text:
2. Az értékesítés lefolytatására jogosult felek
Az ingó és ingatlan vagyon értékesítése nyilvános árverésen történik. Szlovéniában nem lehetséges online bírósági árveréseket tartani, mivel a szlovén jog azt jelenleg (még) nem engedélyezi.
Az ingó vagyonra foganatosított végrehajtás lefoglalással, a vagyontárgy értékének felmérésével, a vagyontárgy értékesítésével és a bevétel hitelezőnek való kifizetésével történik (a követelések végrehajtásáról és a biztosítékokról szóló törvény [Zakon o izvršbi in zavarovanju, a továbbiakban: ZIZ] 81. cikkének (1) bekezdése).
A lefoglalható vagyon körébe tartozik az adós birtokában lévő vagyon és az adós hitelező birtokában lévő tulajdona. Az adós harmadik felek birtokában lévő tulajdonát csak a harmadik fél beleegyezésével lehet lefoglalni (a ZIZ 83. cikke).
A lefoglalást követően a hitelezőt zálogjog illeti meg a lefoglalt vagyon felett (a ZIZ 87. cikke).
A lefoglalt vagyontárgyak szakértő általi értékbecslése. A lefoglalt vagyontárgyak értéke a lefoglaláskor kerül megbecslésre, kivéve, ha erre a vagyon különös értékénél fogva nincs lehetőség. Az értékbecslést a lefoglalást lefolytató végrehajtó végzi el. Bármely fél kérelmére és költségén az értékbecslést a fél által kijelölt bírósági szakértő is elvégezheti (a ZIZ 89. cikke). A lefoglalt vagyon értékesítésére a végrehajtásról szóló határozat jogerőre emelkedését követően kerülhet sor, kivéve, ha az adós beleegyezik a vagyon korábbi értékesítésébe, vagy a vagyon romlandó, vagy ha fennáll annak a kockázata, hogy a lefoglalt vagyon értéke jelentősen csökken (a ZIZ 92. cikke).
A lefoglalt vagyon értékesítése nyilvános árverésen, vagy a vevő és a végrehajtó, vagy ügyleti megbízással bíró személy közötti közvetlen szerződéssel történik. A vagyon értékesítésének módját és időpontját a végrehajtó a foglalási jegyzőkönyvben a lefoglalás után haladéktalanul meghatározza, figyelembe véve az elérhető legmagasabb összegre való törekvés elvét (a ZIZ 93. cikke). Amennyiben a végrehajtó a nyilvános árverés mellett dönt, a nyilvános árverés helyét és időpontját is felveszi a jegyzőkönyvbe. A végrehajtó a hitelezőnek és az adósnak megküldött különös értesítésben tájékoztatja a feleket a vagyon értékesítésének módjáról és időpontjáról (a bírósági végrehajtói szolgáltatások teljesítésének szabályairól szóló törvény [Pravilnik o opravljanju službe izvršitelj] 82. cikke).
Az értékesítés közzététele. Amennyiben a végrehajtó a vagyon nyilvános árverésen történő értékesítése mellett dönt, a nyilvános árverést a lefoglalásról szóló határozatot meghozó illetékes hatóság hirdetőtábláján és weboldalán kell közzétenni. A végrehajtónak kérelmeznie kell, hogy a nyilvános árverésről szóló hirdetményt a hivatalos lapban is tegyék közzé (ha ilyen létezik). Amennyiben a hitelező vagy az adós kéri, a végrehajtó emellett – az ezt kérelmező fél költségén – a médiában is közzéteheti a nyilvános árverésről szóló hirdetményt. A hirdetményben szerepelnie kell az árverés helyének és idejének, az értékesíteni kívánt vagyontárgy állapotának és leírásának és annak a helynek, ahol a vagyontárgyat az árverést megelőzően meg lehet tekinteni (a bírósági végrehajtói szolgáltatások teljesítésének szabályairól szóló törvény 89. cikke).
Az értékesíteni kívánt vagyontárgyak megtekintése. A végrehajtó a nyilvános árverésről szóló hirdetményben meghatározza az árverés helyét és idejét, az értékesíteni kívánt vagyontárgy állapotát és leírását és azt a helyet, ahol a vagyontárgyat az árverést megelőzően meg lehet tekinteni (a bírósági végrehajtói szolgáltatások teljesítésének szabályairól szóló törvény 89. cikke).
Letét. A nyilvános árverés megkezdése előtt a végrehajtónak el kell döntenie, hogy a vagyontárgy jellegétől és értékétől függően szükség van-e arra, hogy az árverésen részt vevők letétet fizessenek, amelynek összege nem lehet magasabb a vagyontárgy kikiáltási árának 10%-ánál.
Az értékesítést lefolytató személy vagy szervezet. A nyilvános árverést végrehajtó folytatja le, aki a vagyontárgy mennyiségének és minőségének függvényében szükség esetén saját költségén árverezőt bízhat meg az árverés lefolytatásával. Az árverésen bárki részt vehet (a bírósági végrehajtói szolgáltatások teljesítésének szabályairól szóló törvény 92. cikke).
Kikiáltási ár. Az első árverésen a lefoglalt vagyont nem lehet a becsült értékénél alacsonyabb áron értékesíteni. Amennyiben az első árverésen ezt az értéket nem sikerül elérni, a végrehajtó bármely fél kérelmére második árverést tűz ki, és a második árverésen a vagyontárgyat a becsült értékénél alacsonyabb áron, de legalább ennek az értéknek az egyharmadáért lehet értékesíteni (a ZIZ 94. cikke).
Árverés. Legalább 15 perccel az árverés kezdetét követően a végrehajtó felhívja az árverésen részt vevőket, hogy tegyenek ajánlatokat (ajánlattétel). Az árverés addig tart, míg minden érdekelt résztvevő megtette ajánlatát. A végrehajtó a vagyontárgyat a legmagasabb ajánlatot tevő résztvevőnek adja át, ha a legmagasabb ajánlat kétszeri kihirdetését követően nem érkezik annál magasabb ajánlat. Amennyiben a vevő az árverés végéig nem fizeti meg a vételárat, a végrehajtó a vagyontárgyat a következő legmagasabb ajánlatot tevő résztvevő számára értékesítheti, ha a hitelező ehhez az árverési jegyzőkönyv aláírásával hozzájárul. Ha a hitelező nem vesz részt az árverésen, a végrehajtó a vagyontárgyat közvetlenül értékesítheti a második legmagasabb ajánlatot tevő résztvevő számára, ha az ő ajánlata eléri a legmagasabb ajánlat legalább 50%-át és magasabb, mint a kikiáltási ár; ellenkező esetben a végrehajtó ugyanazon az árverésen a vagyontárgyat újból felkínálja ajánlattételre. A korábbi legmagasabb ajánlatot tevő nem vehet részt a megismételt árverésen.
Átruházás. A vevő az árverés végét követően azonnal köteles a vételárat megfizetni és a vagyontárgyat birtokba venni. A végrehajtónak át kell adnia a vevő részére egy, a vásárlást igazoló, – ha az értékesített vagyontárgyra vonatkozóan létezik nyilvántartás – a nyilvántartásban lévő adatokat tartalmazó okiratot. E dokumentum alapján a végrehajtó kérelmezi, hogy minden nyilvántartást vezető illetékes hatóság törölje a nyilvántartásából a vagyontárgyra vonatkozó terheket és/vagy értékesítési tilalmat, és – ha a vagyontárgy tulajdonosa szerepel a nyilvántartásban – jegyezzék be az új tulajdonost. A végrehajtó a vételár megfizetése előtt is átruházhatja a vagyontárgyat a vevőre, ha erre a hitelező a vételárból őt megillető részig saját kockázatán felhatalmazza. Amennyiben a vevő nem fizeti meg a vételárat és a hitelező nem járul hozzá a vagyontárgy átruházásához, a végrehajtó a vagyontárgyat a következő legmagasabb ajánlatot tevő részére értékesítheti. A vevő tehermentes tulajdont szerez, és akkor is a vagyontárgy tulajdonosává válik, ha az adós nem volt tulajdonos. A vevő a vagyontárgy hibái tekintetében nem rendelkezik szavatossági joggal (a ZIZ 96. cikke).
Ingatlan vagyon
Az ingatlanra irányuló végrehajtás a végrehajtási határozat ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzésével, az ingatlan értékének felmérésével, az ingatlan értékesítésével és a hitelező bevételből történő kielégítésével történik (a ZIZ 167. cikke).
A lefoglalt vagyontárgyak szakértő általi értékbecslése. Az ingatlan értékét a bíróság a végrehajtási határozat jogerőre emelkedése előtt is megállapíthatja. Az ingatlan értékét a bíróság bírósági szakértő értékeléskori piaci árakon alapuló értékelése alapján határozza meg. Az érték meghatározásakor minden olyan jogot – például szolgalmakat – figyelembe kell venni, amely az értékesítés során az ingatlan értékét csökkenti (a ZIZ 178. cikke). Az ingatlan értékét a bíróság határozatban állapítja meg, amely megfellebbezhető (a ZIZ 179. cikke).
Az értékesítés közzététele. Az ingatlan értékét megállapító határozat jogerőre emelkedését követően a bíróság végzésben elrendeli az ingatlan értékesítését. A végzésben a bíróság meghatározza az értékesítés módját és feltételeit, valamint – ha az ingatlant árverésen értékesítik – az értékesítés helyét és idejét. Az ingatlan értékesítésére a végrehajtási határozat és az ingatlan értékét megállapító határozat jogerőre emelkedését követően kerül sor. Az értékesítést elrendelő végzést a bíróság a hirdetőtábláján és a weboldalán, valamint az egyéb helyben szokásos módokon hirdeti ki. A mezőgazdasági földterület értékesítését elrendelő végzés az ingatlan fekvése szerinti közigazgatási egység hirdetőtábláján kerül közzétételre, és az közzétehető e közigazgatási egység weboldalán is. A hitelező a médiában is közzéteheti az ingatlan értékesítését elrendelő végzést. E közzététel költségeit a hitelezőnek kell megfizetnie. Legalább 30 napnak el kell telnie az értékesítést elrendelő végzés hirdetőtáblán történő közzététele és az értékesítés napja között. A bíróság a végzést megküldi a feleknek, a záloghitelezőnek és az eljárásban részt vevő olyan érdekelteknek, akik elővásárlási vagy visszavásárlási joggal rendelkeznek, valamint az illetékes közigazgatási hatóságnak (a ZIZ 181. cikke).
Az ingatlant főszabály szerint a bíróság által a bíróság épületében tartott nyilvános árverésen kell értékesíteni, kivéve, ha a bíró ettől eltérően dönt. A hitelezők, a záloghitelezők és a földbirtokadósság hitelezői a végrehajtási eljárás során az értékesítést elrendelő végzés kézbesítéséig bármikor megegyezhetnek, hogy az ingatlan ajánlati kötöttséggel ellátott ajánlatok vagy közvetlen ajánlat útján kerüljön értékesítésre (a ZIZ 183. cikke).
Az ingatlan értékesítését elrendelő végzésnek tartalmaznia kell:
az ingatlan részletes leírását, ideértve a berendezéseket is;
azokat a telki szolgalmakat és dologi terheket, amelyeket a vevőnek tiszteletben kell tartania;
az ingatlan bírósági határozatban megállapított becsértékét;
az árat, amelyen az ingatlant értékesíteni lehet;
a vételár megfizetésének határidejét;
az értékesítés módját; valamint
az ajánlattévő által fizetendő letét összegét (a ZIZ 184. cikke).
Az értékesíteni kívánt vagyontárgyak megtekintése. A bíróság lehetővé teheti az ingatlant megvásárolni kívánó személy részére, hogy az ingatlant kérelmére, saját költségén megtekinthesse. A megtekintés módjáról és a végrehajtó jelenlétének szükségességéről a bíróság az ingatlan értékesítését elrendelő végzésében határoz (a ZIZ 176. cikke).
Letét. A nyilvános árveréseken bárki részt vehet, aki az árverés előtt legalább három munkanappal az ingatlan becsértéke egytizedének megfelelő összeget letétbe helyezte. A hitelező, akinek kérelmére a bíróság az árverést elrendelte és a záloghitelező, valamint a földbirtokadósság hitelezője nem kötelesek a letétet megfizetni, ha követelésük a letét összegét meghaladja, és ha a letétet a kifizetési rangsorra és az ingatlan becsértékére tekintettel a vételárból fedezni lehetne. Az el nem fogadott ajánlat tevői által fizetett letét jogszabály eltérő rendelkezése hiányában a nyilvános árverés lezárását vagy a kezdeti ajánlatokra irányuló eljárás lezárást követő 15 nappal visszafizetésre kerül (a ZIZ 185. cikke).
Kikiáltási ár. Az első értékesítés során az ingatlant legalább a becsérték 70%-áért kell értékesíteni. Amennyiben az ingatlant nem sikerült az első értékesítés során eladni, a bíróság a hitelező kérelmére második értékesítést tűz ki, amelyen az ingatlant legalább a becsérték feléért kell értékesíteni. Az első és a második értékesítés között legalább 30 napnak kell eltelnie. A felek, a záloghitelező vagy a földbirtokadósság hitelezője a végrehajtási eljárás szerinti bíróságon vagy bármely más bíróságon jegyzőkönyvbe vett nyilatkozatban megegyezhetnek, hogy az ingatlant az első árverésen a becsérték 70%-ánál alacsonyabb, a második árverésen a felénél alacsonyabb értéken értékesítik (a ZIZ 188. cikke).
Árverés. Amennyiben a bíróság úgy határoz, hogy az értékesítés feltételei teljesülnek, kihirdeti, hogy az árverés megkezdődik. Az árverés addig tart, míg az ajánlattevők ajánlatokat tesznek. Az ajánlattevőt addig köti az általa tett ajánlat, míg magasabb ajánlat (ellenajánlat) nem érkezik. Egy vagy több hitelező kérelmére a bíróság a résztvevők érdekében engedélyezheti rövid szünet tartását. Az árverés akkor ér véget, amikor a legmagasabb ajánlat bíró általi kétszeri kihirdetését követően nem érkezik magasabb ajánlat. Az árverés lezárásakor a bíróság beazonosítja, hogy melyik ajánlattevő tette a legmagasabb ajánlatot, és kimondja, hogy az ingatlant ennek az ajánlattévőnek adják át (az ingatlan átadása). A bíróság az ingatlan átadásáról határozatot hoz, amelyet kézbesít az értékesítést elrendelő végzést kézhez kapó feleknek és az árverés résztvevőinek. A határozattal szemben nincs lehetőség fellebbezésre. Az árverésen történt szabálytalanságok ellen az ingatlant a vevőnek átadó határozattal szemben benyújtott fellebbezésben lehet fellépni (a ZIZ 189. cikke).
A vételár megfizetése. Az átadást követően a vevő az értékesítést elrendelő végzésben megjelölt határidőn belül köteles a vételárat megfizetni (a ZIZ 191. cikke). Ez a határidő nem lehet az értékesítés napjától számított hat hónapnál későbbi, függetlenül attól, hogy a vevő a vételárat egészben vagy részletekben fizeti-e meg (a ZIZ 184. cikke).
Átruházás. Az átadásról szóló határozat meghozatalát és a vételár megfizetését követően a bíróság az ingatlant a vevőre átruházó határozatot hoz (átruházás). E határozat jogerőre emelkedését követően a vevő tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzik, és abból az átadásról szóló határozatban foglaltak szerint az egyéb jogokat és terheket törlik. A határozatban a bíróság arról is dönt, hogy az adósnak ki kell-e költöznie a családi házból, lakóházból vagy üres üzlethelyiségből. Az ingatlan átadásáról szóló határozat emellett a kilakoltatásra és az ingatlan átadására irányuló végrehajtható okirat is, amely a jogerőre emelkedését követően válik végrehajthatóvá (a ZIZ 192. cikke)
Az ingó vagyont a végrehajtó nyilvános árverésen értékesíti vagy a vagyontárgy mennyiségének és minőségének függvényében szükség esetén saját költségén felhatalmazhat árverezőt, hogy az árverést lefolytassa. Az árverésen bárki részt vehet (a ZIZ 93. cikke és a bírósági végrehajtói szolgáltatások teljesítésének szabályairól szóló törvény 92. cikke).
A lefoglalt vagyon értékesítése emellett a vevő és a végrehajtó vagy ügyleti megbízással bíró személy közötti közvetlen szerződéssel is történhet. A vagyon értékesítésének módját és időpontját a végrehajtó a foglalási jegyzőkönyvben a lefoglalás után haladéktalanul meghatározza, figyelembe véve az elérhető legmagasabb összegre való törekvés elvét (a ZIZ 93. cikke).
Az ingatlanra vonatkozó nyilvános árveréseket bírók folytatják le.
A szlovén jogban nem ismert az árverés bármely más fajtája. Az ingó és ingatlan vagyontárgyakat különböző módokon lehet értékesíteni. Az ingó vagyontárgyakat nyilvános árverés helyett a vevő és a végrehajtó vagy ügyleti megbízással bíró személy közötti közvetlen szerződéssel is értékesíteni lehet (a ZIZ 93. cikkének (1) bekezdése). Ingatlan nyilvános árverésen történő értékesítésére akkor kerül sor, ha a hitelezők, záloghitelezők és a földbirtokadósságok hitelezői az értékesítést elrendelő végzés kibocsátásáig nem tudnak megegyezni arról, hogy:
az ingatlan ajánlati kötöttséggel ellátott ajánlatok útján kerüljön értékesítésre; vagy
az ingatlant meghatározott határidőn belül nem sikerül közvetlen ajánlat útján értékesíteni (a ZIZ 183. cikke).
Szlovéniában az alábbi tulajdoni nyilvántartások léteznek:
az ingatlanok tulajdonjogát és az ingatlanra vonatkozó egyéb dologi jogokat rögzítő ingatlan-nyilvántartás;
gépjármű-nyilvántartás;
szlovén hajólajstrom;
légijármű-lajstrom;
dematerializáltértékpapír-nyilvántartás;
ingóságokat terhelő zálogra vonatkozó nyilvántartás;
bankszámla-nyilvántartás;
munkabérek és egyéb személyes jövedelmek (például nyugdíj) nyilvántartása.
A nyilvántartások vezetése elektronikusan történik. Minden nyilvántartás külön intézmény felelőssége alatt áll.
A nyilvántartásokhoz való hozzáférést bármely jogilag érintett személy megkaphatja (a ZIZ 4. cikkének (6) bekezdése). A hitelező jogi érdekeltségét az adóst a hitelező követelésének kielégítésére felszólító végrehajtható okirat (például végrehajtható ítélet) felmutatásával igazolhatja. Ilyen esetben a hitelező a nyilvántartás vezetőjétől kérheti az adós vagyonára vonatkozó információk kiadását. A bíróságok a nyilvántartások nagy részéhez elektronikusan férnek hozzá.
A nyilvántartásokból származó információ megszerzéséhez nem szükséges az illeték megfizetése, egyes nyilvántartás-vezetők azonban az információszolgáltatást díjhoz köthetik (például a szlovén egészségbiztosítási intézet [Zavod za zdravstveno zavarovanje], amely a munkabérek és egyéb személyes jövedelmek [például a nyugdíj] kifizetését tartja nyilván, 4,00 euró összegű díj ellenében szolgáltat az adós foglalkoztatására vonatkozó információt). A kifizetés történhet elektronikus úton is.
Amennyiben a hitelező igazolta a jogi érdekeltségét (például végrehajtható okirat bemutatásával), a nyilvántartás vezetője a ZIZ 4. cikkének (6) bekezdése szerint a hitelező kérelmére köteles az adós vagyonára vonatkozó adatokat kiadni. Ilyen nyilvántartás-vezetők az alábbiak:
a szlovén egészségbiztosítási intézet, amely a munkabérek és egyéb személyes jövedelmek (például a nyugdíj) kifizetését tartja nyilván;
a Szlovén Köztársaság nyilvános jogi okiratokkal és ezekhez kapcsolódó szolgáltatásokkal foglalkozó ügynöksége (Agencija Republike Slovenije za javnopravne evidence in storitve) (AJPES), amely a bankszámlákra vonatkozóan szolgáltat adatokat;
a központi értékpapír-elszámolási szervezet (Centralna klirinško depotna družba d.d.) (KDD), amely az értékpapírok nyilvántartását vezeti;
a cégnyilvántartást vezető bíróság a vállalkozásokban fennálló részesedésekre és a jogi személyekben való részvételre vonatkozó információkat tárolja; a bíróság nyilvántartásához a weboldalán keresztül elektronikusan is hozzá lehet férni;
az ingatlan-nyilvántartást vezető bíróság azokra az ingatlanokra vonatkozó adatokat szolgáltat, amelyek az adós vagyonába tartoznak, vagy amelyekkel kapcsolatban őt jogok illetik meg;
a belügyminisztérium a regisztrált gépjárművekre vonatkozó adatokat tartja nyilván;
a szlovén hajózási hatóság a hajólajstromért felelős (amelyben a 24 m-nél kisebb hajók szerepelnek);
a polgári repülési ügynökség a légijármű-lajstromot vezeti.
A legtöbb esetben a hitelező a nyilvántartás vezetőjéhez benyújtott, az adós vagyonát érintő adatokra vonatkozó kérelemmel szerezhet hozzáférést a nyilvántartásokhoz. A hitelező egyes nyilvántartásokhoz (például a cégnyilvántartáshoz) elektronikusan is hozzáférhet (a weboldalon keresztül).
Nem szükséges jogi képviselővel eljárni az adós vagyonára és adótartozásaira vonatkozó információ megszerzéséhez. Egyes nyilvántartások vezetői az információszolgáltatást díjhoz köthetik (például a szlovén egészségbiztosítási intézet 4,00 euró összegű díj ellenében szolgáltat az adós foglalkoztatására vonatkozó információt). A kifizetés történhet elektronikus úton is.
A szlovén végrehajtási jog szerint nem lehetséges online bírósági árveréseket tartani.
Utolsó frissítés: 25/10/2017

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Kovács Ágnes a bírói alapjogvédelem nemzetközösségi gyakorlata 1 - PDF
Kovács Ágnes a bírói alapjogvédelem nemzetközösségi gyakorlata 1
Download "Kovács Ágnes a bírói alapjogvédelem nemzetközösségi gyakorlata 1"
1 Kovács Ágnes a bírói alapjogvédelem nemzetközösségi gyakorlata 1 Stephen Gardbaum szerint a konstitucionalizmus új nemzetközösségi modellje többet kínál annál, mint annak igazolását, hogy jól működő demokráciáról és sikeres alapjogvédelemről a bírói felülvizsgálat robusztus formájának hiányában is beszélhetünk. A könyvben bemutatott konstrukció ugyanis az alkotmányos alapszerkezet egy teljes és általános elméleteként hirdeti magát, és ebben az értelemben a két klasszikus paradigma, a parlamenti szuverenitás és a bírói szupremácia riválisaként lép fel. Gardbaum egyfelől azt kívánja igazolni, hogy az új modell egyértelműen elválasztható az alkotmányosság két, hagyományos intézményi formájától, másfelől azt is bizonyítani igyekszik, hogy az általa támogatott struktúra a politikai filozófiai elvek szintjén az alkotmányos berendezkedés vonzóbb modelljét kínálja, mint versenytársai. (50.) Az elméleti viták középpontjában azonban kevésbé a teljes konstrukció áll, az alkotmányjogászok érdeklődése elsősorban az új modell egyik elemére, a puha bírói felülvizsgálatra irányul. Ezért a nemzetközösségi modellel összefüggésben leggyakrabban megfogalmazott kérdések a következők: milyen formában intézményesítsük a bírói alapjogvédelmet, hogy ezzel egyidejűleg a legkevesebbet áldozzuk fel a demokratikus legitimitás elvéből; lehetséges-e hatékony alapjogvédelem olyan rendszerekben, ahol az alapjogok körét és tartalmát érintő kérdésekben nem a bíróságoké a végső szó; hogyan gyakorolják a bíróságok az alkotmányos felülvizsgálat hatáskörét. az Új modell elméleti jelentõsége Gardbaum az új nemzetközösségi modell 2 kifejezést használja az elmúlt időszakban elsősorban Kanadában, Új-Zélandon és az Egyesült Királyságban kialakult alkotmányos alapszerkezet megjelölésére. 3 A terminológiai választás indoka, hogy a modellhez kapcsolódó intézményi struktúra elsősorban a Brit Nemzetközösséghez tartozó államok alkotmányos rendszereit jellemzi. (11.) Ez a kapcsolat azonban semmi esetre sem szükségszerű vagy konceptuális természetű, amennyiben az új konstrukció a szerző álláspontja szerint más politikai kultúrákra is alkalmazható. Ebből következően a nemzetközösségi modell ugyanolyan általános érvényességi igénynyel lép fel, mint a riválisnak tekintett két alkotmányos szerkezet. Mi lehet mégis az oka, hogy kizárólag egyetlen politikai kultúrához kötődik? Győrfi Tamás az alkotmánybíráskodás intézményét övező töretlen népszerűség lehetséges magyarázatai között kiemeli, hogy az alkotmányozási folyamatok a konvenciók és a hagyományok által erősen determináltak. 4 Ez a jelenség magyarázza többek között a bírói szupremácia elvének és az alkotmányos felülvizsgálat intézményének térhódítását a második világháborút követően. A nemzetközösségi modell elterjedésében is mindenekelőtt az alkotmányos kölcsönhatás játszott központi szerepet. A hasonló politikai és jogi kultúrához tartozó jogrendszerek az új modell intézményesítésének folyamatában ugyanis egymást inspirálták. (13.) Mi indokolhatja, hogy az előbbiekben említett államok, szakítva a parlamenti szuverenitás eszmé jével, a konstitucionalizmus új útjára léptek? A nemzetközösségi modellt az alapjogok fokozott védel mének igénye hívta életre, amely elsősorban a jogvédelem bírói formájának előtérbe kerülésében öltött testet. (7.) A bírói jogvédelem szerepének erősödésében pedig a nemzetközi emberi jogi dokumentumok és az azokhoz kapcsolódó jogvédelmi rendszerek játszottak vezető szerepet. 5 Ennek a hatásnak a lenyomata többek között az új-zélandi vagy a brit alapjogi katalógus is. 6 A nemzetközi nyomás a legerősebben az Egyesült Királyság esetében jelentkezett, amely a strasbourgi jogvédelmi mechanizmus részeként hosszú idő óta fokozott bírói kontrollnak és intézményi szorításnak volt kitéve. Milyen érvek szólnak az új modell mellett? Gardbaum álláspontja szerint a nemzetközösségi modell ötvözi a két tradicionális alkotmányos struktúra normatív előnyeit, miközben kiküszöböli azokat a hátrányokat, amelyek az egyik vagy másik alkotmányos szerkezet intézményesítéséhez kapcsolódnak. Ebben a konstrukcióban az alapjogvédelem feladatát nem kizárólag a bíróságok látják el, a felelősség ugyanis megoszlik a politikai intézmények között, de a végső döntés joga a törvényhozás kezében marad. Az új modell tehát úgy képes megteremteni a hatékony jogvédelem intézményi feltételeit, hogy közben a lehe- FUNDAMENTUM / SZÁM SZEMLE / 189
2 tő legkisebb mértékben korlátozza a demokratikus legitimitás elvének érvényesülését. A Gardbaum által ajánlott struktúra egyik normatív szinten érvényesülő sajátossága az alapvető jogok státuszához kapcsolódik. Tekintettel arra, hogy a konstitucionalizmus nemzetközösségi modelljét megvalósító rendszerek a parlamenti szuverenitás eszméjétől távolodtak el, az alapjogok a korábbiakhoz képest fokozott jogi védelmet élveznek. Erre a kézenfekvő megoldást az írott alapjogi katalógusok elfogadása kínálta, amely az alapjogok jelentőségének és a közösségi együttélésben betöltött szere pének erősödéséhez vezetett. Az egyén státuszát meghatározó legfontosabb jogosultságok azonban Kanada kivételével nem nyertek alkotmányos elismerést. Amellett, hogy ez a szabályozási technika az alkotmányosság uralkodó koncepciójával szembeni ellenállás egyik szimbóluma, annak a felfogásnak a kifejezője is, hogy az alapjogokra vonatkozó döntések végső soron a politikai döntéshozatalra tartoznak. Jogi elismerésük csak azt jelzi, hogy e döntésben a bíróságok véleményének is súlya van. (75.) Ebből következően az új modell másik sajátossága, hogy az alapjogokat érintő közösségi döntések kialakítása immár nem egyetlen politikai intézmény felelőssége, abban a törvényhozás és a bíróságok érvelése is egyaránt helyet kap. Ez a munkamegosztás a parlamenti és a bírói döntéshozatal előnyeinek ötvözését eredményezi. A sokféle perspektívát ütköztető, átfogó és érdemi politikai vita, amelynek fóruma a parlament, tehát kiegészül a bíróságok jogászias szemléletű, alapjog-specifikus, erősen technicizált érvelésével. Tekintettel arra, hogy az új modellben a bíróságok értelmezése nem végleges, az ítélkező fórumok immár nem vétóhatalomként funkcionálnak, hanem ennél puhább, elsősorban informáló és figyelmeztető szerepet töltenek be. (64.) Milyen intézményi megoldásokkal biztosítja az új modell a politikai szereplők közötti párbeszéd előmozdítását? A nemzetközösségi modell az alapjogvédelem új fórumait és formáit honosítja meg. Ennek első lépése egy kötelező, előzetes alapjogi kontroll, amelynek keretében az illetékes miniszter vagy az Attorney General véleményezi a tervezett intézkedést, és tájékoztatja a törvényhozást, ha álláspontja szerint a javaslat nincs összhangban az alapjogi katalógus érintett rendelkezéseivel. Ez a mechanizmus már a jogalkotási eljárás során megköveteli az alapjogi kérdések szisztematikus átgondolását és figyelembe vételét a kormány, később akár a törvényhozás részéről is. (79 83.) Második lépésben a már elfogadott jogszabály bírói felülvizsgálatának lehet helye, amennyiben felmerül, hogy a szabályozás mégsem egyeztethető össze valamely alapjoggal. Ennek a bírói kontrollnak a megkülönböztető sajátossága, hogy a döntés nem végleges: vagy azért nem, mert az érvénytelenség bírói megállapítása ellenére a törvényhozásnak lehetősége van arra, hogy hagyományos jogalkotási eljárás keretében mégis érvényessé nyilvánítsa a szabályt, vagy azért, mert a bírói érvénytelenség kimondására egyáltalán nincs lehetőség. Ez utóbbi esetben a bírói jogértelmezés csak deklaratív jellegű. (83 87.) És ezzel eljutottunk a jogvédelem harmadik szakaszához, amikor a törvényhozás ismét napirendre veheti a bírói felülvizsgálattal érintett szabályozást, és dönthet arról, hogy elutasítja a bíróság alapjogértelmezését, és inkább saját álláspontját juttatja érvényre a jogszabályban. Gardbaum szerint a törvényhozás részéről gyakorolt ún. utólagos felülvizsgálat csak akkor legitim, ha a törvényhozó valódi és érdemi tanácskozást követően, az érintett alapjog ésszerűen védhető olvasatára támaszkodva tér el a bíróság jogértelmezésétől. (87 94.) az Új modell a gyakorlatban Az új modell intézményesítésében Kanada játszott vezető szerepet, amikor 1982-ben egy korábbi, sikertelen alkotmányos konstrukció korrekciójaként elfogadta az Alapjogi Kartát (a továbbiakban: Karta), és bevezette az alapjogvédelem két új, a nemzetközösségi modell karakterét meghatározó mechanizmusát: az előzetes politikai felülvizsgálat intézményét és a bírói felülvizsgálat olyan formáját, amely fenntartja a törvényhozás számára azt a lehetőséget, hogy eltérjen a bíróság jogértelmezésétől. (97.) Bár Kanada volt az úttörő egy olyan alkotmányos elgondolás megvalósításában, amelyben az alapjogvédelem immár nem a bíróságok kiváltsága, hanem a politikai intézmények közös felelőssége, mégis úgy tűnik, hogy a kanadai gyakorlat illeszkedik a legkevésbé az új modell normatív előfeltevéseihez. 7 Az eddigi elemzések ugyanis azt mutatják, hogy Kanada nemcsak az előzetes politikai felülvizsgálat terén teljesít gyengén, hanem az alapjogvédelemmel összefüggésben megkívánt intenzívebb intézményi együttműködés szempontjából is lényegesen eltér az ideális gyakorlattól. ( ) Ennek a tapasztalatnak az elsődleges oka, hogy a politikai rendszer nem tudta elkerülni a bírói szupremácia legfőbb strukturális sajátosságait, alapjogi kérdésekben ugyanis a végső autoritást de facto a Legfelső Bíróság gyakorolja. Pedig a Karta 33. cikke egyedülálló módon biztosítja azt a lehetőséget a jogalkotónak, hogy a bíróság döntését felülírva az egyébként érvénytelenített jogszabály érvényességét meghatározott ideig fenntartsa. 190 / S Z E M L E FUNDAMENTUM / SZÁM
3 A 33. cikk azonban holt betű, tekintettel arra, hogy a törvényhozás vonakodik gyakorolni az abban biztosított jogkörét. 8 Ebből következően széles körben osztott vélekedés, hogy a kanadai rendszer jelenlegi működése igen közel került a bírói szupremácia elvéhez. 9 Az Egyesült Királyság intézményi struktúrájában számos újszerű, az alkotmányos hagyományban eddig ismeretlen elemet fedezhetünk fel, amelyek a törvényhozás és a bíróságok közötti nagyobb hatalmi egyensúly és együttműködés megteremtését célozzák. ( ) Ennek ellenére Gardbaumnak komoly erőfeszítéseket kell tennie azért, hogy megmutassa a brit gyakorlat azon sajátosságait, amelyek lehetővé teszik annak elválasztását a bírói szupremácia elvétől. Pedig a brit alapjogi katalógus, a Human Rights Act (a továbbiakban: HRA) az alkotmányos berendezkedés szintjén csak a puha felülvizsgálat eszközeit intézményesítette. A brit felső bíróságok ugyanis nem érvényteleníthetik a törvényhozás döntéseit, ugyanakkor kötelesek a jogszabályokat az alapjogi katalógussal összhangban értelmezni, amennyiben erre lehetőségük van. Ha pedig a bíróság úgy ítéli meg, hogy a vizsgált szabály ellentétes valamely alapjoggal, akkor ezt deklarálhatja. Ebben a konstrukcióban tehát a bíróságok jogértelmezése nem végleges, és elviekben nem köti a jogalkotót. Bár a brit bírói felülvizsgálat legfőbb sajátosságát a 4. cikkbe foglalt intézmény, az összeegyeztethetetlenség megállapításának bírói lehetősége jelenti, az alapjogi kontroll valódi arculatát legalább annyira meghatározza az a jogértelmezési kötelezettség, amelyet a 3. cikk telepít a bíróságokra. A bírói fórumok ugyanis igen szélesen fogják fel a számukra biztosított értelmezési szabadságot, amely akár a jogszabály tartalmának módosításához is vezethet egyfajta alapjogkonform értelmezésre hivatkozással. Ebből következően a 3. cikk alkalmazása túlmutat a klasszikus jogértelmezés hatókörén, még akkor is, ha az elmúlt időszakban e széles jogértelmezési szabadság bizonyos mértékű bírói szűkítésének lehetünk szemtanúi. (192.) Bár az új-zélandi alapjogi katalógus hasonlóan rendelkezik a bíróságok értelmezési kötelezettségéről, mint annak brit párja, a lényegében egyenértékű szövegváltozatok ellenére az új-zélandi bíróságok jóval visszafogottabban gyakorolják hatáskörüket. Az újzélandi Legfelső Bíróság a Hansen-ügyben igyekezett tisztázni törvényértelmezési jogkörének karakterét és terjedelmét, valamint viszonyát a brit bíróságok jogértelmezési gyakorlatához. Az alapjogi katalógus 6. cikkébe foglalt felhatalmazás a bíróság álláspontja szerint szűk mozgásteret enged a jogalkalmazók számára, mivel a szabály jelentésének megállapítása csak a törvény szövegére és a jogalkotó szándékára tekintettel történhet. 10 Talán ennek a bírói önmérsékletnek a következménye, hogy Gardbaum szemében az új-zélandi gyakorlat valósítja meg a legtöbbet a nemzetközösségi modell normatív elvárásaiból, tekintettel arra, hogy az előbbi rendszer működése kerül a legközelebb az ideális intézményi együttműködéshez az alapjogok védelme terén. (233.) A brit modell működésének egyik legizgalmasabb kérdését a HRA 3. és 4. cikkében biztosított bírósági hatáskörök viszonya jelenti. 11 Aileen Kavanagh szerint a megfejtéshez kevésbé a HRA szövegezéséből, mintsem a bíráskodás céljából kiindulva juthatunk közelebb. Bár a HRA értelmében a 4. cikk alkalmazásának előfeltételét képezi annak a kérdésnek a megválaszolása, hogy a vizsgált jogszabály értelmezhető-e az alapjogi katalógussal összhangban, az értelmezési jogkör elsődlegességét a jogalkalmazás egyik fontos funkciójának meghatározása igazolhatja. A bírói jogértelmezés céljai között az igazságos döntés meghozatala és az egyéni jogsérelem orvoslása kiemelkedő szerepet tölt be. 12 Ez a jogorvoslati funkció pedig elsősorban a 3. cikk alkalmazását támogatja, tekintettel arra, hogy az összeegyeztethetetlenség deklarálása nem jelent közvetlen jogvédelmet az alapjogaikban korlátozott személyek számára. A bíróságok jogértelmezési hatásköre tehát jobban illeszkedik ahhoz a bírói kötelezettséghez, amely a panaszos helyzetének megoldását írja elő. További fontos érv a 3. cikk privilegizálása mellett, hogy annak alkalmazása jelenti az alapjogok érvényesülésének legfőbb biztosítékát, amely a HRA létrehozását ösztönző legfontosabb célkitűzésnek tekinthető. 13 Mindezek ellenére a két cikk közötti választást mindig az adott jogvita kontextusa határozza meg. Kavanagh szerint akkor, amikor a törvényhozó utólagos válaszlépése már nem lenne képes korrigálni a súlyos joghátrányt, a bíróságnak az értelmezési jogkörét kell alkalmaznia a közvetlen jogvédelem biztosítása érdekében. A bíróságok azonban nem tanúsíthatnak közömbösséget döntéseik következményei iránt. Így minden olyan esetben, amikor a jogsérelem azonnali orvoslása nem kényszerítő erejű érv, és a 3. cikk alkalmazása radikális törvénymódosítással érne fel, amely egyben a későbbi bírói gyakorlat kiszámíthatóságát is veszélyeztetné, a bíróságnak érdemesebb a 4. cikkbe foglalt hatáskörét gyakorolnia. Az utóbbi megoldás különösen igazolt lehet, ha a vitatott kérdésben akár a strasbourgi bíróság gyakorlatára is tekintettel a korábbi szabályozás módosítására vonatkozó kormányzati szándék már látszódik, és feltételezhetően meg is valósul a közeli jövőben. 14 Sujit Choudhry úgy véli, hogy a 4. cikk alkalmazása önmagában nem hozza lépéskényszerbe a törvényhozót. 15 A brit gyakorlat ugyanis azt mutatja, FUNDAMENTUM / SZÁM SZEMLE / 191
4 hogy a jogalkotó válaszát a hazai felső bíróságok negatív állásfoglalása helyett inkább a strasbourgi fórum elmarasztaló ítélete váltja ki. Ez a megállapítás is indokolttá teszi azt a kérdésfeltevést, hogy van-e bármi a brit gyakorlatban, ami végső soron nem a strasbourgi fórum jelenlétéből, hanem az alkotmányos rendszer sajátosságaiból következik. A brit gyakorlat ugyanis a nemzetközi emberi jogi struktúra árnyékában működik, így a HRA által létrehozott alapszerkezet kevéssé képes autonóm rendszerként funkcionálni. Garbaum szerint leginkább egy új, az Emberi Jogok Európai Egyezményétől (a továbbiakban: EJEE) elkülönülő szövegezésű és szerkezetű, a brit jogi kultúra sajátosságait tükröző alapjogi katalógus elfogadása lazíthat az Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) szorításán. (203.) Mindaddig ugyanis, amíg az alapjogok megfogalmazása szövegszerű egyezést mutat az EJEE-ben biztosított emberi jogokkal, a politikai intézmények jogértelmezését a strasbourgi bíróság felfogása határozza meg. Richard Bellamy ezzel ellentétesen éppen a HRAban látja a brit alkotmányos gyakorlat függetlenségének garanciáját. 16 Bellamy szerint a strasbourgi rendszert egyébként is tévesen értékelik a bírói szupremá cia diadalaként. Az EJEE egy nemzetközi szerződés, amelyet bármely állam felmondhat, és a strasbourgi döntések sincsenek közvetlen hatással a hazai jogalkotásra. Az újonnan létrejött alkotmányos struktúra pedig kifejezetten alkalmas a politikai konstitu cionalizmus sajátosságainak megőrzésére. A HRA révén ugyanis az alapjogi kérdések eldöntése elsődlegesen a hazai intézményekre tartozik, így a döntéshozatal során akadálytalanul érvényesülhet az intézmények között kialakult klasszikus munkamegosztás. a puha felülvizsgálat A nemzetközösségi modell központi és a legnagyobb elméleti érdeklődésre számot tartó eleme a puha bírói felülvizsgálat. A puha alapjogi kontroll lényege, hogy a bíróságok vizsgálhatják ugyan a jogalkotás aktusait abból a szempontból, hogy azok összhangban vannak-e az alapjogi katalógus rendelkezéseivel, ám ezek a bírói döntések nem véglegesek, hanem felülbírálhatók egy hagyományos jogalkotási eljárásban. Az alapjogok körét és tartalmát érintő kérdésekben tehát az utolsó szó a törvényhozásé. Ezt a döntési jogkört a kanadai rendszerben a Karta 33. cikke telepíti a törvényhozóra. A brit és az új-zélandi struktúrában pedig szemben a kanadai példával a bírói felülvizsgálat puha eszközét az a szabályozási konstrukció teremti meg, amely nem biztosít lehetőséget az érvénytelenség bírói megállapítására. Ebből következően a bíróságok jogértelmezése nem köti a jogalkotót, ezért viseli ez a bírói kontroll a puha jelzőt. De vajon beszélhetünk-e puha felülvizsgálatról más alkotmánybírósági modellekkel összefüggésben is? Hogyan értékeljük azoknak a bíróságoknak a gyakorlatát, különösen az új modellben működő bírói fórumokkal összevetésben, amelyek ugyan rendelkeznek a jogszabály érvénytelenítésének jogkörével, ám ezt a hatáskörüket visszafogottan gyakorolják, és legtöbbször tiszteletben tartják a jogalkotó döntését? Gardbaum szerint a formálisan erős alkotmánybíráskodást intézményesítő rendszerekben, ott tehát, ahol a bíróságok érvényteleníthetik a jogalkotói aktusokat, a bíróságok által gyakorolt önkorlátozás nem azonos a nemzetközösségi modell értelmében vett puha felülvizsgálattal. ( ) Az új modell ugyanis olyan mechanizmust hoz létre, amely a bírói jogértelmezés korlátlan felülbírálatára jogosítja fel a törvényhozást. Ezzel szemben az erős bírói felülvizsgálat mellett a jogalkotó mozgástere minden esetben korlátozott. Úgy gondolom, hogy a Gardbaum által tett megkülönböztetés csak elvi szinten tartható, és a bírói felülvizsgálat erőssége elsősorban nem azon múlik, hogy az alkotmányos szabályozás melyik politikai intézményre ruházza a végső döntés jogát. Így a Gardbaum fogalmi rendszerében puhának minősülő felülvizsgálat a gyakorlatban egy robusztus bírói kontrollt is jelenthet, míg számos bíróság gyakorlata vezethet puha felülvizsgálathoz úgy, hogy egyébként a vitatott alapjogi kérdések eldöntésében a bíróság rendelkezik végső autoritással. Ran Hirschl például azt állítja, hogy a nemzetközösségi modell bíróságaival ellentétben a skandináv államok alkotmánybíráskodása testesíti meg a puha bírói felülvizsgálat valódi gyakorlatát. 17 Pedig például Finnországban és Svédországban maga az alkotmány biztosítja a bíróságok számára azt a jogot, hogy eltekintsenek valamely alkotmányellenesnek vélt törvényi rendelkezés alkalmazásától; ezt a jogkörüket azonban a bírói fórumok csak elvétve gyakorolják. 18 Így az elviekben erősnek tűnő bírói kontroll a gyakorlatban korlátozott alapjogi felülvizsgálatot eredményez. Ebből következően azt állítom, hogy a puha bírói felülvizsgálat nemcsak egy elvi szinten átgondolt konstrukció, hanem egy sajátos bírói szerepfelfogás is egyben. Sőt, azt gondolom, hogy ez az utóbbi dimenzió alkotmányjogi szempontból fontosabb, mint az előbbi. Ettől függetlenül hiba lenne elvitatni az új modellhez kapcsolódó bírói alapjogvédelem normatív implikációit. A bírói felülvizsgálat puhább eszközeinek bevezetése ugyanis rámutatott arra, hogy a bírói szupremácia elvét a demokratikus legitimitás szempontjából komoly kihívások érik, és nem magá- 192 / S Z E M L E FUNDAMENTUM / SZÁM
5 tól értetődő dolog, hogy a bíróságok mondják ki a végső szót a politikai közösség tagjait megosztó, kiemelkedő jelentőségű alkotmányos kérdésekben; főként akkor nem, ha a vitában egyaránt ésszerű, nyilvánosan igazolható értelmezések feszülnek egymásnak. Éppen ezért Gardbaum álláspontja és az új modell implicit filozófiai előfeltevései hozzájárulhatnak ahhoz, hogy a bírák újragondolják saját szerepfelfogásukat és stratégiájukat az alapjogvédelem területén. Azt nem gondolom, hogy a puha felülvizsgálat előnyei arra ösztönzik a demokratikus rendszereket, hogy érdemi változtatásokat eszközöljenek a már kialakult intézményi struktúrában. Ekként kevés a valószínűsége, hogy az alkotmánybíráskodás robusztus formáját intézményesítő országokban elvonják a jogszabályok érvénytelenítésének jogát a bíróságoktól. A politikai intézmények közötti hatalmi egyensúly azonban nem kizárólag az elvek függvénye, az autoritás megosztását ugyanis az intézmények szerepfelfogása is befolyásolja. Mark Tushnet már rámutatott arra, hogy a bírói felülvizsgálat formája nem feltétlenül rögzül az alkotmányos szabályozás szintjén, a bírói kontroll arculatát ugyanis a politikai intézmények tényleges működése is formálja. 19 A bírói alapjogvédelem szempontjából tehát nem perdöntő, hogy az alkotmányos alapszerkezet kialakítása során az erős vagy puha felülvizsgálatot választjuk. Ezért érdemes inkább arra a kérdésre koncentrálnunk, hogy mikor igazolt a törvényhozás alkotmányértelmezésének bírói felülbírálata, és melyek azok a helyzetek, amikor komoly érvek szólnak amellett, hogy a bíróságok önkorlátozást gyakorolva elfogadják a jogalkotó döntését valamely alapjog tartalmát és igazolható korlátait illetően. A kérdés leszállítását az alkotmányos szintről az intézmények működésének szintjére az teszi lehetővé, hogy a puha felülvizsgálat és az önkorlátozás bírói stratégiája közös tőről fakad. Az önkorlátozás mögött ugyanis ugyanazok a politikaelméleti megfontolások (a demokratikus legitimitás, a szakértelem vagy az intézményi kompetencia érve) bukkannak fel, amelyek a puha felülvizsgálatot is támogatják. 20 Mikor lehet legitim stratégia a bírói önkorlátozás? A szerzők egy része egyetért abban, hogy erre a kérdésre nem adhatunk általános választ, és az esetek egyedi körülményei döntik el, hogy milyen esetben igazolt a jogalkotói értelmezés tiszteletben tartása a bíróságok részéről. 21 Klasszikus példaként azok a helyzetek szolgálnak, amikor a rivális intézmények különböző, de egyaránt ésszerű álláspontot képviselnek valamely alkotmányos rendelkezés tartalmát illetően. Ha ugyanis az alapjogi jogviták mögött meghúzódó erkölcsi nézetkülönbségeket nem tudjuk konk luzív jelleggel rendezni, akkor az ésszerű pluralizmus körülményei a közösségi cselekvésnek azt a formáját tüntetik ki, amely valamennyi egyén véleményének egyenlő súlyt biztosít. Ennek a követelménynek pedig a reprezentatív törvényhozás eljárása felel meg a leginkább, azaz az előbbi érvelés alapján a parlamentre indokolt ruháznunk a végső döntés jogát. Ennek az álláspontnak azonban van egy másik fontos normatív előfeltevése is. A demokratikus legitimitás csak akkor lehet az autoritás igazolásának elsődleges kritériuma, ha nincs más, hasonló vagy nagyobb súlyú filozófiai érvünk, amely inkább a bírósági döntéshozatal privilegizálását támogatná. Az erős alkotmánybíráskodás egyes kritikusai szerint, ha be is látjuk a bírói érvelés bizonyos erényeit, azok nem döntik el kényszerítő erővel a vitát, így végső soron azt az eljárást kell előnyben részesítenünk, amely valamennyi egyén nézetének egyenlő súlyt ad. 22 Ezt az álláspontot nem kell maradéktalanul osztanunk annak elismeréséhez, hogy a törvényhozási deliberáció folyamata és eredménye nem hagyható figyelmen kívül az alapjogi kontroll bírói gyakorlása során. Az alkotmánybíráskodás robusztus for máját úgy is támogathatjuk, hogy közben nem ragaszkodunk a bírói alkotmányértelmezés korlátlan ér vényesülésének doktrínájához. Rosalind Dixon például a kanadai Legfelső Bíróság gyakorlatát ajánlja az amerikai bírák figyelmébe, amely azért bizonyul puha kontrollnak, mert bizonyos esetben akár a bíróság álláspontjával szemben is teret enged a törvényhozó alkotmányértelmezésének. A jogalkotói döntés tiszteletben tartása akkor igazolt a kanadai gyakorlat alapján, amikor a törvényhozó a bíróság által korábban már vizsgált alkotmányos kérdésben foglal ismételten állást, és a bírói döntésre adott válasz egy észszerű, a jogalkalmazó indokaira érzékeny álláspontot tükröz. 23 Eddig a puha felülvizsgálat kedvező hatásairól szóltam; de fontosnak tartom, hogy rámutassak e konstrukcióban rejlő legfőbb veszélyre is. A puha felülvizsgálat és a nyomában felbukkanó önkorlátozó bírói hozzáállás ugyanis az alapjogvédelem szempontjából kedvezőtlen folyamatokat indukálhat. A bíróságok óvatossága komoly kockázatot jelent az intézmény legitimitására nézve. Az önkorlátozó retorika fokozott térnyerése olyan döntések látszólagos legitimitását is megteremtheti, amelyekben arról van szó, hogy a bíróság nem vállalja fel a döntés kockázatát, és lemond alkotmányos kötelezettségének teljesítéséről, azaz a jogvédelem biztosításáról. Az igazolhatatlan bírói önkorlátozás paradigmatikus esetét jelenti az indiai Legfelső Bíróság egyik legutóbbi döntése, amely alkotmányosnak nyilvánította a büntető törvénykönyv azon rendelkezését, amely tiltja a FUNDAMENTUM / SZÁM SZEMLE / 193
6 természet rendjével ellentétes nemi érintkezést. 24 A döntést a testület igyekezett az önkorlátozás fogalmi köntösébe bújtatni, ám eközben elmulasztotta elvégezni a kifogásolt szabály vizsgálatát a felhívott alkotmányos rendelkezésekkel összefüggésben. A bírák nem vizsgálták érdemben, hogy a vitatott törvényi rendelkezés milyen hátrányokkal jár az egyébként is sérülékeny szexuális kisebbségekre nézve, miként azt sem, hogy a tilalom miként érinti az előbbi csoportok magánszférához való jogát és méltóságát. A bíróság többek között azzal érvelt, hogy az indiai parlament 1950 óta közel 30 alkalommal módosította a büntető törvénykönyvet, ám a kifogásolt szabály, a kritikák és a módosításra irányuló szakvélemények ellenére változatlan formában fennmaradt, és ez a reprezentatív szerv álláspontját tükrözi a rendelkezéssel érintett alapjogok tartalmát és határait illetően. 25 A hatalommegosztás és a demokrácia elvei pedig azt követelik, hogy a bíróság tartsa tiszteletben a parlament döntését, és vélelmezze annak alkotmányosságát. 26 A döntés legfontosabb tanulsága, hogy az önkorlátozás retorikája nem helyettesítheti az érdemi érvelést. 27 Ez a gyakorlat nem lehet puszta automatizmus, és nem jelentheti a jogalkotói döntésnek való teljes behódolást, annak reflektálatlan és kritika nélküli elfogadását, mert az a bírói felülvizsgálat funkciójának kiüresedéséhez vezethet. 28 Az önkorlátozás nem azt jelenti, hogy a bíróságok nem gyakorolják jogkörüket, hanem azt a sajátos módszert jelöli, ahogyan gyakorolják azt. Ezek az aggodalmak azonban túlmutatnak az egyes esetekben rejlő bírói patológiákon, és megvilágítanak egy általánosabb problémát is. Ha ugyanis az önkorlátozást olyan stratégiaként fogjuk fel, amely során a bírót nem elsősorban a feltételezett jogsérelem orvoslása és az igazságosságot leginkább megközelítő döntés meghozatala vezérli, akkor kérdés, hogy ez a jelenség miként egyeztethető össze a bíráskodás funkciójával. Az előbbi érvelésre tekintettel akkor mondhatjuk-e azt, hogy a puha felülvizsgálat valódi előnye abban áll, hogy a bíróságok nem kényszerülnek önkorlátozásra, mert e hozzáállás mögöttes elvei már az alkotmányos struktúra kialakítása során szerepet játszottak? A puha felülvizsgálat rendszerében a bíróság úgy foglalhat állást alapvető erkölcsi kérdésekben, hogy eközben nem kényszeríti rá saját álláspontját a közösség tagjaira. A bírói jogértelmezés tehát nem eredményezi a politikai egyenlőség elvének megsértését, ugyanakkor hozzájárul az alapjogok helyes olvasatára vonatkozó egyéni meggyőződések kialakításához. Ezt az előnyt aligha vitathatjuk el a puha felülvizsgálat elméleti konstrukciójától. Gardbaum is úgy véli, hogy a nemzetközösségi modell érdemi bírói kontrollt implikál. (84 87.) Egy visszafogott felülvizsgálat ugyanis, amely kerülné a bíróság őszinte és önálló álláspontjának kinyilvánítását, az alkotmányos konstrukció legfontosabb előnyeit számolná fel: a bírói alapjogvédelem és az erre reagáló törvényhozói döntés normatív és gyakorlati jelentőségét, végső soron pedig az intézmények közötti együttműködést eliminálná. Ám korábban már utaltam arra, hogy az alkotmányos szabályozás szintjén kialakuló autoritásmegosztást az intézmények hozzáállása és szerepfelfogása jelentősen módosíthatja. Így a puha felülvizsgálat is áldozatul eshet az önkorlátozás stratégiájának, amely azt eredményezi, hogy a politikai hatalom intézményi megosztására vonatkozó megfontolások kétszeresen is értékelésre kerülnek a bírói alapjogvédelem karakterének formálódása során. A túlzott óvatosság pedig a bírói jogvédelem egészét teheti hiábavalóvá, amely túl nagy áldozat ahhoz a nyereséghez képest, amelyet a demokratikus legitimitás szempontjából könyvelhetünk el. a modell ÉrtÉkelÉse Az elmúlt néhány évtizedben a vizsgált államokban, így többek között Kanadában, Új-Zélandon és az Egyesült Királyságban egy sajátos intézményi gyakorlat bontakozott ki az újonnan elfogadott alapjogi katalógusok érvényesítéséhez kapcsolódóan. Ste phen Gardbaum erre támaszkodva alkotta meg a konstitucionalizmus nemzetközösségi modelljét, feltételezhetően azzal a szándékkal, hogy egy olyan normatív konstrukciót teremtsen, amely valamennyi releváns gyakorlat konceptuális megragadására alkalmas. Mennyire bizonyul sikeresnek ez a vállalkozás? A nemzetközösségi modellel szembeni kritikák általában vitatják a modell önálló normatív státuszát. A kritikák egyik iránya szerint a kialakult gyakorlat kevéssé képes megfelelni az alapjogvédelem terén megfogalmazott fokozott elvárásoknak. Egyes szerzők úgy vélik, hogy a HRA elfogadása, valamint a bíróságok bevonása az alapjogokat érintő döntésekbe nem vezetett egy stabilabb és hatékonyabb alapjogi kultúrához. A brit bíróságok ugyanis túlzott mértékű tiszteletet tanúsítanak a törvényhozó döntései iránt, ez a bírói hozzáállás pedig annak a jele, hogy a brit alkotmányos rendszer működését továbbra is a parlamenti szuverenitás elvét meghatározó megfontolások és intézményi attitűdök hatják át. 29 Következtethetünk-e azonban a bírói jogvédelem gyengeségére és az új modell kudarcára, amennyiben, követve Keith Ewing szkeptikus érvelését, kizárólag az alapjogvédelem egy szűk szeletére, a terrorizmus elleni küzdelemmel összefüggő jogalkotás bírói kont- 194 / S Z E M L E FUNDAMENTUM / SZÁM
DOKTORI (PhD) ÉRTEKEZÉS. Dr. Kovács Ágnes
DOKTORI (PhD) ÉRTEKEZÉS Dr. Kovács Ágnes Debrecen 2013 DEBRECENI EGYETEM MARTON GÉZA ÁLLAM- ÉS JOGTUDOMÁNYI DOKTORI ISKOLA ALAPJOGOK ÜTKÖZÉSE A BÍRÓSÁGI GYAKORLATBAN AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁGOK SZEREPE AZ ALAPJOGI
EGY ALKOTMÁNYJOGI SAUL FIA : AZ ARÁNYOSSÁGI VIZSGÁLAT
KOVÁCS ÁGNES adjunktus (DE ÁJK) EGY ALKOTMÁNYJOGI SAUL FIA : AZ ARÁNYOSSÁGI VIZSGÁLAT 1. AZ ARÁNYOSSÁG MINT ALKOTMÁNYJOGI PROPAGANDAESZKÖZ Megidézve egy széles körben ismert és kedvelt dal címét, megállapítható:

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
A polgári perrendtartásról szóló törvény 1405–1425. cikkei rendelkeznek a „procédure d’injonction de payer” néven ismert egyszerűsített fizetési meghagyásos eljárásról.
Az eljárás valamennyi szerződésből, valamint a szakmákat vagy foglalkozásokat szabályozó rendelkezések által előírt kötelezettségekből származó, meghatározott összegű követelés behajtására igénybe vehető.
Az eljárás opcionális.
Az ilyen jellegű eljárás az adós vagy az érintett adósok valamelyikének tartózkodási helye szerint illetékességgel rendelkező bíróság előtt indítható, ami kizárja eljárás indítását, ha az egyetlen adós külföldön él.
A kérelmet az annak alapjául szolgáló ügy tárgyától függően hatáskörrel rendelkező különös hatáskörű elsőfokú bíróság (tribunal d’instance), a helyi bíróság (juridiction de proximité), a kereskedelmi bíróság elnöke (tribunal de commerce) vagy 2003. január 1-jétől kezdődően az általános hatáskörű elsőfokú bíróság (tribunal de grande instance) elnöke előtt kell előterjeszteni.
Az adós vagy az adósok egyikének – akik ellen az eljárás megindították – tartózkodási helye szerinti bíróság kizárólagos illetékességgel rendelkezik. Ez közrendi (ordre public) szabály, és a bíróságnak hivatalból kell észlelnie hatáskörének vagy illetékességének hiányát.
Az alaki követelmények tartalmazzák azoknak az információknak a listáját, amelyeket a kérelemnek tartalmaznia kell:
a hitelezők és adósok kereszt- és vezetéknevét, foglalkozását, lakcímét (domiciles), jogi személy esetén pedig annak formáját, nevét és székhelyét;
a követelt összeg pontos megjelölését, illetve az összetevőinek lebontását a jogalapok feltüntetésével.
Az erre szolgáló formanyomtatvány igénybevétele ugyan nem kötelező, de erősen ajánlott. Az Igazságügyi Minisztérium honlapján, illetve valamennyi érintett bíróság hivatalában (greffe) elérhető ez az ún. CERFA formanyomtatvány.
A kérelmet akár a hitelező, akár annak bármely képviselője előterjesztheti.
A kérelem előterjesztésének indokait nem kell részletesen bemutatni, elég összefoglalóan (lásd a fenti 1.3.1. szakaszban adott választ).
A kérelmet a követelést alátámasztó dokumentumokkal együtt kell előterjeszteni (számlák, bérleti szerződés, adásvételi szerződés, hitelszerződés, nyilatkozatok stb.). A polgári peres eljárást szabályozó általános szabályok alkalmazandók.
A fizetési meghagyás kibocsátása előtt a bíróságnak vizsgálnia kell a kérelem megalapozottságát, és az részben vagy egészben elutasítható, amennyiben a követelés nem tűnik megalapozottnak.
A kérelem elutasítása esetén a hitelező nem terjeszthet elő fellebbezést, ugyanakkor az általános eljárási szabályok szerint keresetet indíthat, például tartozás megfizetése iránt.
Az adós a fizetési meghagyást kibocsátó bírósági hivatalánál személyesen, vagy ugyanennek a hivatalnak címzett ajánlott levelével a fizetési meghagyással szemben egy hónapon belül ellentmondással (former opposition) élhet. Erre az ellentmondásra nincs további követelmény meghatározva.
Az ellentmondás előterjesztése megindítja a peres eljárást. A bíróság hivatala a tárgyalásra valamennyi felet idézi (azokat is, akik nem nyújtottak be ellentmondást). A bíróság a hatáskörén belül nem csak az eredeti kérelmet, hanem az összes mellékkérelmet és érdemi ellenkérelmet is vizsgálja.
Az értesítés kézbesítésétől számított egy hónap elteltével a hitelező a fizetési meghagyást kibocsátó bíróság hivatalától kérheti a meghagyás végrehajtási záradékkal való ellátását. Erre a kérelemre nincsenek alaki követelmények meghatározva (a hitelező egyszerűen tehet egy nyilatkozatot, vagy küldhet postai úton levelet). A fizetési meghagyás végrehajtási záradékkal való ellátása ugyanazokat a joghatásokat váltja ki, mint a peres eljárásban hozott ítélet.
Ez a döntés rendes fellebbezés (appel) útján, vagy jogkérdésben a Semmítőszék előtti perorvoslattal (pourvoi en cassation) nem támadható meg. Egyedül az az eljárás támadható meg jogkérdésben a Semmítőszék előtt perorvoslattal, ahogyan a bíróság hivatala a meghagyást végrehajtási záradékkal ellátta.
Utolsó frissítés: 26/07/2018

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Humanitárius vízum: friss döntés, újdonság nélkül - Világjogász - Jogászvilág
2017. 03. 08. 7:30
Cimkék: humanitárius vízum, Európai Unió Bírásága, harmadik országbeli állampolgár, Közösségi Vízumkódex, menekült, Európai Unió
A tényállás szerint az alapügy felperesei (egy házaspár, valamint három kiskorú gyermekük) szír állampolgárok és Aleppóban, Szíriában élnek. 2016. október 12‑én Belgium bejrúti (Libanon) nagykövetségén korlátozott területi érvényességű vízumok iránti kérelmeket nyújtottak be, majd másnap visszatértek Szíriába. A felperesek szerint a vízumokat abból a célból kérték, hogy el tudják hagyni az ostrom alatt álló Aleppó városát, annak érdekében, hogy aztán Belgiumban menedékjog iránti kérelmet tudjanak benyújtani. A felperesek egyike többek között azt nyilatkozta, hogy egy terrorista csoport túszul ejtette, bántalmazta és kínzásnak vetette alá, majd végül váltságdíj ellenében elengedte. A felperesek a Szíria egészében általában, és különösen az Aleppóban uralkodó kétes közbiztonsági helyzetre, valamint arra a körülményre hivatkoztak, hogy mivel ortodox keresztény vallásúak, vallásos meggyőződésük miatt üldözés veszélyének lehetnek kitéve. Hozzátették, hogy a szomszédos országokban nem tudták magukat menekültként nyilvántartásba vetetni, tekintettel többek között a Libanon és Szíria közötti határzárra.
Az idegenrendészeti hatóság eljárása
2016. október 18‑i határozataival a belga idegenrendészeti hivatal elutasította a kérelmeket, mivel meglátása szerint a felperesek 90 napot meghaladó időtartamot szeretnének Belgiumban tartózkodni, és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény kínzás elleni 3. cikke nem teszi az egyezményben részes államok kötelezettségévé a „válsághelyzetben lévő személyek” területeikre való beengedését. Valamint kiemelte, hogy a belga diplomáciai kirendeltségek nem képezik részét azon hatóságoknak, amelyek előtt a külföldiek menedékjog iránti kérelmet nyújthatnak be. Eljárási kötelezettsége csak 90 napot meg nem haladó időtartam esetén keletkezne.
A felperesek kérelme
A felperesek érvelése szerint az Alapjogi Charta 18. cikke pozitív kötelezettséget teremt a tagállamok számára a menedékjog biztosítására, és hogy a nemzetközi védelem megadása az egyetlen eszköz arra, hogy elkerülhető legyen a kínzás tilalma megsértésének kockázata. Mivel a belga hatóságok maguk is úgy vélték, hogy az alapügy felpereseinek helyzete kivételes humanitárius helyzetnek minősül, ezért a felperesek arra hivatkoztak, hogy figyelemmel a Belga Királyságot terhelő nemzetközi kötelezettségekre, humanitárius okokból ki kellett volna részükre adni a kért vízumokat. A vonatkozó Közösségi Vízumkódex [810/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet] szerint kivételes esetben korlátozott területi érvényességű vízum adható. Ilyennek minősül, amikor az érintett tagállam humanitárius okokból, nemzeti érdekből vagy nemzetközi kötelezettségei következtében szükségesnek ítéli ezt [25. cikk (1) bekezdés a) pont].
A belga állam álláspontja szerint, sem az emberi jogi egyezmény kínzás tilalmáról szóló 3. cikke alapján, sem a menekültek helyzetére vonatkozó Genfi Egyezmény alapján nem köteles a területére harmadik országbeli állampolgárokat beengedni, mivel a szabályok szerint az őt e tekintetben terhelő egyetlen kötelezettség a visszaküldés tilalmából álló kötelezettség.
A bíróság szerint a felperesek csak akkor hivatkozhatnának az emberi jogi egyezmény 3. cikkére, ha belga „joghatóság” alá tartoznának. Kérdésként merül fel álláspontja szerint, hogy a vízumpolitika érvényesítése e joghatóság gyakorlásának tekinthető‑e. Kérdés továbbá az is, hogy a beutazási jog levezethető‑e, a megelőző intézkedések meghozatalára vonatkozó kötelezettség és a visszaküldés tilalmának elve folyományaként, az emberi jogi egyezmény 3. cikkéből, illetve a Genfi Egyezményből. A vízumkódex 25. cikkével kapcsolatban kiemelte, hogy vízum kiadására akkor kerül sor, amikor azt a tagállam nemzetközi kötelezettségei következtében szükségesnek „ítéli”. Ezzel kapcsolatban kérdésesnek ítélte a tagállamokat megillető mérlegelési mozgástér terjedelmét, és úgy vélte, hogy a nemzetközi kötelezettségek és a Chartából eredő kötelezettségek kötelező jellegére tekintettel minden mérlegelési mozgástér kizárható. Ezek alapján a bíróság úgy döntött, felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményez.
Az előzetes döntéshozatalra bocsátott kérdések
A vízumkódex 25. cikke (1) bekezdésének a) pontjában hivatkozott „nemzetközi kötelezettségek” valamennyi, az Alapjogi Charta által garantált jogra vonatkoznak‑e, és kiterjednek‑e azon kötelezettségekre is, amelyek a tagállamokat az emberi jogi egyezményre, valamint a Genfi Egyezményre figyelemmel terhelik?
Úgy kell-e a vízumkódexet értelmezni, hogy az ügy körülményei tekintetében fennálló mérlegelési mozgásterét nem sértve az a tagállam, amelyhez korlátozott területi érvényességű vízum iránti kérelmet terjesztettek elő, köteles kiadni a kért vízumot, amennyiben bebizonyosodott, hogy fennáll a Charta, vagy más, a tagállamot kötő nemzetközi kötelezettség megsértésének veszélye?
Az Ákr. szabályozási újdonságai - képzés
Bevezetés az új Pp.-be - előadássorozat
A Bíróság hangsúlyozta, hogy a vízumkódex célja meghatározni a tagállamok területén való átutazásra vagy bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra jogosító vízumok kiadására vonatkozó eljárásokat és feltételeket. A kódex alkalmazásában vízum „valamely tagállam által kiadott engedélyt” „a tagállamok területén való átutazás vagy a tagállamok területére történő első beutazás napjától számított bármely 180 napos időszakban 90 napot meg nem haladó, tervezett tartózkodásra”, illetve „a tagállamok nemzetközi repülőtéri tranzitterületén történő áthaladásra” vonatkozóan. Az ügyből viszont az derült ki, hogy bár a felperesek Belgium libanoni nagykövetségén humanitárius okokból, a vízumkódex 25. cikke alapján nyújtottak be vízumkérelmüket, ugyanakkor mindezt azzal a szándékkal, hogy Belgiumba való megérkezésüket követően e tagállamban kérjenek menedéket, majd ezt követően 90 napot meghaladó időtartamra érvényes tartózkodási engedélyt. A Bíróság kiemelte, hogy a vízumkódex szerint az ilyen kérelmek, még ha azokat formálisan e kódex 25. cikke alapján nyújtották is be, nem tartoznak a kódex hatálya alá.
Mivel az uniós jogalkotó mindeddig nem fogadott el semmilyen jogi a harmadik országbeli állampolgárok számára huzamos tartózkodásra jogosító vízumok vagy tartózkodási engedélyek tagállamok által humanitárius okokból történő kiadásának feltételeit illetően, az alapügy tárgyát képező kérelmek egyedül a nemzeti jog hatálya alá tartoznak.
Az alapügy tárgyát képező helyzetben olyan kérelemről van szó, amelynek célja eltér a rövid tartamú vízumok céljától, téves ezért azt rövid tartamú vízum iránti kérelmeknek minősíteni. Az ezzel ellentétes következtetés azt eredményezné, hogy lehetővé tenné a harmadik országbeli állampolgárok számára vízumkérelmek benyújtását a választásuk szerinti tagállamban a nemzetközi védelemben való részesülés céljából, miközben a vízumkódexet a vízumoknak a tagállamok területén bármely 180 napos időtartamon belül 90 napot meg nem haladó tartózkodás céljából történő kiadása érdekében alkották meg. Jelentené az ezzel ellentétes következtetés azt is, hogy a tagállamok kötelesek lennének a vízumkódex alapján lehetővé tenni a harmadik országbeli állampolgárok számára nemzetközi védelem iránti kérelem előterjesztését a tagállamok harmadik országok területén található képviseletein. Márpedig, miközben a vízumkódexnek nem célja, hogy harmonizálja a tagállamok nemzetközi védelemre vonatkozó szabályozásait, szükséges látni a Bíróság szerint, hogy az Európai Unió működéséről szóló Szerződés alapján elfogadott uniós jogi aktusok, amelyek a nemzetközi védelem iránti kérelmekre alkalmazandó eljárásokra irányadók, nem írnak elő ilyen kötelezettséget, sőt, kizárják a hatályuk alól a tagállami képviseleteken előterjesztett kérelmeket.
Mindezek alapján a Bíróság szerint a vízumkódexet úgy kell értelmezni, hogy a harmadik országbeli állampolgár által a céltagállam harmadik ország területén található képviseletén az e kódex 25. cikke alapján humanitárius okokból azzal a szándékkal benyújtott korlátozott területi érvényességű vízum iránti kérelem, hogy az e tagállamba való érkezést követően ott nemzetközi védelem iránti kérelmet terjesszen elő, majd ezt követően az említett tagállamban 180 napos időtartamon belül 90 napot meghaladóan tartózkodjon, nem a kódex alkalmazási körébe, hanem – az uniós jog jelen állapotában – egyedül a nemzeti jog hatálya alá tartozik.
Tekintettel a döntést övező kiemelt médiaérdeklődésre, szükséges hangsúlyozni, hogy a Bíróság csak a jelenlegi gyakorlatot erősítette meg döntésében, miszerint az uniós jog jelen állapotában egy tagállam nem köteles az unión kívül lévő diplomáciai képviseletén megadni a menekültstátuszt, ugyanakkor nemzeti joga alapján megteheti. A döntés nem tartalmaz a menekültstátusz megállapítására vonatkozó anyagi jogi szabályokkal kapcsolatos rendelkezést.
Az ismertetett döntés az Európai Unió Bíróságának C‑638/16. PPU. sz. ügyben 2017. március 7-én hozott ítélete.

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Vj-098/2005/20
7. K. 30. 465/2009/8
A Fővárosi Bíróság a PR-Telecom Zrt. (Miskolc) felperesnek Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen (Hiv.szám: Vj-98/2005/20.) versenyügyben hozott közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indult perében meghozta az alábbi
A bíróság az alperes 2006. március 23. napján hozott Vj-98/2005/20. számú határozatát hatályon kívül helyezi.
A felperes által le nem rótt 16.500 (Tizenhatezer-ötszáz) forint kereseti illetéket az Állam viseli.
A bíróság kötelezi az alperest, hogy fizessen meg felperesnek 15 napon belül 92.000.- (Kilencvenkettőezer) forint perköltséget.
Az ítélet ellen a kézbesítésétől számított 15 napon belül fellebbezésnek van helye a Fővárosi Ítélőtáblához, melyet a Fővárosi Bíróságon lehet 3 példányban elterjeszteni.
Az 1999 decemberében alakult felperesi vállalkozás többek között kábeltelevíziós szolgáltatást nyújt. 2004-ben 30 szolgáltatási területét tovább bővítette Ágfalva, Gyöngyöstarján, Kópháza, Mályi, Nagycenk, Sajópetri és Szolnok-Pletykafalu, Bő és Bük településelven, így 2004 év végén összesen 36.000 előfizetőnek nyújtott vezetékes műsorelosztó szolgáltatást. 2005-ben egy kiskunfélegyházi hálózat tulajdonjogát is megszerezte. A szolgáltatási területein Sátoraljaújhelyen a Hír-Sat Bt.-nek ( 2005 június 30-tól SZELKA Kft.-nek), és Kecskeméten a Fibernet Rt.-nek van vezetékes műsorelosztó szolgáltatást nyújtó felperesi hálózattal párhuzamos szolgáltatása. Kisvárdán határos szolgáltatási területe van a Kisvárdai Lakás és Garázsfenntartó Szövetkezettel.
Az összes szolgáltatási területen foghatóa UPC Direct műholdas szolgáltatás, amely számos szempontból magasabb színvonalú szolgáltatást nyújt (kiváló digitális minőség, egyéb értéknövelt szolgáltatások: Dolby Sorround, nyelv kiválasztása, programozhatóság stb.) Az egyszeri belépési díja a vizsgált időszakban minden költséget egybevetve 46.000 forint volt azzal, hogy a 4500 forintos kültéri egység más forrásból is beszerezhető. Ezeket azonban nem mindig kellett megfizetni teljes egészében, mert gyakoriak voltak a belépéssel kapcsolatos akciók. Nem akciós időszakokban az előfizetési díj 5290 Ft és 14530 Ft között változott, melyért összesen 60-73 csatorna ( köztük 24-34 magyar) volt elérhető. A DigiTv elnevezésű szolgáltatás 2006 februárjában indult meg.
A felperes 2005 január 1-jén emelte havi előfizetési díjait, ezzel egyidejűleg szinte valamennyi szolgáltatási területére kiterjedően közel 100 csatorna elindításával növelte az addig elosztott műsorok számát, amely egyes esetekben programcsomag bővítéssel járt együtt. Az átlagos díjemelés (korrigált nettó díj) a felperes teljes területére vonatkozóan 15,6% volt, ellátási területenként átlagosan 15-20% között, ami 15-66% közötti egyedi áremeléseket jelentett. A felperes- határozati megállapítással is érintett új árai - 1725Ft -3956 Ft között mozogtak attól függően, hogy milyen csomagról és mely szolgáltatási területről volt szó. E változásokról újságban közzé tett hirdetmények útján továbbá az előfizetők közvetlen értesítésével tájékoztatta a fogyasztókat. E tájékoztatás kiterjedt a módosítás ismertetésére, annak indokára továbbá azt is tartalmazta, hogy az Általános Szerződési Feltételekben(ÁSZF) emiatt bekövetkezett változásokkal kapcsolatos észrevételeiket a fogyasztók 15 napon belül terjeszthetik elő. Amennyiben nem történik jelzés, akkor az ÁSZF módosítást elfogadottnak tekinti felperes. Külön igényfelmérést a felperes nem végzett.
A felperes 2005 szeptember 1-től ismételt programcsomag változtatást valósított meg részben havidíj változtatás nélkül egyes programok cseréjére került sor egyes szolgáltatási területeken, másrészt Szolnok-Pletykafalun és Bőn a korábbi egy csomag helyett egy olcsóbb és egy drágább csomag került bevezetésre. Az előfizetők nagyobb hányada a bővített és drágább csomagra tért át.
Az alperesi versenyhatóság 2005 június 24.-én versenyfelügyeleti eljárást indított annak kivizsgálására, hogy a 2005 szeptember 1-i módosítások a Tpvt. 21 §-át sérthetik-e, majd a vizsgálat kiterjesztésre került a 2005 szeptemberi változásokra is.
Az alperes 2006 március 23. napján hozott Vj-98/2005/20-as számú határozatával megállapította, hogy a felperes visszaélt a gazdasági erőfölényével; amikor 2005 január 1-i hatállyal úgy léptette érvénybe a jelentős többlet díjfizetési kötelezettséggel járó programcsomag módosításait, hogy arról előzetesen nem kérte ki az előfizetők véleményét. Mindezért 10 millió forint bírságot szabott ki.
A határozat megállapította, hogy a felperesnek fennállt a gazdasági erőfölénye azokon a területeken, ahol csak a saját hálózata létezett illetve Sátoraljaújhelyen és Kisvárdán is, ahol versenynyomással nem kellett az ott lévő vagy határos területen lévő szolgáltatóktól tartania, mivel a tetőantennás vagy parabola antennás műsorszolgáltatások nem helyettesítő szolgáltatások, és ugyanez mondható el a UPC Direct szolgáltatásról is, amely lényegesen magasabb áraira tekintettel nem helyettesítő szolgáltatás. A DigiTV szolgáltatás pedig ekkor még nem került elindításra, az Antenna-Mikro szolgáltatás pedig felperes szolgáltatási területein nem volt fogható.
E gazdasági erőfölénnyel való visszaélés körében megállapította; hogy maguk az áremelések indokoltak voltak és nem minősülnek tisztességtelen - túlzó - áremelésnek ezért az visszaélést nem valósított meg. Ugyanígy a 2005 szeptember 1-e fejlesztésekhez köthető lényegében új szolgáltatásokat eredményező változtatások szintén nem ütköztek a Tpvt.21.§.-ába.
Ugyanakkor megállapította az alperesi határozat, hogy a 2005 január 1-e jelentős árváltozást és programcsomag módosításait a gazdasági erőfölényével visszaélve valósította meg, mivel az ÁSZF lehetővé teszi számára az egyoldalú módosítást (kikényszerítési elem) és ebből eredően csak az előfizetői igények tényleges felmérését követően csak akkor élhetett volna a módosítás lehetőségével, ha ismeri a fogyasztók igényeit (indokoltság megalapozása). Kifejtette, hogy a kábeltelevíziós szolgáltató akkor jár el a Tpvt.-be ütközően, ha önkényesen, a fogyasztói igények kellő ismerete nélkül változtatja meg a csomag összetételét még pedig jelentősen, és egyben a díjakat is jelentősen emeli (78.pont). Mindezért a felperes a Tpvt.21.§.a.) pontjába ütköző jogsértést követett el azáltal, hogy 2005 január 1-ei hatállyal úgy változtatta meg számottevő mértékben és jelentős többletdíjfizetési kötelezettséggel járó programcsomag módosításait, hogy arról nem kérte ki előzetesen az előfizetők véleményét.
A felperes tárgyaláson és előkészítő iratokkal pontosított keresetében kérte, hogy az alperesi határozat megváltoztatását akként, hogy jogsértést nem követett el és a bírság mellőzése mellett kérte az eljárás megszüntetését. Másodlagosan a bírság mérséklését vagy mellőzését kérte. Perköltség igénye volt. Vitatta, hogy fennállt volna a gazdasági erőfölénye.
Amennyiben fennállt volna felperes gazdasági erőfölénye, akkor sem élt volna ezzel vissza. A felperes az eljárás során hivatkozott a Gfk Hungária által készített piackutatási adatokra, amely szerint a fogyasztók 66 db különféle programot jelöltek meg olyanként, amelyet nézni szeretnének és a legnagyobb százalékban megjelölt csatornát is csak 3%-uk jelölte meg. E kutatásból és felperes saját nyilvántartási rendszeréből arra is fény derült, hogy a fogyasztóik kb. 60% bővített programcsomagot vesz igénybe és egyáltalán nem tekinti, vagy nem tekinti jelentős tehernek az előfizetést, továbbá 86% kifejezetten elégedett volt a programválasztékkal Az előfizetők 54%-ának van 1 db készüléke, 46%-ának pedig kettő vagy több. Ehhez képest nem tartható alperes azon alá nem támasztott vélelme, hogy a felperes, mint vidéki szolgáltató, a "szegények szolgáltatója".
Emellett a alperes semmivel nem támasztotta alá, hogy itt egy jelentős díjemelés történt volná a programmódosítások kapcsán. Az alperes a Vj-3/2005/54-es számú más ügyben született határozatában megállapította, hogy az eset körülményeitől függ az, hogy azt adott programmódosításhoz kapcsolódó díjemelés jelentősnek minősül-e. Az alperesi határozat semmiféle indokolást nem tartalmaz arra nézve, hogy az áremelés figyelemmel a jelentős programbővítésre is miért tekinthető jelentősnek. Emellett alperes a műsorszámok változtatásának jelentős voltát sem igazolta és nem bizonyította.
Hangsúlyosan hivatkozott alperes Vj-26/2006-os számú ügyben hozott azon határozatára, amely szerint, ha az általános szerződési feltételek olyan kitételt tartalmaznak, hogy ha az előfizető felszólalással él és nem kéri a módosítást, akkor a felperes nem mondhatja fel a szerződést, hanem a bírósághoz kell fordulni a szerződés módosítása iránt, és addig a régi áron kell biztosítani a bővített programcsomagot, akkor nem beszélhetünk visszaélésről, hiszen nincs abban a helyzetben felperes, hogy e körben visszaéljen. A szerződésmódosítást ugyanis a bíróság fogja létrehozni. A felperes szerződési feltételeinek 10.5.4-es pontja rögzíti ezeket a feltételeket, ez az irat a közigazgatási iratok közt megtalálható és csatolásra került, következésképp ugyanezt kellett volna alperesnek megállapítania. Hivatkozott felperes arra is, hogy a felszólalás jogát a perbeli vita tárgyát képező programmódosításkor biztosították és ehhez képest nem felel meg a tényeknek az az alperesi megállapítás, hogy nem kérte ki az előfizetők véleményét.
Előadta végül, hogy a bírság kiszabás körében értékelni kellett volna, hogy nem sokkal az eset után megjelent a DIGI Tv szolgáltatása, amelynél fogva a továbbiakban nyilvánvalóan nem áll fenn felperes erőfölénye, következésképp a bírság generálpreventív hatásának érvényesítésére nincs szükség, az az kisebb összegű bírság kiszabása indokolt.
Az alperes tárgyaláson és előkészítő iratokban pontosított ellenkérelmében kérte felperes keresetének elutasítását és felperes perköltségben történő marasztalását.
A felperes utóbb hivatkozott felméréseivel kapcsolatban kifejtette, hogy azokat nem a perbeli időszakra vonatkoznak és nem a GVH eljárása során csatolta, így figyelembe vételére nem volt lehetőség, másrészt a felmérés alapján vizsgált változások fogyasztókra gyakorlat hatása nem volt számottevő, így nem vethető össze a perbeli üggyel. Egyebekben a tárgyaláson és előkészítő iratokban előadott tényszámokat nem vitatta (11.jkv.2. old.2. bek.)
A Fővárosi Bíróság 7.K.32.352/2006/11-es számú ítéletével az alperes határozatát hatályon kívül helyezte tekintettel arra, hogy megítélése szerint nem valósult meg jogsértés. Az alperes fellebbezése folytán eljárt Fővárosi Ítélőtábla 2.Kf.27.057/2007/7-es számú végzésével az elsőfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. A végzés indokolása kifejtette, hogy az elsőfokú bíróság ítélete súlyosan megsértette indokolási kötelezettségét, amikor a szükséges tényeket és nyilatkozatokat nem vetette össze és az ezzel összefüggő bizonyítékokat nem értékelte, mérlegelte. Az elsőfokú bíróság megsértette a Pp.213. §. és 215. §-ában foglaltakat, mert nem minden kereseti kérelmet bírált el, illetve kereseten túlterjeszkedve járt el. Az elsőfokú bíróság nem döntött továbbá a gazdasági erőfölényről és nem döntött arról sem, hogy a felperes a megjelölt jogsértést elkövette-e avagy nem. A Fővárosi Ítélőtábla szerint az alperes azt kifogásolta a határozata rendelkező része szerint, hogy a felperes a program-csomag változások előtt nem kérte ki az előfizetők véleményét a változások elleni tiltakozásra - az annak következményeire való figyelmeztetés mellett - módot adva. Összességében az elsőfokú bíróság ítéletéből nem állapítható meg, hogy a bíróság döntését mire alapozta.
A megismételt eljárásban, a tárgyaláson felperes úgy nyilatkozott, hogy keresetét pontosítja akként, hogy kizárólag a korábbi elsőfokú ítélet jogi indokolásában foglalt és értékelt érveit tartja fenn, azzal, hogy az elsőfokú ítéleti indokolásban foglaltakkal egészíti ki, pontosítja érvelését.
Ezt követően a Fővárosi Bíróság 7.K.34385/2007/3. számú 2008 március 27. napján kelt ítéletével az alperes határozatát hatályon kívül helyezte és az alperest új eljárás lefolytatására kötelezte. Megállapította, hogy a gazdasági erőfölény fennálltát alperes nem bizonyította, e körben a tényállást nem tisztázta.
Ezt követően a Fővárosi Ítélőtábla 209 január 14. napján kelt 2.Kf.2788/2008/8. számú részítélete az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta és a felperesnek a gazdasági erőfölény hiányára alapított kereseti kérelmét elutasította, ezt meghaladóan az elsőfoltú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot a gazdasági erőfölénnyel való visszaélésre, valamint a bírság szankcióra vonatkozó kereseti kérelem tekintetében a per további tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította, tekintettel arra, hogy ez utóbbi kérdésekben az elsőfokú bíróság - eltérő jogi álláspontja miatt- nem foglalt állást.
A megismételt eljárásban felperes lényegét tekintve a per folyamán előadottakat tartotta fenn, megerősítve azt azzal, hogy a Nemzeti Hírközlési Hatóság is felpereshez hasonlóan jogszerűnek ítélete a hasonló körülmények közötti programcsomag módosításokat. Fenntartotta továbbra is; hogy kizárólag az alperesi határozat 78. pontja egyedesíti felperesre magatartását ( a 75-77 pontok más ügyek határozataiból kimásolt példálódzó szövegek) és itt egyértelműen csak azt rögzíti, hogy nem kérte ki az érintett előfizetők véleményét felperes előzetesen. Ez viszont iratellenes megállapítás.
Az alperes szintén mindenben fenntartotta a per során előadottakat. Kifejtette, hogy szerinte pedig a 75-78 pontokból állapítható meg a rendelkező rész tényleges tartalma. Ennek tükrében értelmezve a rendelkező rész szerint a visszaélés az volt, hogy az előfizetőknek küldött tájékoztató levél nem tartalmazta részletesen az egyes programcsomagok költségét és nem tartalmazta azt a figyelmeztetést, amely szerint ha a többség tiltakozik, akkor nem kerül sor a program módosítására. A határozat tényállási részét tartalmazó 29. pontjában rögzített jogkövetkezményekre való utalás nyilvánvalóan téves tájékoztatás, hiszen technikailag lehetetlen az, hogy ha az előfizető felszólal, akkor a módosítás nem lépne életbe.
Felperes a tárgyaláson elismerte, hogy valóban ez a jogkövetkezményekre való tájékoztatás annyiban nem helytálló, hogy ebben az esetben bírósági úton a felperes ki tudja kényszeríteni a szerződés módosítást. Ugyanakkor a felperesek ha e jogkövetkezmények tudatában felszólalnak, és ténylegesen többségben vannak, akkor valóban nem került volna sor a programmódosításra.
A bíróság megállapította, hogy a felperes keresete alapos.
Az elsőfokú bíróságnak abban már nem kellett állást foglalni, hogy a gazdasági erőfölény fennállt-e, mert ebben a kérdésben a Fővárosi Ítélőtábla részítélete már döntött. Megítélni ezért csak azt a jogkérdést kellett, hogy a tényekkel egyező-e azon alperesi határozati megállapítás, hogy a felperes a programcsomag módosítás előtt nem kérte ki az előfizetők véleményét, és ha ez valóban így történt, akkor ez visszaélésnek tekinthető-e.
A tisztességtelen piaci magatartás és versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996 évi LVII. törvény (Tpvt.) 21. § a.) pontja pedig akként rendelkezik, hogy tilos a gazdasági erőfölénnyel visszaélni, így különösen az üzleti kapcsolatokban - ideértve az általános szerződési feltételek alkalmazásának esetét is - tisztességtelenül vételi vagy eladási árakat megállapítani, vagy más módon indokolatlan előnyt kikötni, vagy hátrányos feltételek elfogadását kikényszeríteni.
Az alperesi határozat rendelkező része szerint a visszaélés ( jogsértés) abban nyilvánult meg, hogy a felperes "úgy léptette életbe jelentős többlet díjfizetési kötelezettséggel járó programcsomag módosításait, hogy arról előzetesen nem kérte ki a fogyasztók véleményét".
Az alperesi határozat 29. pontja a következőket rögzítette: "A szolgáltatási feltételekben bekövetkező változásokról a szolgáltató az előfizetők közvetlen értesítése mellett, az információs csatornán, valamint a Népszabadság 2004. november 29-i és november 30-i számában közzétett hirdetmények útján tájékoztatta előfizetőit. Az év eleji programcsomag- és díjváltozásokról az előfizetőknek megküldött értesítések tartalmazták a módosítások ismertetését, indokát. A megküldött ismertetések tartalmazták az alábbiakat:
"A fentiekkel, valamint az Általános Szerződési Feltételekben jelen levelünk alapján bekövetkezett változásokkal kapcsolatos észrevételeit 15 napon belül írásban jelezheti társaságunknak. Amennyiben észrevételeit nem jelzi, jelen levelünkben, valamint - ez alapján - az ÁSZF-ben foglalt módosításokat elfogadottnak tekintjük.""
Az alperesi határozat indokolásárnak 75-78. pontjai, amelyek alperes szerint a rendelkező rész konkrét tartalmát határozzák meg, tehát azt, hogy mi is a megállapított visszaélés, a következőket tartalmazza:
A 68/2005. sz. eljárás határozatának 33. pontja szerint A Versenytanács kialakult gyakorlata alapján a programcsomag kialakításának vizsgálatakor egyrészt figyelemmel kell lenni arra, hogy a jelenleg kialakult piaci szokások szerint a kábeltelevíziós vállalkozások az egyes televíziós műsorokat programcsomagokban kínálják, és ezért a fogyasztók számára jelentőséggel bír, hogy egy adott programcsomagban milyen konkrét programok jelennek meg, másrészt viszont tekintettel kell lenni arra is, hogy a fogyasztói igények heterogének, s így az egyes előfizetői csoportok (sőt az előfizető családok egyes tagjai) más-más programokat preferálnak, s a szolgáltatóknak ezen differenciált igényeket figyelembe véve kell műsorkínálatukat kialakítani.
A Vj-88/2003. sz. határozat 94. pontja szerint, ha egy új csatorna beállítása valamely programcsomagba többletköltséggel jár a fogyasztók számára, akkor a vállalkozástól elvárható annak ismerete, hogy az új műsorcsatorna a fogyasztók mekkora hányadának érdeklődésére tarthat számot. Nagy valószínűséggel ugyanis vannak olyan előfizetők, akik az új műsort nem igénylik, s így annak ellenére kényszerülnek magasabb díjat fizetni, hogy a nyújtott többletszolgáltatás számukra nem jelent többlet használati értéket, ami a Tpvt. 21. § a) pontjába ütköző hátrányos feltétel elfogadásának kikényszerítését jelentheti. Ezért a vállalkozásnak célszerű olyan kapcsolatot kialakítani előfizetőivel, hogy valamely jelentős többletköltséggel járó műsor programcsomag(ok)ba történő felvételekor biztosítva legyen az előfizetői érdekek figyelembevételének lehetősége, oly módon, hogy a programcsomagok átalakítása előtt megfelelő határidő mellett - igazolhatóan és az átalakítás díjkihatásaival együtt - közli az átalakításra vonatkozó, az árakra is kiható elképzeléseit a fogyasztókkal. Ebben az esetben az előfizetők többsége felszólamlásának hiányában jogszerűen valósíthatja meg az új csatorna programcsomagba történő beállítását.
A Vj-31/2002. sz. eljárást lezáró érdemi határozatának 58. pontjában a Versenytanács megállapította, hogy "egy kábeltelevíziós szolgáltató akkor jár el jogszerűtlenül, ha önkényesen, kellő fogyasztói igény nélkül változtatja meg a csomag összetételét. A fogyasztók számára költségalapon indokolt, bővítésből adódó, érezhető mértékű díjemelés előtt a monopol helyzetben levő vállalkozás lehetőséget kell, hogy adjon az előfizetőknek arra, hogy azok a tervezett módosításról véleményt mondhassanak. Amennyiben az előfizetők többsége nemtetszését fejezi ki az érezhető díjemelést okozó módosítás vagy bővítés kapcsán, akkor azt a szolgáltató jogszerűen nem teheti meg. Ezzel ugyanis az előfizetők nagy részét arra kötelezi, hogy egy általuk nem igényelt árut, áru-elemet is megvásároljanak. A monopóliumnak kiszolgáltatott előfizető ezt kényszerként, indokolatlan jövedelemátrendeződésként éli meg, nincsen reális lehetősége máshoz fordulni."
A 78- pont:
A Versenytanács álláspontja szerint egy kábeltelevíziós szolgáltató akkor jár el a Tpvt.-be ütközően, ha önkényesen, a fogyasztói igények kellő ismerete nélkül változtatja meg a csomag összetételét. A programcsomagok fogyasztói igények előzetes ismerete hiányában végrehajtott átalakítása abban az esetben lehet jogsértő, ha a programcsomagok összetétele jelentősen megváltozik (számos program kerül ki és/vagy számos új program kerül be a programcsomagokba) és a módosítások következtében a programcsomagok díjtételei jelentősen növekednek.
A bíróság megítélése szerint a fenti határozati rendelkezések alapján egyértelműen megállapítható, hogy a 75-77 pontok idézetek más határozatokból vett idézetek, melyhez képest a "Versenytanács" álláspontja jelen ügyben a 78. pontból kitűnően annyi, hogy a fogyasztói igényeket kellően kell ismerni a program csomag módosításához. A rendelkező rész ugyanezt állapítja meg. A bíróság ezért felperes azon álláspontját osztotta, hogy rendelkező részből még az indokolási rész figyelembevételével sem következik az, hogy a határozat azért marasztalta volna el felperest, mert a tájékoztatása nem volt megfelelő.
A bíróság nem vitatja, hogy az alperes által tárgyaláson és jelen határozatban is idézett korábbi ügyekben kialakított azon álláspont, hogy az előfizetők többségének felszólalása esetén visszaélésnek minősül egy felpereséhez hasonló program csomagmódosítás, lehet ésszerű és megfelelő jogi mérce. Ez azonban jelen ügyben nem került alkalmazásra, az alperesnek e mérce megfogalmazása csak perbeli előadása volt.
Ha a bíróság el is fogadná azt, hogy mégis ezt a mércét alkalmazta alperes- csak határozatának megfogalmazása nem egyértelmű - még ebben az esetben is az állapítható meg, hogy felperes nem mulasztotta el a jogkövetkezményekre történő figyelmeztetést, mint ahogy az árváltozás mértékéről és okairól is számot adott.
A határozat 29. pontja egyértelműen rögzíti, hogy a felperes minden egyes előfizetőt tájékoztatott az árváltozásról annak indokairól, sőt jogkövetkezményként feltüntette azt is, hogy az előfizető felszólalása azzal jár, hogy a módosítás nem lép érvénybe.
A bíróság megítélése szerint ezt a figyelmeztetést az előfizető akként értelmezhette csak, hogy ha felszólal, akkor nem lép érvénybe a módosítás. Lehet, hogy ez a figyelmeztetés félrevezető, hiszen bíróság útján a szerződés módosítást ki tudja kényszeríteni a felperes, azonban a figyelmeztetés "félrevezető volta" nem volt a határozat tárgya. Ellenben ez a figyelmeztetés alkalmas volt arra, hogy azon előfizetők is felszólaljanak, akik egyébként nem reagáltak volna, mert nem bíztak abban, hogy a többség fel fog szólalni. Ez pedig azt jelenti, hogy a felperes ezzel a figyelmeztetéssel többet tett annak érdekében, hogy az előfizetők kifejezzék tiltakozásukat, mint ha csak azt a figyelmeztetést alkalmazza, hogy a többség felszólalása esetén nem kerül sor a program módosítására. Mivel ennek ellenére a többség nem tiltakozott, ezért visszaélésről sem beszélhetünk. Nem vitatja a bíróság, hogy az alkalmazott figyelmeztetés, ha tényleg "félrevezető", akkor e "félrevezető" volta vizsgálható körülmény lehet, de erre alperes eljárása nem terjedt ki.
A bíróság egyebekben fenntartja a visszaélés körében a 7.K.32.352/2006/11-es számú ítéletben kifejtett álláspontját, melyre jelen ítéleti indokolásban csak vissza utal.
A fentiekre tekintettel a bíróság megállapította, hogy felperes nem sértette meg a Tpvt.21. §-át, az ezt megállapító alperesi határozat jogsértő volt és ezért a bíróság azt a Pp.339.§.(1) bekezdése alapján hatályon kívül helyezte. A bíróság megjegyzi, hogy a felperes megváltoztatást kért, ugyanakkor a törvényességi felülvizsgálatot végző bíróság kivételes reformatórius jogkörével a főszabály szerinti kasszáció helyett akkor élhet, ha a törvényességi kontrollhoz igazodó Pp.339. § (1) bekezdése szerinti kasszációs jogkör nem alkalmas a jogsértés orvoslására. Mivel alperes eljárása hivatalból indított eljárás volt, ezért a Pp.339.§.(1) bekezdésén alapuló általános szabály szerinti hatályon kívül helyezés joghatása annak megállapítása, hogy a felperes nem követett el jogsértést, továbbiakban nincs olyan versenyhatósági határozat, amely bármilyen joghatást váltana ki. A bíróság ezen megállapító ítélete folytán az eljárás alapját képező felperesi magatartás tekintetében újabb eljárás az alperes által nem folytatható le, mert az ítélt dolog.
A bíróság azért tartotta szükségtelennek új eljárás lefolytatását, mert az olyan kérdések vizsgálatára vonatkozhatott volna csak, amely jelen alperesi határozat tárgyát nem képezte.
A bíróság a perköltségről és az illetékről a Pp.78.§.(1) bek és a 32/2003 IM rendelet 3.§.(3) bekezdése, valamint az Itv.43.§.(3) bek és a 6/1986(VI.26) IM rendelet 14.§.-a alapján döntött.
A bíróság a perköltség megállapítása során figyelembe vette a másodfokú bíróság végzésében megállapított 7000 Ft és részítéletében megállapított 15.000 Ft perköltséget is, míg a két megismételt eljárás tekintetében egyenként 10.000 -10.000 Ft perköltséget tartott indokoltnak megállapítani, míg az eredeti elsőfokú eljárás perleöltsége figyelemmel a több tárgyalásra és a részletes előkészítő iratokra 50.000 Ft volt.
Budapest, 2009. június 25. napján
Jogerős: 2009. augusztus 28.
A PR-TELECOM kábeltelevíziós szolgáltatót marasztalta el a GVH
Vj-98/2005/20

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság