítani, hogy még a mostani i többség sem kíván ennek engedelmeskedni, és az alkotmányozó hatalom kifejezett szándéka, akarata és az Alaptörvénybe foglalt elõírása ellenére is a régi Alkotmányra alapozza döntését. Különvéleményemmel ez ellen is fel kívántam lépni. Budapest, október 21. Dr. Pokol Béla s. k., Alkotmánybírósági ügyszám: II/1201/2012. Közzétéve a Magyar Közlöny évi 177. számában. AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 31/2013. (X. 28.) AB HATÁROZATA a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, valamint az Országos Választási Bizottság 41/2012. számú határozata alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítésérõl Az Alkotmánybíróság teljes ülése bírói döntés alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz tárgyában Dr. Balsai István, Dr. Dienes-Oehm Egon, Dr. Juhász Imre, Dr. Pokol Béla és Dr. Salamon László k különvéleményével meghozta a következõ határozatot: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése és az Országos Választási Bizottság 41/2012. számú, a Kúria
10 1096 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI végzésével helybenhagyott határozata alaptörvényellenes, ezért azokat megsemmisíti. Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi. Indokolás [1] A Lehet Más a Politika (székhelye: 1065 Budapest, Bajcsy-Zsilinszky út 37.; a továbbiakban: indítványozó) május 31-én alkotmányjogi panaszt terjesztett elõ a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, illetve az Országos Választási Bizottság 41/2012. számú határozata ellen, s kérte azok megsemmisítését. [2] Az Országos Választási Bizottság (a továbbiakban: OVB) március 24-én kelt, 41/2012. számú határozatában megállapította, hogy a Lehet Más a Politika az aláírás-gyûjtési maraton meghirdetése során tett ajándékok ígéretével megsértette Ve. [a választási eljárásról szóló évi C. törvény] 48. (3) bekezdésében foglalt tilalmat. Az OVB az indítványozót a további jogsértéstõl eltiltotta. [3] Az indítványozó március 26-án a Kúriánál kezdeményezte az Országos Választási Bizottság határozatának felülvizsgálatát. A Kúria március 28-án kelt, Kvk.II /2012/2. számú végzésével az OVB határozatát helyben hagyta. [4] Az indítványozó azt állította, hogy a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, illetve az OVB 41/2012. számú, a Kúria végzésével helybenhagyott határozata ellentétes az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdésével. Szerinte az OVB, illetve a Kúria a Ve. 48. (3) bekezdését, ami megtiltja a választók illetéktelen befolyásolását közvetve az aláírásgyûjtés kapcsán is, olyan tágan értelmezte, amelynek révén indokolatlan módon korlátozta az indítványozó által kezdeményezett aláírásgyûjtést. Az indítványozó sérelmezte, hogy az OVB, illetve a Kúria értelmezésében még az aláírásgyûjtésért adott vagy ígért olyan elõny is tilos, amelyrõl az aláíró jellemzõen nem is tudott, illetve amely az õ befolyásolására nem is volt alkalmas. Így az indítványozó szerint a sérelmezett döntések indokolatlanul korlátozták az aláírásgyûjtéshez, illetve ezen keresztül az Alaptörvényben biztosított népszavazáson való részvételhez való jogot. [5] Az indítványozó alapvetõen tehát a Kúria végzésében foglalt, a bírói döntést érdemben befolyásoló jogértelmezést tartotta alaptörvény-ellenesnek. Kérte ugyanakkor, hogy amennyiben az Alkotmánybíróság úgy ítélné meg, hogy a Kúria a Ve. 48. (3) bekezdésének egyetlen helyes értelmezését fogadta el, akkor az Alkotmánybíróság az Abtv. I. 28. (2) bekezdése szerinti eljárásban állapítsa meg, hogy a Ve. 48. (3) bekezdése sérti az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdését. [6] 1. Az Alaptörvény érintett rendelkezése: II. B) cikk (3) A közhatalom forrása a nép. (4) A nép a hatalmát választott képviselõi útján, kivételesen közvetlenül gyakorolja. VIII. cikk (3) Pártok az egyesülési jog alapján szabadon alakulhatnak és tevékenykedhetnek. A pártok közremûködnek a nép akaratának kialakításában és kinyilvánításában. A pártok közhatalmat közvetlenül nem gyakorolhatnak. 8. cikk (1) Legalább kétszázezer választópolgár kezdeményezésére az Országgyûlés országos népszavazást rendel el. A köztársasági elnök, a Kormány vagy százezer választópolgár kezdeményezésére az Országgyûlés országos népszavazást rendelhet el. Az érvényes és eredményes népszavazáson hozott döntés az Országgyûlésre kötelezõ. 28. cikk A bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsõsorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelõ, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak. XXIII. cikk (7) Mindenkinek joga van országos népszavazáson részt venni, aki az országgyûlési képviselõk választásán választó. Mindenkinek joga van helyi népszavazáson részt venni, aki a helyi önkormányzati képviselõk és polgármesterek választásán választó. [7] 2. Az indítvány benyújtását követõen hatályon kívül helyezett Ve.-nek az alapügyben alkalmazott rendelkezése: 48. (3) Az ajánlásért az ajánlónak vagy rá tekintettel másnak elõnyt adni vagy ígérni, valamint az ajánlásért elõnyt kérni, illetõleg elõnyt vagy annak ígéretét elfogadni tilos (2) Az aláírásgyûjtésre a 46. (2) és (4) bekezdése, a 48., az 50. (1) bekezdésének c) pontja és (2) bekezdése, valamint az 54., az 59. és a 60. rendelkezéseit az e fejezetben foglalt eltérésekkel megfelelõen alkalmazni kell.
11 szám 1097 [8] Az Alkotmánybíróság elsõként azt vizsgálta, hogy az alkotmányjogi panasz befogadható-e, vagyis megfelel-e az Abtv.-ben foglalt, a panaszok befogadhatóságára vonatkozó kritériumoknak. [9] 1. A befogadhatóság formai feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság az alábbi következtetésekre jutott: [10] 1.1. Az Abtv. 30. (1) bekezdése értelmében az Abtv a alapján benyújtott alkotmányjogi panaszt a sérelmezett döntés kézbesítésétõl számított hatvan napon belül kell benyújtani. Az Abtv. 53. (2) bekezdése alapján az Abtv a szerinti alkotmányjogi panaszt az ügyben elsõ fokon eljárt bírósághoz címezve kell benyújtani. Az ügyben elsõ fokon eljárt bíróság, a Kúria az eljárást befejezõ végzését március 28-án hozta. Az alkotmányjogi panaszt május 8-án nyújtották be a Kúriához, azaz 60 napon belül, ezért a panasz határidõben beérkezettnek tekinthetõ. [11] 1.2. A panasz megfelel továbbá az Abtv. 52. (1) bekezdésében foglalt, az indítványokkal szemben támasztott formai követelményeknek, mivel [12] megjelöli az Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó törvényi rendelkezést (az Abtv át), [13] megjelöli továbbá az Alaptörvény sérülni vélt rendelkezéseit [XXIII. cikk (7) bekezdés], [14] megjelöli a támadott bírói döntést (a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, illetve az OVB 41/2012. számú, a Kúria végzésével helybenhagyott határozata), [15] tartalmazza a bírói döntés alaptörvény-ellenességére vonatkozó okfejtést, [16] kifejezett kérelmet a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, illetve az OVB 41/2012. számú, a Kúria végzésével helybenhagyott határozata megsemmisítésére. [17] 2. A befogadhatóság tartalmi feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság az alábbiakat állapította meg: Az Abtv. 56. (2) bekezdése alapján a befogadhatóságról dönteni jogosult tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben elõírt tartalmi feltételeit, különösen a 27. szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a szerinti tartalmi követelményeket. Az Abtv a alapján alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejezõ egyéb döntés a) az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és b) az indítványozó a jogorvoslati lehetõségeit már kimerítette, III. vagy jogorvoslati lehetõség nincs számára biztosítva. [18] 2.1. Az indítványozó az Abtv a és az 51. (1) bekezdése szerinti jogosultnak tekinthetõ, nyilvánvalóan érintett, hiszen a jelen ügyre okot adó jogvitában félként szerepelt. Azt állította, hogy a Kúria, valamint az OVB támadott döntése az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdését, s ennek részeként az aláírásgyûjtéshez való jogát sértette. Így az Abtv. 27. a) pontja alapján az indítványozási jogosultságát alátámasztotta, mivel az általa kezdeményezett aláírásgyûjtést korlátozó, s a rá nézve tilalmat megállapító döntéseket az Alaptörvényben biztosított jogával ellentétesnek tartotta. [19] 2.2. Az indítványozó a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetõségét kimerítette, s ezáltal megfelelt az Abtv. 27. b) pontjában foglaltaknak. [20] 2.3. Az Abtv a alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség vagy alapvetõ alkotmányjogi jelentõségû kérdés esetén fogadja be. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint az indítvány megfelelt az Abtv ában foglalt mindkét, vagylagos természetû feltételnek. Az indítvány alapvetõ alkotmányjogi jelentõségû kérdést vet fel, s az egyúttal a bírói döntés érdemét érinti. [21] Az Alkotmánybíróság a kifejtettek alapján az alkotmányjogi panaszt befogadta és érdemben bírálta el. IV. [22] Az alkotmányjogi panasz megalapozott. [23] Az Alaptörvény indítvánnyal érintett XXIII. cikk (7) bekezdése szerint mindenkinek joga van országos népszavazáson részt venni, aki az országgyûlési képviselõk választásán választó. [24] 1. Az Alkotmánybíróság az Alaptörvényben biztosított jog tartalmát mindenekelõtt az Alaptörvény R) cikk (3) bekezdése alapján, annak céljára, a Nemzeti hitvallásra és a történeti alkotmány vívmányaira tekintettel értelmezte. [25] Az évi kommunista alkotmány nem ismerte el alanyi jogként az országos népszavazáson való részvételhez való jogot. E jog az évi LXI. törvény révén október 7-tõl vált az Alkotmány részévé. Az érintett jog értelmezéséhez, miután az országos népszavazáson való részvételhez való jogot elõször az Alkotmány, illetve az Alaptörvény ismerte el, a hagyományos értelemben vett 1949 elõtti történeti alkotmány nem szolgáltat érdemi szempontokat. [26] A fentieket követõen az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy milyen alkotmányos követelményeknek
12 1098 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI kell érvényesülniük az alapjog korlátozásakor, s ennek kapcsán figyelembe vette az alábbiakat: Az Alkotmánybíróság az újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a korábbi határozataiban kidolgozott érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az Alaptörvény adott szakaszának az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illetõ kontextuális egyezõsége, az Alaptörvény értelmezési szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek mutatkozik azoknak a meghozandó döntése indokolásába történõ beillesztése. {13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]} [27] A jelen esetben az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az országos népszavazáson való részvétel jogának vonatkozásában a korábbi Alkotmány 70. (1) bekezdése és az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése, továbbá a választói kezdeményezés alapján elrendelendõ országos népszavazás vonatkozásában a korábbi Alkotmány 28/C. (2) bekezdése és az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdése között szövegszerû egyezés mutatható ki. Az Alaptörvény az alapjog, illetve a választói kezdeményezés alapján elrendelendõ országos népszavazás szinte változtatás nélküli átvételével a korábbi sági gyakorlat által kimunkált elvi tételek fenntartása mellett döntött. Ennek megfelelõen az Alkotmánybíróság tartalmi vagy szövegszerû megjelenítéssel hivatkozhatja, illetve idézheti a korábbi határozataiban foglaltakat. [28] Az Alkotmánybíróság szerint a népszavazás alkotmányos joga a népfelség elvén alapul (987/B/1990/3. AB határozat, ABH 1991, 527, ) Az Alkotmánybíróság 2/1993. (I. 22.) AB határozatában a népszavazást érintõen leszögezte, hogy az a népszuverenitás gyakorlásának olyan formája, amely a parlamentáris rendszerben a hatalom képviseleti gyakorlásának kiegészítésére, befolyásolására irányul, tehát komplementer jellegû. (ABH 1993, 33, 37.) Az Alkotmánybíróság 52/1997. (X. 14.) AB határozatában ugyanakkor azt is megállapította: [a] közvetlen hatalomgyakorlás a népszuverenitás gyakorlásának kivételes formája, amely azonban kivételes megvalósulása eseteiben a képviseleti hatalomgyakorlás fölött áll. (ABH 1997, 331.) Mindezt figyelembe véve a népszavazásban való részvételhez való jog céljaként rögzíthetõ, hogy a közhatalom közvetlen formában történõ gyakorlását biztosítsa. A jog tartalmát ezzel összhangban az Alkotmánybíróság az 52/1997. (X. 14.) AB határozatában úgy határozta meg, hogy az mint alanyi jog kiterjed a népszavazás kezdeményezésére, támogatására, (beleértve az aláírást és aláírások gyûjtését), illetve a szavazásban való részvételre. (ABH 1997, 331, 344.) Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény érintett rendelkezése kapcsán rámutatott: A népszavazás intézménye a népszavazás kezdeményezését, támogatását és magát a szavazási eljárást foglalja magában. [52/1997. (X. 14.) AB határozat, ABH 1997, 331, 344.] {3160/2013. (VII. 24.) AB végzés, Indokolás [23]; 3161/2013. (VII. 24.) AB végzés, Indokolás [24]; 3162/2013. (VII. 24.) AB végzés, Indokolás [24]} [29] 2. Az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése az országos népszavazáson való részvételre vonatkozó jogot garantálja. E rendelkezés fentiekben kifejtett céljára figyelemmel az Alaptörvény a választókat azzal az alanyi joggal ruházza fel, hogy a népszavazás útján történõ hatalom-gyakorlásra [Alaptörvény B) cikk (3) (4) bekezdés] irányuló eljárási folyamatot megindítsák, azt akaratukkal befolyásolják, lehetõvé téve, hogy az eljárás az elõírt feltételek teljesítése esetén eljuthasson a kezdeményezéstõl a népszavazás megtartásáig. Ennek értelmében az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdésében foglalt jog a választók számára biztosított alanyi jogként kiterjed a népszavazás kezdeményezésére, támogatására (beleértve az aláírást és aláírások gyûjtését), illetve nyilvánvalóan a szavazásban való részvételre is. Az országos népszavazáson való részvételre vonatkozó jog értelmezése ilyen módon összhangban áll az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdésével, ami bár közvetlenül az Országgyûlés kötelezettségét szabályozza, de közvetve a választók országos népszavazás kezdeményezéséhez való jogát is magában foglalja, hiszen ennek gyakorlásától teszi függõvé az adott rendelkezés a népszavazás kötelezõ elrendelését: [l]egalább kétszázezer választópolgár kezdeményezésére az Országgyûlés országos népszavazást rendel el. [30] Az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése alanyi jogon a választók számára biztosítja az országos népszavazás kezdeményezésére, támogatására (beleértve az aláírást és aláírások gyûjtését), illetve a szavazásban való részvételre vonatkozó jogot. Az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése szerint azonban a törvény által létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvetõ jogok, amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak. Ebbõl kiindulva az országos népszavazáson való részvételre vonatkozó jog mint politikai részvételi jog, legalábbis annak egyes elemei nem pusztán a választók individuális jogát képezik. Az országos népszavazáson való részvételre irányuló jog részeként az aláírásgyûjtéshez való jog jellemzõen nem kizárólag emberre vonatkoztatható, azt tehát az Alaptörvény a választók szervezete számára is biztosítja. Az, hogy szervezetek jogaként is funkcionálhat, következik az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdésébõl is, amely az országos népszavazás elrendelését nagy számú, kétszázezer választópolgár támogatásától teszi függõvé (ennek megszerzését az országos népszavazásról és népi kezdeményezésrõl
13 szám 1099 szóló évi III. törvény 3. (3) bekezdése szoros határidõhöz köti). Ezáltal az Alaptörvény nem csak a kezdeményezés jogát biztosítja, de a kezdeményezés (határidõhöz kötött) jelentõs mértékû támogatását feltételként szabva a szervezett formát öltõ, a választók szervezetét megilletõ aláírásgyûjtéshez való jogot is szükségszerûen elismeri. E politikai részvételi jog alanyai a szervezetek közül különösen a pártok lehetnek, hiszen az Alaptörvény VIII. cikk (3) bekezdése szerinti alkotmányos feladatuk, hogy közremûködjenek a nép akaratának kialakításában és kinyilvánításában, amely kiváltképpen a közvetlen hatalomgyakorlás egyes formáin, mindenekelõtt országos népszavazáson keresztül történhet. [31] 3. Az Alkotmánybíróság ezt követõen vizsgálta a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzését, illetve az OVB 41/2012. számú, a Kúria végzésével helybenhagyott határozatát. [32] 3.1. Az Alkotmánybíróság az Abtv a szerinti eljárását az Alaptörvény 28. cikkére figyelemmel folytatta le. Az Alaptörvény 28. cikke értelmében a bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsõsorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Ezért az Alkotmánybíróság az Abtv a szerinti alkotmányjogi panasz alapján a támadott bírói döntésnek, s az abban foglalt bírói jogértelmezésnek az Alaptörvénnyel való összhangját az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdésének fentiekben kifejtett értelmezésére figyelemmel vizsgálta. [33] Az Alkotmánybíróságnak az indítvány alapján így arról kellett állást foglalnia, hogy a Kúria, illetve az OVB korlátozta-e az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése által a népszavazáshoz való jog részeként biztosított aláírásgyûjtéshez való jogot, s ha igen, akkor a korlátozás megfelelt-e a szükségesség és arányosság követelményének. Sértette-e az aláírásgyûjtéshez való jogot, hogy a Ve. 48. (3) bekezdésében szereplõ rá tekintettel szövegfordulat alkalmazásával megtiltották, hogy az indítványozó az általa kezdeményezett népszavazás támogatásához szükséges aláírások összegyûjtéséért az aláírást adó választók befolyásolására nem alkalmas elõnyt adjon vagy ígérjen. [34] 3.2. A Ve. 48. (3) bekezdése szerint: [a]z ajánlásért az ajánlónak vagy rá tekintettel másnak elõnyt adni vagy ígérni, valamint az ajánlásért elõnyt kérni, illetõleg elõnyt vagy annak ígéretét elfogadni tilos. E rendelkezés a Ve (2) bekezdésén keresztül az országos népszavazási kezdeményezés támogatására szolgáló aláírásgyûjtésre is alkalmazandó volt. Alapvetõen arra volt hivatott, hogy a választási, illetve a népszavazási eljárás tisztaságának biztosítása érdekében kizárja az illetéktelen befolyás gyakorlását az ajánlás-, illetve az aláírásgyûjtés során, s ebben az értelemben az aláírásgyûjtéshez való jogot korlátozza. A rendelkezés az ajánlás-, illetve az aláírásgyûjtés díjazását önmagában véve ugyanakkor nem tiltotta. Az ajánlás-, illetve az aláírásgyûjtést végzõ személyek szimbolikus, aránytalannak nem minõsülõ díjazása ugyanis a választás, illetve a népszavazási eljárás tisztaságát általában nem érinti, hiszen a választópolgári döntésre nincs hatással az a tény, hogy az ajánlást, illetve az aláírást gyûjtõ személy kap-e munkaviszonyban vagy megbízási viszonyban juttatást a gyûjtést kezdeményezõ és koordináló szervezettõl, párttól. [35] A Ve. 48. (3) bekezdése szerinti tilalom tehát a népszavazási kezdeményezésre vonatkoztatva alapvetõen az aláíró, illetve az aláíró személyével közvetlen vagy közvetett összefüggésben álló harmadik személy díjazására vonatkozott, de általában véve az aláírásgyûjtést végzõ személy díjazására nem terjedt ki. A tilalmat tartalmazó rendelkezésnek ez az értelmezése áll összhangban az Alaptörvénnyel: a korlátozás ilyen értelemben egyeztethetõ össze az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdésével, azaz az országos népszavazásban való részvételre vonatkozó jog részét képezõ aláírásgyûjtéshez való jog garantálásával. Továbbá az Alaptörvény 8. cikk (1) bekezdésének az országos népszavazás kezdeményezésére jogot biztosító, valamint e jog gyakorlását jelentõs mértékû választói támogatáshoz (aláíráshoz) kötõ, tehát annak szervezett összegyûjtését is biztosító rendelkezésével. [36] 3.3. Az OVB, illetve a Kúria a Ve. 48. (3) bekezdésére hivatkozással megengedhetetlennek tartotta az aláírást gyûjtõ személy díjazását. Az OVB, illetve a Kúria ilyen módon korlátozta az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése által a népszavazáshoz való jog részeként a választók számára alanyi jogon biztosított aláírásgyûjtéshez való jogot, s közvetve az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdésén keresztül a választók szervezetének aláírásgyûjtéshez való jogát. A korlátozásra anélkül került sor, hogy arra valóban szükség lett volna. Indokolatlan ugyanis a választók számára az Alaptörvény szerint alanyi jogon biztosított jogot olyan módon leszûkíteni, hogy elfogadható ok nélkül kizárják a jog gyakorlásából az aláírásgyûjtést kezdeményezõ szervezet (párt) díjazásában részesülõket. Ezért az ilyen, megfelelõ indok nélküli korlátozás az alapjog szükségtelen korlátozását jelenti, amely az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésével ellentétes. [37] Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Kúria Kvk.II /2012/2. számú végzése, illetve az OVB 41/2012. számú határozata alaptörvény-ellenes, ezért azokat az Abtv. 43. (1) bekezdésére figyelemmel megsemmisítette.
14 1100 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI [38] Az Alkotmánybíróság e határozatának a Magyar Közlönyben történõ közzétételét az Abtv. 44. (1) bekezdés második mondata alapján rendelte el. Budapest, október 21. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Bragyova András s. k., Dr. Juhász Imre s. k., Dr. Kovács Péter s. k., Dr. Lévay Miklós s. k., Dr. Salamon László s. k., Dr. Szalay Péter s. k., Dr. Paczolay Péter s. k., az Alkotmánybíróság elnöke Dr. Balsai István s. k., Dr. Dienes-Oehm Egon s. k., Dr. Kiss László s. k., Dr. Lenkovics Barnabás s. k., Dr. Pokol Béla s. k., Dr. StumpfIstván s. k., elõadó Dr. Szívós Mária s. k., Dr. Dienes-Oehm Egon különvéleménye [39] Nem értek egyet a határozat rendelkezõ részével és annak indokolásával. [40] Álláspontom szerint a választási eljárásról szóló évi C. törvény (Ve.) 48. (3) bekezdésében foglalt tilalom abszolút vagy relatív hatálya kérdésében való döntés bármelyik változat elfogadása esetén közömbös abból a szempontból, hogy az az indítvány alapjául szolgáló ügyben bírói döntés alaptörvény-ellenességének megállapítását eredményezhesse. [41] Egyfelõl azért, mert az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdésével biztosított alapjog, a népszavazáson való részvétel joga és az aláírásgyûjtés, illetõleg annak díjazása között hiányzik az az összefüggés, ami egy ilyen döntést elméletileg megalapozhatna. [42] Másrészt pedig azért nem vetõdhet fel az itt tárgyalt kérdéskörben a Ve. 48. (3) bekezdése mikénti alkalmazása kérdésében fogalmilag sem az Alaptörvény hivatkozott rendelkezésének a sérelme, mivel a jogosultság alanya csak a természetes személy választópolgár lehet. Budapest, október 21. Dr. Dienes-Oehm Egon s. k. Dr. Juhász Imre különvéleménye [43] Nem értek egyet a többségi határozattal az alábbiakban kifejtettek szerint: [44] 1. A határozat Indokolása [29] [30] bekezdései rögzítik, hogy a népszavazáshoz való jog az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése alapján a választókat megilletõ alanyi jog. Ezzel a megállapítással egyetértek, azonban az erre épülõ további következtetéssel figyelemmel az indokolás hiányosságaira és kidolgozatlanságára is nem tudok maradéktalanul azonosulni. A többségi határozat szerint a népszavazáshoz való jog a választók szervezeteit is megilleti. Nem vitatom, hogy ezek a szervezetek is szereplõi a választási/népszavazási eljárásnak. Meglátásom szerint azonban a határozat nem kellõ mélységében tárja fel, hogy ezek a szervezetek (ez esetben politikai pártok) melyek jellemzõen a képviseleti hatalomgyakorlás szervezetrendszerébe tartoznak milyen szerepet töltenek be a közvetlen hatalomgyakorlás során, illetve a népszavazáshoz való jog, mint alanyi jog egyáltalán értelmezhetõ-e vonatkozásukban. [45] 2. A határozat megállapítja a Kúria Kvk.II / 2012/2. számú végzésének, valamint az Országos Választási Bizottság 41/2012. számú határozatának alaptörvény-ellenességét tekintettel arra, hogy azok korlátozták a népszavazáshoz való jogot. A többségi határozat szerint ugyanis az OVB és a Kúrai is tévesen értelmezte a Ve. 48. (3) bekezdésének rá tekintettel fordulatát. Magam is úgy vélem, a Ve. 48. (3) bekezdése értelmezési problémákat vet fel, vitatom azonban, hogy ez egyúttal sértené az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdését. Mind az OVB, mind a Kúria az aláírásgyûjtés díjazását, pontosabban annak módját találta jogsértõnek, és így kizárólag ennek gyakorlásától tiltotta el az indítványozót, ez azonban nem jelenti az aláírásgyûjtés tágabb értelemben a népszavazáshoz való jog korlátozását. Alá kívánom húzni, hogy eljárása során bizonyos magatartást (tényeket) értékelt a Kúria és ezt a szerepet az Alkotmánybíróság egyébként sem veheti át, mivel nem tekinthetõ hagyományos jogorvoslati fórumnak, a bírói szervezetrendszer felett álló szuperbíróságnak, amely következik egyébként az Alaptörvény 28. cikkébõl is. [46] Álláspontom szerint élve az Abtv. 28. cikke által biztosított lehetõséggel az Alkotmánybíróság további feltételek fennállta esetén (formailag, ha lett volna erre irányuló indítvány; tartalmilag, ha a bíróságok eltérõ jogértelmezése nem lenne feloldható az ítélkezési gyakorlat során) legfeljebb arra irányuló vizsgálatot folytathatott volna, hogy a Ve. 48. (3) bekezdése sérti-e a normavilágosság követelményét, és ezáltal az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdé-
15 szám 1101 sét. Ilyen tartalmú indítvány hiányában azonban az Alkotmánybíróságnak tekintettel az indítványhoz kötöttségre az alkotmányjogi panaszt el kellett volna utasítania. [47] Összességében, mindezekre tekintettel, nem tudom elfogadni a többségi határozatot. Budapest, október 21. Dr. Juhász Imre s. k. Dr. Pokol Béla különvéleménye [48] Nem tudom elfogadni a többségi határozatot, mert az Alaptörvény elõírásaival szemben állva került meghozatalra. Alkotmányjogi panaszt az egyes ember (állampolgár) nyújthat be, ha Alaptörvényben biztosított jogának sérelme merül fel, és szervezet (törvény alapján létrehozott jogalany) csak abban az esetben, ha a vitatott alapvetõ jog természeténél fogva nemcsak az emberre vonatkoztatható (lásd I. cikk (4) bekezdés). [49] A jelen ügyben az alkotmányjogi panasz benyújtója egy politikai szervezet, és a határozat minden érvelés nélkül kiterjeszti a népszavazáson való részvétel jogát az indítványt benyújtó politikai szervezetekre, miközben az Alaptörvény úgy fogalmaz, hogy Mindenkinek joga van országos népszavazáson részt venni, aki az országgyûlési képviselõk választásán választó. (XXIII. cikk (7) bekezdés). A választójoghoz kötött népszavazáson való részvétel joga természeténél fogva nem illetheti meg a politikai szervezeteket, ezek listaállítási joggal rendelkezhetnek a választásokon, ha teljesítik annak elõfeltételeit. Így nem lehetett volna befogadni ezt az alkotmányjogi panaszt, és mint nem jogosult által elõterjesztett indítványt vissza kellett volna azt utasítani. Különvéleményemben ennek szeretnék hangot adni. [50] A határozat ezzel szemben azt az érvelési technikát követi, hogy az sági törvényt idézi meg, melynek ai az alapvetõ jogok állampolgárról szervezetre kiterjesztés korlátait már nem ismétlik meg. Ezek azt rögzítik, hogy az Alkotmánybírósághoz alkotmányjogi panasszal fordulhat az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet. Ám az Alkotmánybíróságot mint az Alaptörvény legfõbb õrét az Alaptörvény elõírásai együtt kötelezik az sági törvény rendelkezéseivel, így ha egy szervezet fordul hozzá alkotmányjogi panasszal alapvetõ jogra hivatkozással, akkor az elsõ eldöntendõ kérdésnek kell lennie, hogy a meghivatkozott alapvetõ jog természeténél fogva az egyes emberen túl szervezetre is vonatkozhat-e? A jelenlegi többségi határozatban ez a kérdés fel sem merül, és rövidre zárva az érvelést csak az Abtv át idézi meg, miszerint szervezetek benyújthatnak alkotmányjogi panaszokat. Ez a rövidre zárt érvelési mód eltünteti azt a döntõ korlátot, melyet az Alaptörvény tartalmaz az I. cikkében a szervezetek vonatkozásában. [51] Közelebb lépve most már a határozatból kihagyott kérdéshez a népszavazáson való részvétel alapvetõ jogának az egyes embereken túl a szervezetekre átvihetõségének lehetõségére egyértelmû lehet a válasz. A népszavazáson a választójoggal rendelkezõ állampolgárok vehetnek részt, és ez természeténél fogva kizárja a szervezeteket az erre az alapvetõ jogra való hivatkozásból. Ha egy politikai szervezet a politikai versengés logikájának nyomása alatt egy-egy népszerû téma népszavazásra vitelével szavazatszerzésre kívánja felhasználni a népszavazást, akkor ott állnak számára az Alaptörvény szintje alatti vonatkozó törvényekben biztosított jogok lehetõségei és a bírósági út, de alaptörvényi védelmet ehhez az Alkotmánybíróságtól nem kérhet. Budapest, október 21. Dr. Pokol Béla s. k., Dr. Salamon László különvéleménye [52] A határozattal nem értek egyet. [53] Álláspontom szerint az indítványt az Alkotmánybíróságnak vissza kellett volna utasítania, mert egyfelõl az indítványozót a jelen ügyben az alapjogi sérelem esetén sem illette volna meg alkotmányjogi panasz elõterjesztésének joga, másfelõl a Kúria sérelmes döntése nem sért Alaptörvényben biztosított jogot. [54] 1. Az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. -a értelmében alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés az Alaptörvényben biztosított jogát sérti. [55] A többségi határozat szerint az országos népszavazáson való részvételre vonatkozó jog, mint politikai részvételi jog, legalábbis annak egyes elemei nem pusztán a választók individuális jogát képezik. Ezen érv alapján állapította meg az Alkotmánybíróság, hogy az indítványozó jogosult alkotmányjogi panaszt benyújtani. [56] Álláspontom szerint az Alaptörvény a szervezeteket nem teszi az említett jog alanyává, így annak egyes elemei tekintetében sem állhat fenn a szervezeteket illetõ alaptörvényi védelem.
16 1102 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI [57] Az Alaptörvény XXIII. cikk (7) bekezdése az országos népszavazáson való részvétel jogát az országgyûlési képviselõk választásán választójoggal rendelkezõk részére biztosítja. Az Alaptörvény XXIII. cikk (1) bekezdése értelmében pedig országgyûlési képviselõk választásán a nagykorú magyar állampolgárok rendelkeznek választójoggal. Az elõbbiekbõl következõen az országos népszavazáson való részvétel joga a nagykorú magyar állampolgárokat megilletõ alapvetõ jog. [58] Hasonló következtetésre jutott az 52/1997. (IX. 14.) AB határozat, melynek 3. pontja rögzítette, hogy A választópolgároknak a népszavazással kapcsolatos joga az Alkotmányban biztosított politikai alapjog. (ABH 1997, 332.) Ugyanezen határozat indokolásában bontotta ki az alapjog tartalmát az Alkotmánybíróság, és megállapította, hogy: A népszavazáshoz való jog, mint alanyi jog kiterjed a népszavazás kezdeményezésére, támogatására (beleértve az aláírást és az aláírások gyûjtését), illetve a szavazásban való részvételre. (ABH 1997, 344.) Ez az sági értelmezés is kifejezetten a választópolgárokat megilletõ jogról szólt, az alanyi jog részelemeit tekintve az Alkotmánybíróság következetesen csak a választópolgárokat nevesítette, mint az alanyi jog jogosultjait. [59] A pártoknak a népakarat kialakításában és kinyilvánításában vitt szerepe sem tehet lehetõvé olyan kiterjesztõ értelmezést, mely a pártokat a választójog alanyainak tekinti. A választójog fogalmilag a szavazati jogot és a választhatóságot (azaz az aktív és passzív választójogot) jelenti, mely csak természetes személyekre vonatkoztatva értelmezhetõ. A pártok bár szereplõi a választásoknak, de a választójognak ettõl nem alanyai. Ugyanez vonatkozik a népszavazásra is; a pártok szereplõi lehetnek népszavazási kezdeményezéseknek, de a népszavazásban való részvétel jogának ideértve a népszavazási kezdeményezések aláírásokkal történõ biztosítását is nem alanyai. Az országos népszavazásban való részvétel joga az aláírás gyûjtésének és az aláírás adásának vonatkozásában is az országgyûlési választásokon választójoggal rendelkezõket illeti meg. [60] A fentiekbõl következõen, feltételezve de meg nem engedve a népszavazásban való részvétel jogának sérelmét, álláspontom szerint az indítványozót e jogsérelem miatt alkotmányjogi panasz elõterjesztésének joga nem illeti meg. [61] 2. A Kúria döntésével kapcsolatos többségi véleményt magam is osztom. Ugyanakkor az OVB határozata, illetve a Kúria végzése álláspontom szerint nem eredményezi a népszavazásban való részvétel alapjogának sérelmét. Az OVB és a Kúria nem az aláírásgyûjtést tiltotta meg, hanem annak díjazási módját. Az aláírásgyûjtés tevékenysége (és eredményessége), valamint a díjazás módja között olyan közvetlen összefüggés, mely a bírói döntés alkotmányellenességét megalapozná, nem állapítható meg. [62] Így a bírói döntés nem tekinthetõ alaptörvény-ellenesnek (Alaptörvényben biztosított jogot sértõnek). Ezért az alkotmányjogi panasz érvényesítésének e tekintetben sem állnak fenn a feltételei. Budapest, október 21. Dr. Salamon László s. k., [63] A különvéleményhez csatlakozom: Dr. Balsai István s. k., Alkotmánybírósági ügyszám: IV/3010/2012. Közzétéve a Magyar Közlöny évi 177. számában.
17 szám 1103 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG TANÁCSAINAK A MAGYAR KÖZLÖNYBEN KÖZZÉ NEM TETT HATÁROZATAI ÉS VÉGZÉSEI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 3199/2013. (X. 31.) AB HATÁROZATA alkotmányjogi panasz elutasításáról Az Alkotmánybíróság tanácsa alkotmányjogi panasz tárgyában meghozta a következõ határozatot: Az Alkotmánybíróság a termõföldrõl szóló évi LV. törvény 91. (1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja. Indokolás [1] Az indítványozó gazdasági társaság az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 26. (2) bekezdése alapján alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz. Indítványában a termõföldrõl szóló évi LV. törvénynek (a továbbiakban: Tft.) az egyes agrártárgyú törvények módosításáról szóló évi CCXIII. törvény (a továbbiakban: Módtv.) 16. -ával megállapított 91. (1) bekezdése alaptörvény-ellenségének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól. [2] Indítványában elõadta, hogy tevékenységi körébõl fakadóan számos földrészleten rendelkezik haszonélvezeti joggal, melyek állítása szerint határozatlan idõre szólnak. A Tft. támadott rendelkezése közvetlenül érinti az indítványozó haszonélvezeti jogosultságát, amennyiben azt a jövõben bekövetkezõ biztos eseményként január 31-ével a törvény erejénél fogva megszünteti. [3] Hivatkozik arra, hogy a tulajdonjognak az Alaptörvény XIII. cikkében foglalt védelme magában foglalja az egyéb dologi jellegû vagyoni jogok, így a haszonélvezet védelmét is, továbbá utal az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlatára, amely szerint a javak tiszteletben tartására vonatkozó jog nem szûkül a fizikai dolgok tulajdonlására, hanem meghatározott jogokat és jogilag védett érdekeket is tulajdonjogi védelemben részesít. I. [4] Az indítványozó álláspontja szerint a haszonélvezet meghatározott idõpontban való megszüntetése a haszonélvezet teljes körû elvonását jelenti. A haszonélvezeti jog törvény erejénél fogva történõ megszüntetése eredményében a kisajátítással azonos hatású intézkedésnek minõsül, mivel egy pontosan meghatározott idõpontban, azonosítható címzetti kört érintõen vagyoni jogosultságot szüntet meg, amely megszüntetéshez a jogalkotó nem kapcsolta azokat a garanciákat, amelyek a tulajdon értékállóságát biztosítanák, sem azokat az eljárási garanciákat, amelyek a kisajátítás jogszerûségének feltételei lennének. A támadott rendelkezés az Alaptörvény XIII. cikk (2) bekezdésében a kisajátításra meghatározott konjunktív feltételrendszer csupán egyetlen tagjának, a törvényben való szabályozás követelményének felel meg. Nehezen azonosítható a szabályozás célját képezõ közérdek, valamint a kivételes jelleg. Mindezek mellett sem a Tft., sem más jogszabály nem biztosít semmiféle kártalanítást a haszonélvezeti jogosultak számára, így a tulajdonvédelemnek a kisajátítás során érvényesülõ legfontosabb garanciája, a teljes, feltétlen és azonnali kártalanítás feltétele sem teljesül. [5] A támadott rendelkezés alaptörvény-ellenességét illetõen az Alaptörvény XIII. cikkének állított sérelme alapján az indítvány hivatkozik még az alapvetõ jogok korlátozhatóságára vonatkozóan az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében írottak, valamint B) cikkében foglalt jogállamiság részét képezõ jogbiztonság, továbbá az uniós jog sérelmére is. [6] 1. Az Alaptörvény hivatkozott rendelkezései: II. B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam. I. cikk (3) Az alapvetõ jogokra és kötelezettségekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvetõ jog más alapvetõ jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvetõ jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható.
18 1104 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI XIII. cikk (1) Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez. A tulajdon társadalmi felelõsséggel jár. (2) Tulajdont kisajátítani csak kivételesen és közérdekbõl, törvényben meghatározott esetekben és módon, teljes, feltétlen és azonnali kártalanítás mellett lehet. [7] 2. Az Ftv. alkotmányjogi panasszal támadott rendelkezése: 91. (1) január 1-jén fennálló, határozatlan idõre vagy december 30-a után lejáró, határozott idõtartamra nem közeli hozzátartozók között szerzõdéssel alapított haszonélvezeti jog január 1-jén a törvény erejénél fogva megszûnik. [8] 1. Az Abtv. 56. (2) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság tanácsa mérlegelési jogkörben vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben elõírt tartalmi feltételeit, különösen a szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a szerinti feltételeket. Az alkotmányjogi panasz az Abtv. 30. (1) bekezdése szerinti határidõben érkezett az Alkotmánybírósághoz. A Tft.-t a támadott jogszabályi rendelkezéssel kiegészítõ Módtv január 1-jén lépett hatályba, az alkotmányjogi panasz június 28-án érkezett az Alkotmánybíróságra. Az indítvány az Abtv. 52. (1b) bekezdésében támasztott feltételeknek megfelel. Megjelöli a vizsgálandó jogszabályt, az Alkotmánybíróság hatáskörét és az indítványozó jogosultságát megalapozó rendelkezést, az eljárás megindításának indokait, az Alaptörvény megsértett rendelkezéseit és a vélt alaptörvény-ellenesség indokait. [9] Az Abtv. 26. (2) bekezdése szerint a közvetlen alkotmányjogi panasz elõterjesztésének feltétele, hogy az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogának sérelme az alaptörvény-ellenes jogszabály rendelkezésének alkalmazása vagy hatályosulása folytán közvetlenül, bírói döntés nélkül következett be, és nincs a jogsérelem orvoslására szolgáló jogorvoslati eljárás. A Tft. támadott rendelkezésének alkalmazására, a haszonélvezeti jog megszûnésére, vagyis az állított effektív jogsérelem bekövetkezésére január 1-jén fog sor kerülni. Ebben a tekintetben tehát az Abtv. 26. (2) bekezdésének a) pontjában foglalt ezen feltétel az indítványozó vonatkozásában nem áll fenn. Az Abtv. 26. (2) bekezdés a) pontjának másik fordulata azonban a rendelkezés hatályosulásáról szól, ami viszont a Módtv. hatályba lépésével bekövetkezett, a támadott rendelkezés az indítványozó haszonélvezeti III. jogát határozatlan idejûrõl határozott idejûre alakította. [10] Az alkotmányjogi panaszban foglaltak megfelelnek az Abtv ában meghatározott feltételeknek. Az Abtv a alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvetõ alkotmányjogi jelentõségû kérdés esetén fogadja be. Az indítványban felvetett kérdés a termõföldre vonatkozó haszonélvezeti jog 20 év elteltével történõ törvényi megszüntetése alapvetõ alkotmányossági jelentõségû problémát tartalmaz, ezért az alkotmányjogi panaszt az Alkotmánybíróság befogadta és azt érdemben bírálta el. [11] 2. Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott. [12] A haszonélvezet, mint hagyományos idegen dologbeli jog lényege, hogy a haszonélvezeti jog jogosultja a más személy tulajdonában álló dolgot birtokolhatja, használhatja és hasznait szedheti. A haszonélvezeti jog fennállása alatt a tulajdonos a birtoklás, használat és a hasznok szedésének jogát csak annyiban gyakorolhatja, amennyiben a haszonélvezõ e jogokkal nem él. Dologi jogról lévén szó, mindenki másnak beleértve a tulajdonost is tartózkodnia kell minden olyan magatartástól, amellyel akadályozza, vagy veszélyezteti a haszonélvezeti jog gyakorlását. A dologi jogok tartalmi kötöttségébõl következõen a haszonélvezet is csak olyan tartalommal létezhet, amilyen tartalmat (jogokat és kötelezettségeket) a felek tulajdonos és haszonélvezõ, illetve rajtuk kívül mindenki más részére a törvény, alapvetõen a Polgári Törvénykönyv meghatároz. [13] Az Alaptörvény a tulajdonhoz való jogot a Szabadság és felelõsség cím alatt az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatának megfelelõen alapvetõ jogként határozza meg. Az Emberi Jogok Európai Egyezményének elsõ kiegészítõ jegyzõkönyve rendelkezik a tulajdonjogról, amely azonban nem a szûk értelemben vett tulajdonjogot, hanem az ennél tágabb értelmû javak békés élvezetéhez való jogot védi. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 17. cikk (1) bekezdése ehhez képest a következõket tartalmazza: Mindenkinek joga van ahhoz, hogy jogszerûen szerzett tulajdonát birtokolja, használja, azzal rendelkezzen, és azt örökül hagyja. Tulajdonától senkit sem lehet megfosztani, kivéve, ha ez közérdekbõl, a törvényben meghatározott esetekben és feltételekkel, valamint az ezáltal elszenvedett veszteségekért kellõ idõben fizetett méltányos összegû kártalanítás mellett történik. A tulajdon használatát, az általános érdek által szükségessé tett mértékben, törvénnyel lehet szabályozni. Az Emberi Jogok Európai Bírósága határozataiból az tûnik ki, hogy a vagyoni értékû jogok esetében tulajdonvédelemnek helye van akkor, ha a jogosultság tárgya kellõen meghatározott, és maga a jog
19 szám 1105 kellõen megszilárdult, ténylegesen a jogszabályok által elismert módon létezik. A tulajdonvédelem tehát nem kizárólag a polgári jogi értelemben vett tulajdonra, hanem egyéb vagyoni értékû jogokra is kiterjedhet, az Alaptörvény XIII. cikke tehát a tulajdonvédelem körében az egyéb, tulajdonszerû vagyoni értékû jogok védelmét is biztosítja. Mindezek alapján tehát a támadott rendelkezés, a haszonélvezet törvény általi megszüntetése vizsgálatának a tulajdonhoz való jog állított sérelme alapján helye van. [14] 3. A Tft. támadott rendelkezése szerint a termõföldre vonatkozóan határozatlan idõre, vagy december 30-át meghaladó idõtartamra, szerzõdéssel alapított haszonélvezet közeli hozzátartozók között kötött szerzõdéssel alapított haszonélvezet kivételével január 1-jével, tehát a törvény hatálybaléptét követõ 20 év elteltével, a törvény erejénél fogva megszûnik. Az indítványozó szerint ez a rendelkezés a haszonélvezet, mint vagyoni értékû jog elvonását jelenti, amelynek alapjogi védelmébõl következõen a kisajátításra elõírt feltételek, illetve következmények hiánya az Alaptörvény XIII. cikk (2) bekezdésének sérelmét eredményezi. [15] A Módtv. javaslatának indokolása szerint [a] termõföld olyan kivételes»jószág«, hogy az azzal való rendelkezésre valamint a használatára és hasznosítására vonatkozó szabályozásánál a diszpozitivitásnak, a szerzõdési szabadságnak indokolt a jelenleginél korlátozottabban érvényesülnie. Noha az indokolás ebben az összefüggésben korlátozásról beszél, a Tft.-nek a Módtv. 6. -ával megállapított 11. (1) bekezdése szerint semmis a (termõföldre vonatkozó) haszonélvezeti jog szerzõdéssel alapítása, kivéve, ha szerzõdés közeli hozzátartozó javára alapít haszonélvezeti jogot. Hasonlóképp rendelkezik a január 1-jén hatályba lépõ, a mezõés erdõgazdasági földek forgalmáról szóló évi CXXII. törvény 37. (1) bekezdése is, amely szerint semmis a haszonélvezeti jog, illetve a használat jogának szerzõdéssel történõ alapítása [ ]. [16] A jogalkotó egyértelmû szándéka tehát az, hogy a termõföldre vonatkozóan szerzõdés útján létrejövõ haszonélvezet alapításának lehetõségét megszüntesse. Ennek a koncepciónak része a Tft. alkotmányjogi panasszal támadott rendelkezése, amely a már fennálló, határozatlan idejû, illetve 2032 után lejáró, szerzõdéssel alapított haszonélvezeteket 20 év elteltével megszünteti, vagy másképp fogalmazva, ezen haszonélvezetekre vonatkozóan még további 20 éves moratóriumot biztosít. [17] A törvény által említett határozatlan idõre alapított haszonélvezetek nem állnak összhangban a Polgári Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény jelenleg hatályos 157. (4) bekezdésében foglalt azon rendelkezéssel, amely szerint a haszonélvezeti jog korlátozott idõre és legfeljebb a jogosult élete végéig állhat fenn. Ez a rendelkezés értelmezhetõ akként is, hogy a haszonélvezet csak természetes személy javára állhat fenn, a gyakorlat azonban ezt egyértelmûen kiterjesztette a jogi személyekre is. Az Ftv. 11. (1) bekezdése január 1-ig tartalmazta azt, hogy a termõföldön fennálló haszonélvezeti jogra a Ptk. szabályait kell megfelelõen alkalmazni, ezt követõen a Ptk.-ra való utalás az Ftv.-ben nem szerepel. Ugyanakkor a Legfelsõbb Bíróság EBH számon közzétett ítélete szerint jogi analógiával megfelelõ terminológia hiányában a gazdasági társaság holtig tartó haszonélvezeti joga alatt a társaság megszûnéséig terjedõ idõtartamot kell érteni. Ez a kiterjesztés a termõföldre vonatkozó haszonélvezeti jog tekintetében a jogalkotó szándékával ellentétes földhasználati viszonyok kialakítására teremtett lehetõséget. [18] Az új Ptk., a évi V. törvény egyértelmûen elválasztja egymástól a természetes személy és a jogi személy javára fennálló haszonélvezeti jogot. Az 5:147. (4) bekezdése szerint (a hatályos Ptk. generális szabályával megegyezõen) a természetes személyt megilletõ haszonélvezeti jog korlátozott idõre és legfeljebb a jogosult haláláig állhat fenn. Az 5:147. (5) bekezdése szerint viszont jogi személy javára haszonélvezeti jog korlátozott idõre, de legfeljebb ötven évre engedhetõ; a határozatlan idõre alapított haszonélvezeti jog ötven évig áll fenn. A haszonélvezet ezen Ptk.-beli szabályai nem tesznek megkülönböztetést a haszonélvezet tárgyát illetõen. [19] 4. Az indítványozó szerint a Tft. 91. (1) bekezdésében foglalt rendelkezés ellentétes az Alaptörvény XIII. cikkében foglaltakkal, értelemszerûen annak (2) bekezdésével, amely szerint tulajdont kisajátítani csak az ott meghatározott feltételek mellett lehet. A kérdés tehát az, hogy a szerzõdéssel alapított haszonélvezet mint vagyoni értékû jog 20 év elteltével történõ törvényi megszüntetése a vagyoni értékû jog elvonását jelenti-e, vagyis irányadóak-e rá a kisajátításra vonatkozó alaptörvényi rendelkezések. [20] A kisajátítás minden esetben tulajdonváltozást jelent, vagyis azt, hogy a tulajdonos meghatározott feltételek mellett tûrni köteles, hogy addigi tulajdona közhatalmi aktus folytán más személy tulajdonába kerüljön. Ez a tûrési kötelezettség, illetve alanyváltozás általában egy vagyoni értékû jog tekintetében sem tekinthetõ kizártnak. Ebben az esetben az Alaptörvény XIII. cikk (2) bekezdésében foglalt feltételek figyelembe vehetõk. Más a helyzet a haszonélvezet mint vagyoni értékû jog törvényi megszüntetése esetén. A haszonélvezet megszüntetése esetén egy olyan (dologi) jog megszûnésérõl van szó, amely a jogosult vonatkozásában kétségtelen jogvesztést (vagyoni hátrányt) eredményez, de a megszûnõ haszonélvezet nem válik egy másik jog-
20 1106 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI alany dologi jogosultságává. A haszonélvezet megszûnése ugyanakkor a tulajdonos oldaláról a tulajdonjog tárgyának tehermentesülése, teljessé válása folytán kétségtelen vagyoni elõnnyel jár. Ebben az összefüggésben tehát a haszonélvezet törvény általi megszüntetése nem hasonlítható össze a kisajátítással. Még kevésbé vehetõ egy tekintet alá a kisajátítással az indítvánnyal támadott konkrét jogszabályi tényállás, amely az általa biztosított 20 esztendõs átmeneti idõtartam révén kellõ felkészülési idõt biztosít az érintettek számára a jogviszony beleértve a vagyoni (esetleges elszámolási) viszonyokat is rendezésére vonatkozóan. Mindemellett a meglehetõsen hosszú idõtartamra elõírt megszüntetés lényegében a haszonélvezet Ptk. által definiált jellemzõjét, a korlátozott idejûséget valósítja meg, ami egyben az adott jogviszonyok tekintetében a jogbiztonságot is szolgálja. Nincs akadálya természetesen annak sem, hogy a jogosult a jogszabály által biztosított 20 esztendõs idõtartam alatt a haszonélvezetrõl lemondva, azzal egyidejûleg kógens jogszabályi keretek között a jelenlegi haszonélvezet tényleges gazdasági tartalmát megvalósító más szerzõdést, haszonbérleti szerzõdést kössön a tulajdonossal. [21] 5. Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján megállapította, hogy az Ftv. 91. (1) bekezdése és az Alaptörvény XIII. cikke között alkotmányjogilag értékelhetõ összefüggés nem áll fenn, ezért az alkotmányjogi panaszt a rendelkezõ részben foglaltak szerint elutasította. Tekintettel arra, hogy az Alaptörvény B. cikk (1) bekezdésének és I. cikkének sérelmét az indítvány a XIII. cikk megsértésére hivatkozva állította, és ezt az Alkotmánybíróság nem találta megalapozottnak, az erre irányuló indítványi részeket érdemben nem vizsgálta. Budapest, október 21. Dr. Lenkovics Barnabás s. k., tanácsvezetõ, elõadó Dr. Dienes-Oehm Egon s. k., Dr. Salamon László s. k., Dr. Lévay Miklós s. k., Dr. Szalay Péter s. k., Alkotmánybírósági ügyszám: IV/1023/2013. AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 3200/2013. (X. 31.) AB HATÁROZATA bírói kezdeményezés elutasításáról Az Alkotmánybíróság tanácsa folyamatban lévõ ügyben alkalmazandó jogszabály alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezés tárgyában meghozta a következõ határozatot: Az Alkotmánybíróság a vasúti közlekedésrõl szóló évi CLXXXIII. törvény a január 1. napjától december 31. napjáig hatályban volt 68. (2) bekezdése, továbbá a december 1. napjától június 30. napjáig hatályban volt 87. (3) bekezdése, valamint az egyes vasúti utazási kedvezményekrõl szóló 57/2009. (X. 20.) KHEM rendelet 2. (1) bekezdése és 16. (2) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezést elutasítja. Indokolás [1] A Fõvárosi Törvényszék bírája az elõtte 59.Mf /2012. számon folyamatban lévõ, menetkedvezmény biztosítása iránt indított pert felfüggesztette, és az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény 25. -a alapján kezdeményezte a perben alkalmazandó, a vasúti közlekedésrõl szóló évi CLXXXIII. törvény (a továbbiakban: Vtv.) a január 1. napjától december 31. napjáig hatályban volt 68. (2) bekezdése, továbbá a december 1. napjától június 30. napjáig hatályban volt 87. (3) bekezdése, valamint az egyes vasúti utazási kedvezményekrõl szóló 57/2009. (X. 20.) KHEM rendelet (a továbbiakban: Mr.) 2. (1) bekezdése és 16. (2) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását. Az indítványozó bíró elõadta, hogy az I. rendû és a II. rendû felperes szeptember 1. napjától létesítettek munkaviszonyt, melynek keretében ugyanazt a munkát végezték, csak a munkáltató, illetve annak elnevezése változott. A munkaviszony létesítésének kezdetétõl jogosultak voltak a vasúti utazási kedvezményre ben, a nyugdíjba vonulásuk évében a munkáltatójuk az I. rendû alperes volt, annak jogelõdje a II. rendû alperes. Ez utóbbi értesítette az I. rendû alperest, hogy november 1-jét követõen a munkavállalói nyugdíjba vonulásuk után nem jogosultak a továbbiakban a vasúti utazási kedvezményre. A felperesek augusztus 23-án fordultak keresettel a bírósághoz, melyben az alperesekkel szemben annak I.

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság