text:
Bárándy Gergely A KÖZÖSSÉGEK EMBERI MÉLTÓSÁGÁNAK BÜNTETŐJOGI VÉDELME MAGYARORSZÁGON. PhD értekezés tézisei. Témavezető: dr. Gál István László PhD - PDF
Bárándy Gergely A KÖZÖSSÉGEK EMBERI MÉLTÓSÁGÁNAK BÜNTETŐJOGI VÉDELME MAGYARORSZÁGON. PhD értekezés tézisei. Témavezető: dr. Gál István László PhD
Download "Bárándy Gergely A KÖZÖSSÉGEK EMBERI MÉLTÓSÁGÁNAK BÜNTETŐJOGI VÉDELME MAGYARORSZÁGON. PhD értekezés tézisei. Témavezető: dr. Gál István László PhD"
1 Bárándy Gergely A KÖZÖSSÉGEK EMBERI MÉLTÓSÁGÁNAK BÜNTETŐJOGI VÉDELME MAGYARORSZÁGON PhD értekezés tézisei Témavezető: dr. Gál István László PhD Pécsi Tudományegyetem Állam és Jogtudományi Kar Büntetőjogi Tanszék Budapest,
2 I. A kutatási téma előzményeinek összefoglalása [az értekezés témája és a kitűzött kutatási feladat] Általánosan elfogadott meghatározás szerint a társadalom fogalmán minden olyan szervezett emberi közösséget értenünk kell, amelyet valamilyen összekötő elem tart egyben. Ebből következően ha az államot mint tényleges entitást röviden meg kellene határoznunk, azt mondhatnánk, az az emberek társadalmi együttélésének viszonylag állandó és sajátos szabályozottság mentén definiált rendje. Ebben a rendben annak érdekében, hogy a viszonylagos állandóság érvényre juthasson, fel kell állítani egy olyan szabályrendszert, amely megfelel az adott társadalom adott időszakban és korszakban kialakult fejlettségi szintjének és szabályozási igényeinek. A gondolat, hogy az emberi együttélés nélkülözhetetlen előfeltétele e szabályrendszer, azaz a mindenki által ismert és elismert magatartási normák érvényesülése, érvényre juttatása, a kezdetektől része az emberiség kultúrkincsének. 1 Ha e szabályrendszer ennek nem felel meg, az óhatatlanul elégedetlenséget szül, a társadalom identitászavarba kerül, hiszen igényére nem reagál az arra hivatott grémium. Mindez abból a törvényszerűségből adódik, hogy ha az ember nem számíthatja ki előre magatartásának következményeit, lehetetlenné válik az előrelátás és az ennek megfelelő cselekvés az élet minden területén. Elliott Aronson szerint ez az a pont, ahol a racionális és céltudatos cselekvés helyére az ösztönös rögtönzések lépnek. 2 Az említett biztonságigény természetesen a hatalom letéteményeseivel szemben fogalmazódik meg. A jogállam megvalósítása folyamat. Az állami szervek számára alkotmányos kötelesség ezen munkálkodni. 3 A szabályozási rendszer kialakításakor ezt szem előtt tartva kell a jogállami demokrácia mindig változó elvárásai mentén determinált társadalmi elvárásokat teljesíteni, olyan alapvető értékek szem előtt tartásával, amelyek az állam és az egyén viszonyát, a társadalmi viszonyok széles körének átfogó törvényi szabályozását, mind az anyagi, mind az eljárási jogszabályok mindenkire egyaránt kötelező voltát 1 Horkay-Hörcher Ferenc, Előadások a XIX. és XX. század állambölcselete köréből, Budapest, Szent István Társulat, 2001, Elliott Aronson, A társas lény, KJK KERSZÖV, /A/2008. AB határozat Kiss László alkotmánybíró párhuzamos indokolása II/1. pont, Abh. 11/1992., Abh. 77/1992., Abh. 80/
3 jelentik, akként, hogy a társadalmat általában a jog és a törvényes rend tisztelete jellemezze. E társadalmi elvárás és a neki való megfelelési kötelezettség vizsgálata érhető tetten az értekezésemben bejárt területen is. A jogállami demokrácia egyik fokmérője ugyanis nem csupán az egyéni szabadságjogok érvényre jutásának és érvényre juttatásának mikéntje, hanem az is, hogy milyen garanciarendszer mentén működhetnek az egyén számára garantált alapvető, avagy kvázi alapvető jogok. Kérdés, hogy mely alapjogot lehet és kell a többi fölé helyezni, és mely jogok azok, amelyek nem gyakorolhatók mások rovására. A Büntető Törvénykönyv (a továbbiakban: Btk.) tükrözi egy adott kor adott társadalmának állapotát, felfogását, így lehet, hogy egyes cselekményeket koronként, a különböző társadalmakban másként kell értékelni, esetleg értékelni sem kell. Hazánkban a rendszerváltás idején gyökeres változásoknak lehettünk részesei, amelyek különleges igényeket támasztottak a jogalkotás területén, s ugyanakkor meghatározó befolyással voltak az emberek gondolkodásmódjára. A szólásszabadság határát a nagy társadalmi és politikai változások idején vagy szélsőségesen tág, vagy szélsőségesen szűk határok közt vonják meg: szélsőségesen szűk határok közt, ha demokrácia alakul diktatúrává, szélsőségesen tág határok közt, ha diktatórikus berendezkedésű ország alakul demokratikussá. Természetes tehát, hogy közvetlenül egy totalitárius rendszer megdöntése után a visszarendeződés megakadályozásának egyik legfontosabb eszköze a szinte korlátlan szólásszabadság biztosítása. Egy kialakult és stabilizálódott demokráciában viszont amilyen évek óta Magyarország az állampolgárok és egyes társadalmi csoportok jogos érdekeinek szem előtt tartásával jóval szűkebb keretek közt kell megvonni a szólásszabadság határait, mint az átalakulást közvetlenül követő időkben. E gondolatmenet, amelyet a jogalkotó is kiemel a legutóbbi törvényjavaslat indokolásában, végre megjelent az alkotmánybírósági külön-, illetve párhuzamos véleményekben is. Kiss László alkotmánybíró fogalmaz a leghatározottabban: el lehet-e jutni odáig, hogy éppen valamely fontos jogállami intézmény [itt: a ténylegesen és érdemben korlátozhatatlan alapjogként viselkedő véleménynyilvánítási szabadság] válik veszélyessé magára a jogállamra? 4 Az elmúlt időszak eseményeit szemlélve válaszom igen. 4 95/2008 (VII. 3.) AB határozat Kiss László alkotmánybíró párhuzamos indokolása II/3. pont. 3
4 Magyarországon napjainkra az a paradox helyzet alakult ki, hogy míg az ország egyik felében Európa kulturális fővárosa épül, a másik felében a szólás és véleménynyilvánítás korlátlan szabadságának védőernyője alatt durván tipornak a társadalom egyes csoportjainak érzületébe, komoly és sok esetben közvetlen fenyegetettségben tartva őket ben, amikor először foglalkozni kezdtem a gyalázkodás pönalizálásának kérdéskörével, csakis a közösségek védelme érdekében gondoltam azt fontosnak. Mára sajnos egy új érv került az eredeti mellé, sőt megkockáztatom, előbbre is: napjainkban a tettlegességtől vissza nem riadó szélsőséges csoportok egyre markánsabban vannak jelen mindennapjainkban, s a hatóságok tehetetlenek. Sokak szerint a tehetetlenség oka a nem konzekvens jogértelmezés és jogalkalmazás, mások szerint a hiányos jogszabályi környezet. Tény, hogy előretörésüknek, fejlődésüknek nem tudunk hatékonyan gátat szabni. A gyalázkodás szankcionálása már nem csupán a közösségek becsületének és emberi méltóságának védelme érdekében szükséges, hanem azért is, mert más jogszabályokkal együtt hatékony eszköz lenne az önkényuralmi rendszereket éltető, azok ideológiáját valló és visszaállítani kívánó radikálisok visszaszorítására. Értekezésem célja annak igazolása, hogy a szólásszabadság korlátozása a társadalom tagjainak vagy csoportjainak becsülete, testi épsége és emberi méltósága érdekében indokolt. Erre azonban csak komplex jogi eszközök konstruálásával, a rendelkezésre álló jogszabályi eszköztár újragondolásával, az értelmezési bizonytalanságok kiküszöbölésével, és a hiányzó szabályozási struktúra megalkotásával kerülhet sor. Okulva ugyanis az Alkotmánybíróság (a továbbiakban: AB) izgatási tárgyú határozataiban foglaltakból, a kérdést újra kellett fogalmazni, immár nem a közrend védelme, hanem az emberi méltóság mint védett jogi tárgy oltalomban részesítésének igényével. A 95/2008 (VII. 3.) AB határozat igazolta, hogy a jogalkotás jó úton jár, amelyen az elutasító döntés ellenére tovább kell haladni. Értekezésemben azt vizsgálom, hogyan. A kitűzött kutatási feladat ennek megfelelően a közösségek méltóságát sértő cselekményekkel kapcsolatban felmerülő jogi és jogpolitikai események, trendek és irányvonalak feltáró elemzése, annak a kérdésnek a megválaszolása, hogy kell-e, és ha igen, lehetséges-e, s ez esetben milyen eszközökkel lehet büntetni a társadalom egyes csoportjainak emberi méltóságát durván sértő verbális és nonverbális agressziót. 4
5 II. Az értekezés elkészítésében alkalmazott módszerek [kutatási módszertan] Annak érdekében, hogy kutatási feladatomat a cél szem előtt tartásával elvégezhessem, a következő kutatási módszereket alkalmaztam. A tárgykör elméleti megalapozásául a magyar, valamint a külföldi szakirodalom és tételes joganyag, továbbá a parlamenti és bírói gyakorlat szolgált. Az ehhez szükséges jogirodalom és jogforrások feltárása többéves anyaggyűjtés eredménye, amelynek során feldolgozásra került az említett szakirodalom túlnyomó része. Kutatómunkámhoz az Egyetemi Könyvtár, továbbá az Országgyűlési Könyvtár vonatkozó anyaga szolgált segítségül, amelynek segítségével tanulmányozhattam a hazai és a nemzetközi szakirodalmat. A témakör vizsgálata során nem mellőzhettem az internetes forrásmunkák tanulmányozását. Ennek során kiemelt jelentőséget tulajdonítottam annak, hogy csakis a releváns és bevett tudományos szabályoknak megfelelően verifikált, vagy az egyes nemzetközi szervezetek hivatalos honlapján megjelent dokumentumok kerüljenek feldolgozásra. Kutatómunkám során az International Visitor Leadership Program keretében egy hónapot töltöttem az Egyesült Államokban, ahol az amerikai igazságügyi rendszert és jogalkotási mechanizmust tanulmányozhattam. A Legfelsőbb Bíróság adatállományában fellelhető legfontosabb idevágó hazai ítéletek analízisére, valamint az egyes törvények, törvényjavaslatok és az eredeti parlamenti vitaanyag elemző értékelésére is nagy súlyt fektettem. A jogszabályhelyek, az egyes normák megalkotásának körülményeit feltáró elemzés, a jogesetek bemutatása, ismertetése bizonyos fejezeteknek leíró jelleget ad ugyan, mégis szükségesnek találtam az ilyen jellegű vizsgálatot is, tekintve, hogy az összefüggések feltárásánál lényeges az összehasonlító jogi, továbbá az elemző módszer használata. Ennek során különös figyelemmel voltam az AB izgatási tárgyú döntései, valamint a gyalázkodás tárgykörében hozott döntés közötti fejlődési ív feltárására, a nemzetközi és hazai jogfejlődés irányainak tárgyalására. A tárgyalt téma gyakorlati aspektusainak elemzése során saját elméleti kutatásaim eredményeit használtam fel, megállapításaim tehát elméleti és gyakorlati tapasztalatokon alapulnak. Országgyűlési képviselőként és az Alkotmányügyi, Igazságügyi és Ügyrendi Bizottság tagjaként alkalmam nyílt 5
6 arra, hogy a gyalázkodás büntető és polgári szabályozási koncepciójának alakítója, a büntetőjogi tárgyú, valamint az Alkotmány módosítására irányuló törvényjavaslat egyik előterjesztője legyek. Munkám ennélfogva egyfelől kutatásom, másfelől szakpolitikusi tevékenységem eredménye. III. Az értekezés rövid összefoglalása Dolgozatom öt, egymásra épülő főbb egységből áll össze. III.1. Alapvetés és fogalommeghatározás Értekezésem I. részében a téma alapgondolatait taglaló első fejezetet követően a legfontosabb fogalmak tisztázását végzem el, hiszen a téma elemző értékelésére, annak tudományos vizsgálatára nem kerülhet sor a mindenkori szabályozási koncepció alapját jelentő fogalmak meghatározása nélkül. A második fejezet a kommunikációs jogok, továbbá az élethez és az emberi méltósághoz való jog egyéni és csoportkontextusban történő vizsgálatával foglalkozik, amelyet a két jog társadalmi együttélés során felvetődő összeütközésének elemzése követ. John Milton és John Stuart Mill gondolatainak elemzése azért szükséges, mert az AB által alkalmazott alapjogi tesztek eredete e gondolkodókig vezethető vissza. A véleménynyilvánítás szabadsága mint a cenzúrával szemben megszületett, szinte valamennyi polgári forradalom zászlajára tűzött, első generációs politikai szabadságjog kiemelt szerepet tölt be az alapjogok között. Az AB ezzel kapcsolatban kifejtette: a véleménynyilvánítás szabadsága mely a véleményt, azaz a bírálatot, kritikát annak érték- és igazságtartamára tekintet nélkül védi a kommunikációs alapjogok anyajogaként funkcionál, amely által, a káros és az építő gondolatok, vélemények ütköztetése útján kikristályosodhat a társadalmilag elvárt, elfogadható eszme. Mindez azonban csak abban az esetben lehet igaz, ha az egymással kommunikáló két fél azonos pozícióban, azonos erőviszonyt képviselve folytat valódi dialógust egymással. Éppen ezért nem lehet mindenkor a kommunikációs alapjogok korlátozhatatlanságából kiindulni; határukat az arra a kérdésre adott válasz jelöli ki, hogy meddig igazolható az egyén szabadságának terjedelme, és hol az a pont, amikor e jog gyakorlása másokat durván sért. Ebből következően hangsúlyozandó: a kritikát akkor kell és lehet büntetni, ha az már nem érv, hanem mások emberi 6
7 méltóságát sértő kirohanás. Az élethez és az emberi méltósághoz való jog oszthatatlan és korlátozhatatlan, egyetemes emberi alapjog, a puszta létezésből levezethető transzcendens tény. 5 Ebből következik, hogy mind az emberi jogok katalógusában, mind a modern alkotmányokban az emberi élet és méltóság nem pusztán alapjogokként, hanem jogok forrásaiként, 6 gyakorlatilag jogon kívüli, sérthetetlen értékekként szerepelnek. E sérthetetlen értékek passzív tiszteletben tartásáról és aktív védelméről kell a jognak mindenkor gondoskodnia. Az elméleti megalapozás arra hívja fel a figyelmet, hogy a mai társadalmi köztudatban, a társadalmi együttélés során adódnak olyan élethelyzetek, amikor a nevezett két alapjog egymással kollízióban áll. A kívánatos helyzet az, hogy a két jog egymást kiegészítve működik, abban az esetben pedig, ha az egyik jogot valaki visszaélésszerűen gyakorolja és ezzel mások alanyi jogát sérti, erre a jogalkotásnak válaszolnia kell, szem előtt tartva, hogy az alapjogot érintő büntetőjogi korlátozás csak akkor állhatja ki az alkotmányosság próbáját, ha valamely más alapjog sérelmének megelőzésére törekszik. 7 Mivel a témám szempontjából releváns alapjogi kollízió fő szabály szerint a közösségek emberi méltóságának megsértésében manifesztálódik, értekezésemben szükségesnek tartottam egyrészt a közösségek méltósága, másrészt a társadalom egyes csoportjai sérelmére elkövetett ilyen jellegű cselekmények meghatározását. A közösséget mint saját belső normákkal, értékrenddel rendelkező jogi és társadalmi entitást úgy definiálhatjuk, mint olyan személyösszességet, amelynek tagjai egymással összetartozónak, kívülállóktól különbözőnek érzik magukat. Pusztán azon emberi tulajdonságokat csoportképző ismérvként elismerve, amelyek az egyén és a csoport önazonosságát is egyformán meghatározzák, 8 az így definiált csoporthoz tartozás mint az egyén lényegi jellemvonásaihoz tartozó tulajdonságok összességének része, éppúgy a személyiségi jogok körébe vonható. A közösséget alkotó, egymással szoros 5 Horváth Dóra, Véleménynyilvánítás szabadsága kontra gyűlöletbeszéd, Studia Iuvenum Iurisperitorum, 2004/II, Vö. Kilényi Géza, Az Alkotmány egyes (alapelvi, alapjogi) rendelkezéseinek jogi jellege, Társadalmi Szemle, 1995/11, Az alapjogi korlátozás megengedhetőségéről lásd 30/1992 (V. 26.) AB határozat. 8 Az AB eddigi gyakorlatában két, a védelem teljességére érdemes csoportot határozott meg, mégpedig a személyiséget meghatározó lényegi tulajdonságok alapján. A 22/1997 (IV. 25.) AB határozatban a nemzeti vagy etnikai kisebbséghez tartozást, a 4/1993 (II. 12.) AB határozatban pedig a vallási meggyőződést tekintette ilyennek. 7
8 összefonódásban álló egyének emberi méltóságának ugyanis van egy olyan kifejeződése, amely kizárólag azáltal létezik, hogy az adott személy a közösséghez tartozik. A közösségek méltósága tehát nem jelent mást, mint a közösség tagjának azon egyéni méltóságát, amely a közösséghez tartozásánál fogva létezik. Ez pedig éppúgy méltó a védelemre, mint a csoporttól elkülönült személy egyéni méltósága. Ennek ellenére Alkotmányunk kizárólag az egyénhez kapcsolja az emberi méltóság fogalmát, s miután annak lényegi tartalmát részletesen meghatározta, a testület adós maradt a közösségek méltóságának dogmatikai meghatározásával, és az ezzel kapcsolatos alapjogi védelem kifejtésével. A problémát éppen ez okozza. Jogrendszerünk jelenleg a közösség méltóságának védelmét csak közvetetten, csupán annyiban és akkor biztosítja, amennyiben az adott jogsértés egyúttal egyéni érdeksérelmet is okozott, és az így keletkezett igényt a sértett polgári peres eljárás kezdeményezésével, vagy büntetőjogi úton személyesen érvényesíti. Kérdés tehát, hogy miként oldható fel az abból fakadó anomália, hogy míg nyilvántartott tagsággal (és jogi személyiséggel) rendelkező személyösszesség igényt tarthat személyiségi jogai védelmére, addig kollektív jogsértés esetén egy kisebbség, amelyet nap mint nap a kiirtásukra irányuló megnyilvánulásokkal támadnak, s amely pusztán azon az alapon szerveződik, hogy tagjai a csoporthoz tartozónak vallják magukat, nem formálhat jogot ugyanerre. Az értekezésemben elemzett valamennyi agresszív verbális és nonverbális megnyilvánulás megfélemlítő erővel hat, 9 tehát sérti az érintett közösség tagjainak biztonságérzetét. Mindennek a közvetlen veszélyen kívüli további veszélye és sajnálatos következménye, hogy a társadalom egészében indulat kiváltására alkalmas tartalmat hordoz. Bár lehetetlen kimerítően felsorolni, hogy az adott közösséget milyen tartalommal illeti meg a védelem, látható, hogy a csoportokat ért támadások épp azért igen veszélyesek, mert tudva és akarva támadják az érintett kisebbség tagjainak szabad identitásvállalását. A gyűlöletbeszéd, a gyalázkodás lényegét abban ragadhatjuk meg, hogy az minden olyan, egy közösség ellen irányuló verbális avagy nonverbális megnyilvánulást jelent, amely a csoporton keresztül érvényesülve annak tagjaira kihatóan a csoporttagok emberi méltóságát sérti, amikor a csoporttagoknak ama közös tulajdonságát teszi kérdésessé, amely a csoporthoz 9 Tilk Péter, A kifejezési szabadság és a gyűlöletbeszéd néhány alkotmányjogi vonatkozása, Acta Humana, 2005/1, 14. 8
9 tartozás révén az ember személyiségének lényegi tulajdonsága. Mivel a közösség és tagjai között igen szoros kapcsolat van, a közösséget ért sérelem gyakorlatilag átsugárzik az egyénre. A jogtudomány álláspontja megoszlik a tekintetben, hogy a jelenleg hatályos jogi eszköztár alkalmas-e ez esetben megfelelő jogvédelmet biztosítani, így szükségesnek találtam a közösségek méltóságának védelme érdekében lefolyt szignifikáns peres eljárások elemzését. A konklúzió az, hogy a jelenlegi jogszabályi környezet nem teszi lehetővé a közösségi jogvédelmet, mivel sem a polgári, sem a büntető ítélkezési gyakorlat nem ismeri el a csoport perbeli legitimációját, kizárva ezzel a közösségek személyiségvédelmének lehetőségét. III.2. Hazai szabályozási kísérletek (történeti rész) Dolgozatom II. részében két fejezetben elemzem a szabályozás eddigi történetét. Elsőként a bűntettekről és vétségekről szóló évi V. törvénycikk (Csemegi Kódex) megalkotásától a rendszerváltozásig terjedő időszakot vizsgálom, majd az ig, vagyis a 18/2004 (V. 25.) AB határozatig terjedő időszakot elemzem. A két periódus markánsan elválik egymástól. Az első fejezetben tárgyalt leíró elemzés témám szempontjából azért lényeges, mert bár az előbbi korszakban a közösségek emberi méltóságának kérdése fel sem merült, annak tényét sem a jogirodalom, sem a joggyakorlat nem vitatta az itt bemutatott normaanyag képezi a kritikai elemzésre kerülő alkotmánybírósági határozatok hivatkozási alapját. Valamennyi határozat utal ugyanis a Curia által adott definíciókra. A közösségek emberi méltósága védelmének kérdésköre, a társadalmi csoportokat ért durva verbális támadások pönalizálása a közösség elleni izgatás törvényi tényállásának módosítása útján csupán a Btk.-t módosító évi XXV. törvény egyes rendelkezéseinek alkotmányellenességét megállapító AB határozatot követően nyert aktualitást. Az AB a rendszerváltozás óta napjainkig négyszer határozott a közösség elleni izgatásról szóló törvényi tényállásról. 10 Valamennyi szabályozási kísérlet, csakúgy, mint az AB erre adott válaszai, közvetlen hatással vannak a mai magyar jogfejlődésre. 10 A 30/1992 (V. 26.) AB határozat elemzését lásd Szabó András Gyűlöletbeszéd és gyűlöletre uszítás című tanulmányában (Kriminológiai Közlemények, 60[2002], 63 68); a 12/1999 (V. 21.) AB határozat részletes elemzését lásd Varga Zoltán Gyűlöletbeszéd című tanulmányában (Kriminológiai Közlemények, 60[2002], 69 77). 9
10 Az első 30/1992 (V. 26.) AB határozat idején hazánk frissen tért át a demokratikus államberendezkedésre a pártállami államrend hosszú évei után. Ez a korszakváltás tette indokolttá, hogy a cenzúra évtizedei után a testület az individuális jogokat a kollektív jogvédelem elé helyezve akként foglaljon állást, hogy minden vélemény vonatkozásában kívánatos a szabad vita 11 folytatása. Az AB ebben a határozatában rögzítette azon elveket, amelyeket máig az alapjogi bíráskodás axiomatikus igazságaiként alkalmaznak. Az AB az általa kidolgozott szükségességi-arányossági, továbbá az amerikai jogfejlődésből átvett clear and present danger teszttel a konkrét ügy eldöntésén kívül a későbbiekre is érvényes kiindulópontokat határozott meg, 12 és határozatával lerakta az alapjait a véleménynyilvánításhoz való jog liberális koncepciójának [ ], amelyre az jellemző, ha egy gondolatra vannak vevők a gondolatok piacán, akkor annak joga van megjelenni ezen a piacon. 13 Az AB határozat az alapjogi kollízió esetére útmutatást adva kiemeli: a véleménynyilvánítás szabadsága lehetővé teszi az egyén megalapozott részvételét a társadalmi és politikai folyamatokban. 14 Ezzel szemben Aki uszít, az valamely személy, csoport, szervezet, intézkedés ellen ellenséges magatartásra, ellenséges, kárt okozó tevékenységre biztat, ingerel, lázít. Az uszítás nem csupán a köznyugalmat sérti, hanem az egyéni alapjogsérelem bekövetkezésével megalapozottan fenyeget. Ez a kettős megalapozott intenzív, és bizonyos mérték feletti veszély az, amely a büntetőjog ultima ratiós jellegét szem előtt tartva alkotmányossá teszi az uszítás tényállását. Az AB határozat a véleménynyilvánítási szabadság korlátozásának mércéjét az uszításban vonva meg kimondta: bár a közösségek méltósága a véleménynyilvánítási szabadság alkotmányos korlátját képezheti, a gyalázkodási tényállás alkotmányellenes, mivel az nem külső korlátot jelent, hanem értéktartalmára tekintettel minősíti a véleményt, csupán elvontan védve a köznyugalmat akként, hogy nem feltételezi egyéni jogok sérelmét. Vélhetőleg a határozatban kidolgozott két teszt félreérthető interpretációja vezetett a BH számú eseti döntésben foglaltakra: Szabó Albert 11 Molnár Péter, Pótcselekvés, Fundamentum, 2000/3, Koltay András, A köztársaság nevében, in Uő Balla Judit Borbély Zoltán (szerk.), Pálinkás György emlékkönyv, Budapest, Rejtjel, 2007, Legény Krisztián, Szólásszabadság és tolerancia, a gyűlöletbeszéd szabályozásának alternatívái, Jogi Tanulmányok, /1992 (V. 26.) AB határozat, III pont. 10
11 ügyében a Legfelsőbb Bíróság a büntethetőség küszöbét a határozattal ellentétes jogértelmezést elfogadva a zsidóság elleni tevőleges magatartásra való buzdításban jelölte meg, elvárva, hogy az adott kijelentés már-már tevőleges magatartásba menjen át. Ítéletében a Legfelsőbb Bíróság a jogalkalmazói gyakorlatban az egységes jogalkalmazás hiányát váltva ki a közösség elleni izgatás szűkítő értelmezését fogadva el, gyakorlatilag új mércét alkalmazott az ügy eldöntésekor. 15 A határozatot, továbbá a Legfelsőbb Bíróság döntését követően kezdődő vitafolyamat homlokterében az állt, hogy célként tételezve a nem uszító, hanem gyalázkodó jellegű magatartások szankcionálását, korlátozható-e a visszaélésszerűen gyakorolt szólásszabadság a közösségek méltóságának védelme érdekében, és ha igen, milyen módon. A 12/1999 (V. 21.) AB határozat alapjául szolgáló évi XVII. törvény megalkotásának a jogalkotási szükségességet társadalmi szinten is magyarázó tényezője az említetteken kívül az volt, hogy ebben az időszakban hazánkban elszaporodtak az olyan erőszakos bűncselekmények, amelyek indítéka a sértettek más nemzeti, faji vagy vallási csoporthoz tartozása volt. A norma nem állta ki az alkotmányosság próbáját. Összegezve az AB álláspontját: a gyűlöletkeltésre alkalmas egyéb cselekmény fordulat alkotmányellenessége abban ragadható meg, hogy azzal a jogalkotó egyrészt túlzott mértékben leszállítva a büntethetőség uszításban meghatározott küszöbét, a véleménynyilvánítás szabadságát túlzottan korlátozza, másrészt határozatlansága folytán nem felel meg a normavilágosság követelményének, így az alkotmányos büntetőjog elveivel ellentétben áll. Hivatkozva a 30/1992 (V. 26.) AB határozatban foglaltakra, a testület leszögezte: ha a veszély eléri azt a nagyságrendet, amit az uszítás, akkor nincs szükség az»egyéb cselekmény«elkülönítésére, mert az uszítás tényállása elnyeli az ilyen magatartást. 16 A 12/1999 (V. 21.) AB határozat a 30/1992 (V. 26.) AB határozatnak a véleménynyilvánítási szabadság liberális felfogását, a társadalom öntisztuló képességét valló nyomvonalán haladt tovább. Ehhez képest csupán egy év telt el, amikor az önkényuralmi jelképek használatának tárgyában állást foglalt: a 14/2000 (V. 12.) AB határozatban a társadalom önszabályozó képességébe vetett hit megdőlt, a testület a büntethetőség küszöbének leszállítását elfogadva kimondta, hogy az elmúlt diktatúrák ideológiáin alapuló 15 Koltay, i. m., /1999 (V. 21.) AB határozat II. pont. 11
12 tevékenységek száműzendők a nyilvánosságból, tekintettel arra, hogy a társadalom nem képes szembenézni a múltjával, a fájó, szégyenteljes történelmi tapasztalatokkal és kellő erővel elítélni [ ] a különböző csoportokat sértő megnyilvánulásokat. 17 Az AB határozatok közötti koherencia hiánya, a mindegyikkel szemben álló Legfelsőbb Bírósági gyakorlat, az ellentmondásos jogalkalmazás sürgetővé tette a jogalkotást. A jogalkotási folyamatban katalizáló szerepet játszott ifj. Hegedűs Lóránt ügye. Az általa közzétett, durván antiszemita hangvételű írást követően több társadalmi szervezet követelte olyan szabályrendszer megalkotását, amely lehetővé teszi a gyűlölködő kijelentések elleni hatékony fellépést. A lefolyt büntetőügyben a Fővárosi Ítélőtábla, szembehelyezkedve az AB által meghatározott dogmatikával, gyakorlatilag ellehetetlenítette a gyűlöletbeszéd izgatás uszítás hármasának értelmezését, amikor kimondva, hogy az elhíresült Rekeszd ki őket! felhívásból nem következik az a vádlotti szándék, hogy olvasóit erőszakos cselekmények elkövetésére buzdítsa a közlés erőszakos cselekmény kiváltására való alkalmasságát megkövetelve, többlettényállási elemmel egészítette ki az alkalmazandó normát. Ezt követően az Országgyűlés 2003-ban elfogadta a közösség elleni izgatás új tényállását, a T/5719. számú törvényjavaslatot, amelyet az AB alkotmányellenesnek nyilvánított. A 18/2004 (V. 25.) AB határozat kifejtette, hogy az izgatás és az uszítás egymástól eltérő magatartásokat jelölő fogalom. A fogalmi elhatárolás tekintetében az AB és a Legfelsőbb Bíróság csupán a 18/2004 (V. 25.) AB határozat óta képvisel azonos álláspontot. Az említett AB határozat ugyanis a szűkítő értelmezést vette át, annak magyarázatát viszont, hogy miként jelentheti hivatkozási alapját egy AB határozatnak egy olyan ítélet, amely ellentétben áll azzal a határozattal, melyen a testület jogértelmezése alapul, nem adja. A probléma éppen az, hogy már az évi XVII. törvény is ezt a szűkítő, az AB alaphatározatában nem szereplő értelmezést próbálta helyre tenni, a T/5719. számú javaslat pedig egy erre irányuló újabb, és álláspontom szerint jobb próbálkozás volt. A javaslat ezért nem az AB korábbi határozatával, hanem pusztán a Legfelsőbb Bíróság szűkítő normaértelmezésével áll szemben. Az AB az értékelés elvégzésekor két premisszával élt: egyrészt az uszítással kapcsolatos, nem egyértelmű AB álláspontok közül (jelesül, hogy megengedhető-e az uszításon kívüli magatartások szankcionálása, vagy sem) 17 Molnár Péter, Pótcselekvés, id. kiad.,
13 azt fogadta el, hogy az uszítás képezi azt a szintet, amelyet a jogalkotó nem szállíthat le, másrészt a társadalmi öntisztulás képességét továbbra is axiómaként tételezve deklarálta, hogy a jelenlegi szabályozásnak is a történelmi és társadalmi körülmények változása ellenére az előző két AB határozatnak kell megfelelnie. Álláspontom szerint mindaddig nem beszélhetünk valóban szabad társadalomról és egyenlő méltóságúakként kezelt személyekről, amíg egyesek egy-egy alapjog mögé bújva, másokat megfélemlítve befagyasztják a kommunikációt. Ez esetben a szabad társadalom két következménnyel biztosan számolni fog: érzéketlenné válik a kirekesztő magatartásokkal szemben, a szélsőség pedig normalizálódik. A határozat rögzítette, hogy míg az izgatás a bírói gyakorlat szerint enyhébb elkövetési magatartásként az értelemre hat, addig az uszítás az ösztönökre apellál és mozgósít, de nem adott számot arról, hogy miért ne jelenthetne az értelemre ható közlés ugyanakkora veszélyt, mint az érzelmeket felkorbácsoló. A testület álláspontja szerint az erőszakos cselekmény elkövetésére való felhívás a szükségességi-arányossági mércével mért büntethetőségi küszöb alatt marad, ekként alkotmányellenes. III.3. A verbális agresszióval szembeni nemzetközi és európai fellépés Az alapvető emberi jogok tárgyában született nemzetközi egyezmények, illetve európai uniós források kivétel nélkül rögzítik, hogy bár a véleménynyilvánítási szabadságnak az emberi jogok rendszerében kiemelkedő jelentősége van, nem korlátozhatatlan alapjog. Értekezésem III. részében a nemzetközi és európai jogi szabályozási rendszert elemezve a hazánkat terhelő büntető jogalkotási kötelezettség terjedelmét, a hatályos norma és az AB gyakorlat hiányosságait, ellentmondásait feltárva arra keresem a választ, hogy milyen lehetőségei és teendői vannak a jogalkotónak annak érdekében, hogy hazánk vállalt nemzetközi kötelezettségeinek eleget tudjon tenni. A fejlődési tendencia ugyanis nem rekedhet meg ott, ahol ben megindult. Mind a nemzetközi jog, mind pedig az alapul szolgáló nemzetállami jogrend dinamikusan, egymással egyre szorosabb kohézióban fejlődik, utat mutatva hazánk számára is annak érdekében, hogy a stabilizációs-csatlakozási folyamat végére érve valóban minden szempontból az európai kultúrnemzetek sorába tartozzon. A III. rész szerkezeti felosztását az indokolta, hogy a tárgykörben született szerződések, továbbá az egyes nemzetközi szervezetek azon céllal jöttek létre, 13
14 hogy az egyes államok a lehető legszélesebb körű integrációt létrehozva megtalálják annak módját, hogy a második világháborúban lezajlott borzalmakhoz hasonló események többé ne következzenek be. Európa politikai és védelmi integrációjának kérdésével párhuzamosan nyert teret az emberi jogok állami beavatkozással szembeni védelmének kérdése, amely komplex célok jegyében született meg az Egyesült Nemzetek Szervezete. Az ENSZ központi céljainak egyikévé az emberi jogok biztosítása és védelme vált, 18 ami kifejeződött az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatában, valamint a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányában is. A szintén az ENSZ égisze alatt, az emberi jogok védelmének jegyében már az Egyezségokmányt megelőzően elfogadott, a faji megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről szóló nemzetközi egyezmény (a továbbiakban: ENSZ-egyezmény) az előbbieknél részletesebben rögzíti a faji megkülönböztetéssel szembeni fellépés és jogalkotási kötelezettség tartalmát, konkrétan meghatározva a büntetendő cselekmények körét. A nemzetközi okmányok kifejezetten szabályozási, illetve büntetőjogi szankcióalkotásra irányuló kötelezettséget állapítanak meg, amely az erőszakos és az erőszak közvetlen veszélyével fenyegető cselekményekkel kapcsolatban egyaránt fennáll. Mindezzel egyező álláspontot tükröz az ENSZ-egyezményhez kapcsolódó monitoring testület, a CERD (Committee on the Elimination of Racial Discrimination) joggyakorlata, valamint általános ajánlásai. A szélsőséges megnyilvánulások elleni nemzetközi törekvések között kell említenünk az ENSZ faji megkülönböztetés elleni modelltörvényét is, amely csupán iránymutatásként szolgál a részes államok számára, nemzetközi jogi kötelezettséget nem teremt. Az in varietate concordia jelmondatát zászlajára tűző európai integráció eredeti célja az ENSZ-nél konkrétabb volt. A második világháborút a hidegháború időszaka követte. A nyugat-európai nemzetek az együttműködés és a konfliktusok békés rendezése érdekében 1949-ben létrehozták az Európa Tanácsot, amelynek fő célkitűzései között szerepel a fajgyűlölet, az idegengyűlölet, az antiszemitizmus és az intolerancia elleni küzdelem. A Tanács dokumentumai között kiemelt jelentősége van az 1950-ben, Rómában elfogadott Emberi Jogok Európai Egyezményének, amely az Egyezségokmányhoz hasonlóan rögzíti a szabad véleménynyilvánítás jogát, 18 Lásd bővebben Pieter N. Drost, The Crime of State: Penal Protection for Fundamental Freedoms of Persons and Peoples, I: Humanicide, Leyden, A.W. Sythoff, 1959,
15 azonban nem ír elő kifejezetten jogalkotási kötelezettséget a gyűlöletkeltés tilalma vonatkozásában. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának, illetve az Emberi Jogok Európai Bizottságának joggyakorlatából melynek lényege, hogy a véleménynyilvánítás szabadsága nem terjed ki az olyan véleményre, amely ellentétes a Római Egyezmény szellemiségével, illetve összeegyeztethetetlen a demokráciával és az emberi jogokkal azonban egyértelműen következik, hogy a gyűlöletbeszéd elleni fellépés az Egyezmény keretei között legitim célt szolgál, és nem sérti a szabad véleménynyilvánítás jogát. Az Európa Tanács dokumentumai között talán a legnagyobb jelentőségűek a European Commission Against Racism and Intolerance (a továbbiakban: ECRI) által megalkotott 7., valamint 9. számú általános politikai ajánlások, és a részes államokról készített jelentések, amelyek hangsúlyozva a büntetőjogi eszközök kiemelt fontosságát komplex védelmi rendszer megalkotásának igényét támasztják a nemzeti jogalkotóval szemben. Európa újjáépítése, a francia és a német ellentét feloldása érdekében a szorosabb integráció igényével, elsősorban gazdasági alapon tömörült Unióba a hat alapító 1951-ben. Az Európai Közösségeket jelentő szervezetek alapító szerződéseinek egyike sem tartalmazott eredetileg rendelkezéseket az emberi jogok védelme vonatkozásában, így az Unió emberi jogvédelmi rendszerének kiépítése az Európai Közösségek Bíróságának joggyakorlatában indult. A rasszizmus és az idegengyűlölet elleni küzdelem jegyében az Európai Unión belül is számos intézkedés született, mindazonáltal a megkülönböztetéssel szembeni fellépés főként az 1990-es évek óta kap egyre nagyobb hangsúlyt. A korábbinál sokkal szélesebb körű fellépési lehetőséget hozott az Európai Közösségekről szóló Szerződésnek (a továbbiakban: EKSz) az Amszterdami Szerződéssel bevezetett 13. cikke, amely általános hatáskört biztosít az Európai Közösségek számára, hogy bármely megkülönböztetéssel szemben fellépjenek. Mindez egyszerre tükrözi az egyenlőség biztosítása melletti politikai elhatározást, és megerősíti a Közösségek hatáskörét a diszkriminációval szembeni fellépés területén. 19 Az Amszterdami Szerződés a harmadik pilléres együttműködés keretében is megerősítette az Unió lehetőségeit. Az Európai Unióról szóló Szerződés (a továbbiakban: EUSz) 29. cikke kifejezetten is célként tételezi a rasszizmus és az idegengyűlölet megelőzését, s az ellenük folytatott küzdelmet. Az Unió Alapjogi Chartája, hangsúlyozva az emberi jogok védelmi rendszerének az Unió szintjén történő 19 Takis Tridimas, The General Principles of EU Law, Oxford, Oxford UP, 2006,
16 kiépítését, s kifejezve a tagállamok e területen is egységes értékrendjét, a Római Egyezményhez hasonló tartalommal, 20 illetve ahhoz kapcsolódóan rendelkezik a véleménynyilvánítás szabadságáról és annak korlátairól, a diszkrimináció tilalmáról, valamint a joggal való visszaélés tilalmáról. Az elsődleges mellett a másodlagos uniós joganyag is tartalmaz a fentiekkel egyező rendelkezéseket. Értekezésemben az EKSz 13. cikke alapján elfogadott két antidiszkriminációs irányelvet részletesen elemzem. Tekintettel arra, hogy a harmadik pilléres jogharmonizáció kifejezetten a büntető jogszabályok közelítéséről szól, kiemelést érdemel a 2008 novemberében az Európai Unió Tanácsa által az EUSz 29. -ára figyelemmel elfogadott, a rasszizmus és az idegengyűlölet egyes formái és megnyilvánulásai elleni, büntetőjogi eszközökkel történő közdelemről szóló 2008/913/IB kerethatározat (a továbbiakban: Kerethatározat), amely tiszteletben tartva a tagállamok eltérő kulturális és jogi hagyományait az egységes megközelítést tükröző büntetőjogi fellépés hangsúlyozása mellett rögzíti, hogy hatálya csupán a rasszizmus és az idegengyűlölet súlyosabb formái elleni küzdelemre korlátozódik. 21 A Kerethatározat nem bír közvetlen hatállyal, nem válik automatikusan a tagállamok nemzeti jogrendszereinek részévé, hanem az elérendő célokat tekintve kötelező, s ennek megfelelően a tagállami jogalkotónak át kell ültetnie a nemzeti jogba. A nemzetközi és uniós szabályozási rendszer átfogó elemzése egyrészt a már említett kötelezettségvállalások és Magyarországgal szemben támasztott elvárások miatt, másrészt abból a szempontból rendelkezik kiemelkedő jelentőséggel, hogy láthassuk, miként lépnek fel a közösségek méltóságát sértő verbális és nonverbális agresszióval szemben az Európai Unió tagállamai és más államok. Hazánk demokratizálódása során több alkalommal sor került arra, hogy a jogalkotó a Magyarországnál idősebb demokráciák szabályozási környezetét vette alapul saját normái megalkotásához, szem előtt tartva nemzeti sajátosságait. Az AB is így tett, amikor az amerikai típusú liberális szabályozás mintájára az Egyesült Államok értékelési szempontrendszerét vette alapul saját alapjogi tesztjének kialakításához. Éppen ezért tartom fontosnak az egyes nemzetállami szabályozások analízisét. A részletes történeti visszatekintés igénye nélkül oly célból vizsgálom több 20 John Fairhurst Christopher Vincenzi, Law of the European Community, Harlow, Essex, Pearson Longman, , Steve Peers, Büntetőjog (részlet), in Lévay Miklós Kígyóssy Katinka (szerk.), Bűnügyi tudományi közlemények. Az Európai Unió hatása a büntetőjog fejlődésére, Miskolc, Bíbor, 2004,
17 ország jogszabályi környezetét, hogy igazoljam: a Magyarország előtt példaként álló országok képesek voltak megfelelni az európai és a nemzetközi kötelezettségeknek. Értekezésem nemzetközi részét a Magyarország előtt álló feladatok elemzésével zárom. Látnunk kell, hogy a témakörrel kapcsolatos hazai álláspontok markánsan szétválnak attól függően, hogy míg egyesek a rendelkezésre álló jogi eszköztárat megfelelőnek tartják a közösségek emberi méltóságát sértő megnyilvánulások ellen, addig másokkal együtt magam is azt az álláspontot képviselem, hogy a jogalkotás szükséges, hiszen még ha a bíróságok helyesen, a jogalkotó eredeti szándékának megfelelően alkalmaznák is a közösség elleni izgatás tényállást, az nem volna az elégséges a közösségek emberi méltóságának a nemzetközi és európai jog elvárásainak is megfelelő hatékony védelmére. Kovács Péter alkotmánybíró szavaival: a közösség elleni izgatás csak a gyűlöletre uszítást bünteti, így azonban az ENSZegyezményből fakadó kötelezettség [ ] csak részben teljesül. 22 Valki László ennél is kritikusabban fogalmaz: Az AB nem volt tekintettel a magyar állam által vállalt nemzetközi kötelezettségekre. Utalva az ENSZ-egyezmény 4. cikkére, a következőket írja: Szó sem esik benne a megszorító értelmezés lehetőségéről, arról, hogy az állam kivételképp és meghatározott esetekben mégis megengedhetné a területén rasszista eszmék terjesztését, a kisebbségek elleni gyűlöletre izgatást. 23 A jogalkotásra vonatkozó kifejezett követelmény olvasható ki tehát a nemzetközi dokumentumokból. Azt pedig, hogy e követelménynek a magyar jogrendszer nem felel meg, világosan jelzik e szervezetek Magyarországot folyamatosan elmarasztaló jelentései. Ennek ellenére nem történt előrelépés e területen, ugyanis a gyűlöletbeszéd büntetőjogi tiltására tett újabb törvényhozói kísérletek sem állták ki az alkotmányosság próbáját. Abban az esetben, ha nem biztosított vállalt nemzetközi jogi kötelezettségeink és a belső jog összhangja, a jogalkotó két lehetőség közül választhat. Az egyik, hogy Magyarország szabadul nemzetközi kötelezettségei alól: felmondja a nemzetközi szerződést, vagy ha az lehetőséget biztosít erre, kezdeményezi módosítását. Senki sem gondolhatja azonban komolyan, hogy 22 95/2008 (VII. 3.) AB határozat. Kovács Péter alkotmánybíró párhuzamos indokolásának III. része. 23 Valki László, Szólásszabadság, alkotmány, nemzetközi jog, Népszabadság, augusztus 14; A magyar állam a nemzetközi jogsértés állapotába került. A letöltés ideje: augusztus
18 hazánk számára valódi alternatívát jelenthet a nemzetközi szerződések olyan módosítását javasolni, amely a demokratikus alapértékekkel teljesen összeegyeztethetetlen, vagy éppen felmondani a nemzetközi szerződéseket, esetleg kilépni a nemzetközi szervezetekből, és ily módon szembefordulva az egész világgal, véglegesen kiírni magát a kultúrnemzetek köréből. A másik s valójában az egyedüli tényleges és helyes megoldás az lehet, hogy a jogalkotó végre eleget tesz az Alkotmány 7. (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének, s biztosítja a vállalt nemzetközi kötelezettségek, illetve a belső jog összhangját az ehhez szükséges törvények megalkotásával, és ha ez másként nem lehetséges, végső soron az Alkotmány módosításával. 24 III.4. A közösségi méltóság védelmének egyéb esetei Az AB határozataival arra ösztönözte a jogalkotót, hogy vizsgálja meg: van-e lehetőség a közösség méltóságának jogvédelmére más jogágak keretei között, vagy más jogi tárgy oltalomban részesítése útján. Dolgozatom IV. részében ennek elemzését végzem el. Elsőként azt a két cselekményt vizsgálom, amely tárgyát tekintve nem választható el a közösségek sérelmére elkövetett, a csoporttagok emberi méltóságát sértő cselekményektől, jelesül a holokauszttagadást, valamint az önkényuralmi jelképek használatát. Célom annak igazolása, hogy a közösségek méltóságát sértő megnyilvánulások kérdéskörét a jogalkotónak ha meg kíván felelni a nemzetközi és uniós elvárásoknak, továbbá ha teljesíteni akarja a társadalom biztonságigényéből fakadó feladatát komplex szemlélettel kell kezelnie. Mivel a közösségek méltóságának megsértése valamennyi alakzatánál a holokauszttagadás, az önkényuralmi jelképek használata, valamint a gyalázkodás esetén is a védett jogi tárgy nem az elvont módon veszélyeztetett közrend, hanem az élethez és az emberi méltósághoz való alkotmányos alapjog, csupán e három cselekményt elemzem. A holokauszttagadás nem választható el a gyalázkodástól, annak speciális megnyilvánulási formája. Értekezésemben igazolom, hogy a nemzetközi és az európai jog megköveteli a holokauszttagadás elleni egységes fellépést. Az uniós tagállamok a gyűlöletbeszéd speciális aspektusaként, de legalábbis azzal együtt, azzal párhuzamosan, gyakorlatilag egymásra építve kezelik a holokauszt és más népirtás, emberiség elleni bűncselekmény tagadását, jelentéktelen színben való feltüntetését, támogatását ben 24 Vö. Petrétei József, Alkotmányjog, I, Budapest Pécs, Dialóg Campus, 2002,
19 Magyarországon is megkezdődött annak vizsgálata, hogy miként lehetséges a jelzett magatartással szembeni fellépés. Itt részletesen kitérek a szabályozási koncepció sarokpontjait jelentő egyes kérdésekre, és elemzem a Btk. ez irányú módosítását célzó, T/9861. számú törvényjavaslatot. A javaslat álláspontom szerint bár célját tekintve üdvözlendő tartalmára és megfogalmazására tekintettel nem alkalmas a probléma hatékony kezelésére. A holokauszttagadás esetében a védendő jogi tárgy az emberi méltóság. Ebből következően a holokauszttagadás tényállását a szabadság és az emberi méltóság elleni bűncselekmények fejezetében, a rágalmazás, a becsületsértés és a gyalázkodás tényállását követően indokolt elhelyezni. A holokauszttagadás és a gyalázkodás közötti hasonlóságok körében ha abból indulunk ki, hogy a holokauszttagadás, akárcsak a 95/2008 (VII. 3.) számú AB határozattal alkotmányellenesnek minősített gyalázkodás, annak értéktartalmára tekintettel korlátozza a véleménynyilvánítás szabadságát, az alkotmányos alapjogok sérelmének kevésbé konkrét veszélyével alkotmányossági szempontból azt kell megvizsgálni, hogy a holokauszttagadás nem korlátozza-e még ennél is jobban a véleménynyilvánítás szabadságát. Okkal következtethetünk ugyanis arra, hogy az AB ezt a kérdést is a gyűlöletbeszéd vonatkozásában már 1992 óta konzekvens gyakorlata alapján ítélné meg. Ha pedig ez így van, borítékolható a testület álláspontja. Az önkényuralmi jelképek használata esetén célom a nemzetközi joggyakorlat, a külföldi szabályozás, valamint az AB határozata közötti ellentmondások feltárásával annak igazolása, hogy a jelenleg hatályos szabályozás nem megfelelő, s módosítása többek között az Emberi Jogok Európai Bíróságának Vajnai Attila ügyében hozott döntése, továbbá az inkoherens alkotmánybírósági gyakorlat miatt is indokolt. Jelenleg ugyanis a Btk.-ban foglalt tilalmazott magatartások olyan tevékenységekre is kiterjednek, amelyek a Római Egyezmény 10. cikke értelmében védelem alatt állnak. Elvárás tehát, hogy az önkényuralmi jelképek használatának tilalma ne terjedjen ki azokra az esetekre, amikor a használat puszta ténye nem fejez ki azonosulást a jelkép által szimbolizált önkényuralmi rendszerekkel, viselőjének pedig nem célja, hogy e rendszereket promotálva mások emberi méltóságát sértse, vagy bennük félelmet ébresszen. Kétségkívül sokakat a történelmi önkényuralmi jelképek megpillantása is sért. Hajlok azonban arra, hogy pusztán e jelképek közszemlére tételének nincs olyan fokú társadalmi veszélyessége, hogy indokolt és arányos legyen az ilyen magatartás 19
20 bűncselekménnyé nyilvánítása. Alapvetően nem magukkal a jelképekkel van a legnagyobb probléma, hanem azok használati módjával. Összhangban a nemzetközi trenddel és a strasbourgi döntéssel, a szankció alkalmazása alól kivett felhasználási célok helyett a tilalmazott magatartások céljának megjelölésével a cselekmény célzatos bűncselekménnyé tétele, a gyalázkodás reménybeli törvényi tényállása részeként történő kezelése indokolt. Az ugyanis nem más, mint jelképek segítségével megvalósított gyűlöletbeszéd. Mindez jobban megfelelne a véleménynyilvánítási szabadsággal összefüggő AB határozatokban szereplő elvárásnak. Követve az AB által feladatul tételezetteket, ezt követően a közösségek méltóságának megsértésére adott polgári jogi választ elemzem. E körben abból indulok ki, hogy az AB izgatási döntéseiben gyakorlatilag felhívta a jogalkotót: annak szem előtt tartásával vizsgálja a módosítás lehetőségét, hogy a közösségek méltóságának hatékony védelmére [ ] más jogi eszköz, például a nem vagyoni kártérítés alkalmazási lehetőségeinek bővítése is alkalmas. 25 A kérdés az, hogy miként. Mivel az állam kötelessége, hogy polgárai védelmét szolgálja, alkotmányosnak tekinthető-e az a szabályozás, amelyben a gyűlöletbeszéd címzettjei elesnek az igényérvényesítés lehetőségétől, pusztán mivel személyük a gyűlölködő megnyilvánulás alapján nem válik egyedileg azonosíthatóvá? A T/3719. számú javaslat célja épp az volt, hogy az új szabályozás révén ne csak az egyén személyhez fűződő jogainak védelme, hanem a személyek adott vonással rendelkező körét sértő megnyilvánulás esetén is lehetőség nyíljon a reparációra. A 96/2008 (VII. 3.) számú AB határozat a törvényjavaslatot alkotmányellenessé nyilvánította. A határozatból és a hozzá fűzött párhuzamos indokolásokból azonban egyértelműen következik, hogy a jogalkotó jó úton jár. A T/6219. számú törvényjavaslat a témakör szabályozását az AB határozatában foglaltaknak megfelelve új alapokra helyezte. A törvényjavaslat az AB által meghatározott szempontrendszer és alkotmányossági kritériumok mentén, újragondolva a köztársasági elnöki indítvány egyes kifogásait, részint eljárásjogi, részint anyagi jogi szempontból orvosolja a hatályos norma hiányosságait, és megteremti a gyűlöletbeszéd elleni hatékony fellépés komplex eszközrendszerét. Az elfogadott törvényjavaslatot a köztársasági elnök alkotmányossági aggályait kifejezve küldte meg az AB-nak, amely értekezésem születésekor, illetve téziseim kifejtése idején még nem határozott /1992 (V. 26.) AB határozat. 20
Dr. Bárándy Gergely A gyûlöletbeszéd Magyarországon
Dr. Bárándy Gergely A gyûlöletbeszéd Magyarországon Barandy.indd 1 11/17/09 9:44:19 AM Barandy.indd 2 11/17/09 9:44:19 AM Dr. Bárándy Gergely A gyûlöletbeszéd Magyarországon Scolar Barandy.indd 3 11/17/09

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
ANAHIT: Kimondta az Európai Bíróság: tisztességtelenek voltak a devizaszerződések!
Kimondta az Európai Bíróság: tisztességtelenek voltak a devizaszerződések!
Megérkezett az Európai Bíróság devizahiteles ügyben iránymutatásul szolgáló bejelentése.
N. Wahl főtanácsnok szerint bizonyos szerződési feltételek nem feltétlenül számítanak tisztességesnek.
N. Wahl főtanácsnok szerint azok a szerződési feltételek, amelyek a devizahitelek folyósítására a kölcsön
törlesztésekor alkalmazandó átváltási árfolyamtól eltérő árfolyam alkalmazását írják elő, nem feltétlenül számítanak tisztességesnek. Az iránymutatásul szolgáló inditvány tehát mozgásteret ad a Kúriának arra, hogy a szerződések
egyes pontjait, ha kell, tisztességtelennek nyilvánítsák.
A tisztességtelen szerződési feltételekről szóló irányelv előírja, hogy az eladóval vagy szolgáltatóval kötött
szerződésekben szereplő tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztókra nézve.
A szerződés elsődleges tárgyának a meghatározására, valamint az árnak vagy díjazásnak az ellenértékként
szállított áruval vagy nyújtott szolgáltatással való megfelelésére vonatkozó feltételt illetően az irányelv ugyanakkor
előírja, hogy e feltételek tisztességtelen jellege nem vizsgálható, amennyiben ezek világosak és érthetőek.
A jogvitát felülvizsgálati eljárásban elbíráló Kúria (Magyarország) azt a kérdést teszi fel a Bíróságnak, hogy a
külföldi pénznemben meghatározott kölcsönszerződésre alkalmazandó átváltási árfolyamot meghatározó feltétel
a szerződés elsődleges tárgya vagy a szolgáltatás minőség/ár aránya alá tartozik e. Adott esetben azt szeretné
tudni, hogy mikor tekinthető az ilyen feltétel olyannyira világosnak és érthetőnek, hogy a tisztességtelen jellege
az irányelv alapján nem vizsgálható. A magyar bíróság azt is meg szeretné tudni, hogy abban az esetben, ha a
szerződés a tisztességtelen feltétel elhagyása esetén nem teljesíthető, a nemzeti bíróság jogosult e azt
A mai napon ismertetett indítványában Wahl főtanácsnok először is tisztázza, hogy annak megállapításához,
hogy mi minősül a szerződés elsődleges tárgyának, azt kell minden egyes esetben meghatározni, hogy mely
alapvető szolgáltatás(oka)t kell a szerződés általános rendszerében objektíve alapvetőnek úgy tekinteni.
Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a szóban forgó feltételek önmagukban részét képezik e a szerződést
meghatározó szolgáltatásoknak oly módon, hogy ezek hiányában a szerződés elveszíti valamely alapvető
jellemzőjét, vagy akár a fennmaradó szerződéses kikötések alapján már nem teljesíthető.
Wahl főtanácsnoknak ezzel kapcsolatban az az álláspontja, hogy a kifejezetten külföldi pénznemben
meghatározott szerződés esetén (mint amilyenről az alapügyben van szó), az alkalmazandó árfolyamokat
meghatározó feltételek - a tőkeösszeg rendelkezésre bocsátására és a kamatfizetésre vonatkozó feltételekhez
hasonlóan - a szerződés elsődleges tárgya alá tartoznak.
A külföldi pénznemben meghatározott kölcsön mechanizmusához tartozó egyik alapvető elemnek minősülnek
ugyanis, mivel hiányukban lehetetlenné válna a szerződés teljesítése.
Másodsorban, ami azt a kérdést illeti, hogy e feltételek világosak és érthetőek-e, a főtanácsnok úgy véli, hogy e
kritérium vizsgálata nem korlátozódhat pusztán a feltételek megfogalmazására. Valamely szerződési feltétel
világosságának és érthetőségének ugyanis lehetővé kell tennie a fogyasztó számára, hogy rendelkezzen azokkal
az információkkal, amelyek segítségével módjában áll az adott szerződés megkötésének előnyeit és hátrányait,
valamint az ügyletből számára fakadó kockázatokat megítélni. Így a fogyasztónak nem csak a kikötés tartalmát
kell megértenie, hanem az ahhoz kapcsolódó kötelezettségeket és jogokat is.
Ami a szóban forgó kölcsönszerződést illeti, Wahl főtanácsnok úgy véli, hogy a kölcsön folyósítására, illetve
törlesztésére alkalmazandó átváltási árfolyamokra vonatkozó szerződéses kikötések világosan kifejezettnek
tűnnek. Mindazonáltal úgy ítéli meg, hogy kétségek merülhetnek fel arra vonatkozóan, hogy a fogyasztónak
módjában állt e megérteni, hogy a külföldi pénznem eladási árfolyama és ugyanezen pénznem vételi árfolyama
között fennálló különbözetből eredően többletterhet viselhet. E tekintetben Wahl főtanácsnok úgy véli, hogy a
Kúriának kell erre a kérdésre válaszolnia a vitatott szerződés megkötésekor fennálló objektív elemek alapján.
Végül a főtanácsnok úgy ítéli meg, hogy abban az esetben, ha a tisztességtelen feltétel elhagyása a jelen esethez hasonlóan teljesíthetetlenné teszi a szerződést, az irányelvvel nem ellentétes az, hogy a nemzeti bíróság a
kifogásolt feltételt a nemzeti jog valamely kiegészítő rendelkezésével helyettesítse, amennyiben ez a helyettesítés
a nemzeti jog alapján lehetséges. Ez a megközelítésmód ugyanis lehetővé teszi az irányelv céljának elérését,
amely többek között a felek közötti egyensúly helyreállítására irányul,a lehető legnagyobb mértékben fenntartva
Ha az ilyen helyettesítés nem lenne megengedett, és a bíróság köteles lenne megsemmisíteni a szerződést,
a semmisség szankciójának visszatartó ereje, valamint a fogyasztók védelmére irányuló cél kerülne veszélybe.
A jelen esetben az ilyen megsemmisítésnek ugyanis az lenne a hatása, hogy a teljes hátralék esedékessé válik.
Márpedig ez meghaladná a fogyasztó pénzügyi képességeit, és ezért jobban büntetné őt, mint a hitelezőt, amely
e következményre tekintettel lehetséges, hogy nem lenne annak elkerülésére ösztönözve, hogy ilyen kikötéseket
illesszen a szerződéseibe.
A mai bejelentés negatív a hazai bankszektor és így az OTP szempontjából is, a lehetséges hatásokat azonban
több bizonytalansági faktor miatt egyelőre nehéz kalkulálni. Az OTP a legfrissebb, tavaly szeptemberi adatok
alapján közel 747 milliárd forintnyi deviza jelzáloghitellel és 125 milliárd forintnyi deviza alapú autóhitel-állománnyal rendelkezett, amennyiben a hitelszerződések esetleges módosítása a most meglévő állományra vonatkozna,
akkor ekkora hitelállományt érintene.
Az elmúlt években azonban ennél jellemzően magasabb, 1000 illetve 200 milliárd forintot meghaladó volt a
jelzáloghitel- és autóhitel-állomány, tehát ha visszamenőlegesen módosítanának szerződéseket, akkor a
jelenleginél jóval nagyobb állomány lenne érintett. A várható jogszabály összegszerű hatásait egyelőre lehetetlen kiszámítani, de valószínű, hogy ha ilyen születik, akkor az az árfolyamrést és az egyoldalú szerződésmódosítások
at egyaránt érinti majd.
2008. május 29 én Kásler Á. és Káslerné Rábai H. devizában nyilvántartott jelzálogtípusú kölcsönszerződést
kötött egy magyar bankkal. A bank 14 400 000 magyar forint (HUF) (körülbelül 46 469 EUR) összegű kölcsönt
nyújtott a kölcsönvevőknek, amelynek svájci frankban (CHF) meghatározott összegét 94 240,84 CHF ban
rögzítették. A szerződés értelmében a Kásler házaspár tudomásul vette, hogy a nyújtott kölcsönön kívül annak ügyleti kamata és kezelési költsége, valamint a késedelmi kamat és az egyéb költségek is svájci frankban kerülnek meghatározásra.
A szerződés azt is kikötötte, hogy a kölcsön összegének svájci frankban való megállapítása e devizának a bank
által alkalmazott, a kölcsönösszeg folyósítása napján érvényes vételi árfolyamán történik. A szerződés értelmében ugyanakkor az egyes törlesztőrészletek HUF összegét a hitelező a bank által alkalmazott, az esedékesség napját megelőző napon érvényes svájci frank eladási árfolyamon kell meghatározni.
A Kásler házaspár a magyar bíróságok előtt megtámadta azon feltételt, amely feljogosítja a bankot arra, hogy az
esedékes törlesztőrészleteket az eladási svájci frankárfolyam alapján számolja. E feltétel tisztességtelen jellegére hivatkoznak, mivel az a kölcsön törlesztésére az annak folyósításakor alkalmazott átváltási árfolyamtól eltérő
átváltási árfolyam alkalmazását írja elő.
Az Európai Bíróság ma közzétett főtanácsnoki indítványa a devizahiteles ügyről ugyan csak iránymutatásul
szolgál a Kúriának, a fő üzenet azonban inkább az adósoknak, mint a bankoknak kedvező. Összefoglaltuk, mik a legfontosabb bizonytalansági tényezők, és mi az indítvány fő mondanivalója.
A mostani bejelentés egyelőre a főtanácsnoki indítvány csak, ami fontos iránymutatás az Európai Bíróságnak,
de nem kötelezi őt később esedékes ítéletalkotása során.
A Kúria a főtanácsnok véleménye szerint vizsgálhatja a tisztességesség kérdését a konkrét ügyben - ez enyhén
negatív hír a bankoknak, enyhén pozitív az adósoknak.
A Kúria a konkrét ügy alapján kiegészítheti december 16-ai jogegységi határozatát arról, mely esetekben
tisztességtelen egy szerződés. Ezt korábbi jelzése alapján mind az árfolyamrés, mind az egyoldalú
szerződésmódosítások esetében az Európai Bíróság várható, csak az árfolyamréssel kapcsolatos ítélete alapján
Ezt a szerződéskötéskori jogszabályi környezet alapján teheti meg, továbbra is érvényben tartva ezzel a
szerződést, elsősorban a devizahitelest védve (hiszen nem kell egy összegben visszafizetnie a hitelét). Ez utóbbi jó hír a bankoknak, bár kicsi volt a valószínűsége a teljes érvénytelenség kimondásának.
A fentiek alapján a Kúria magyar jogszabály-értelmezésén múlik, mikor tekinti tisztességtelennek, ezáltal
részben kijavítandónak a szerződéseket. Egy ilyen "kijavítás" azonban nem automatikus és tömegszerű, pusztán egyedi bírósági ítéletekkel történhet meg. Jelzést viszont adhat a Kúria a kormánynak, hogy érdemes tömegszerűen
rendezni a kérdést.
A kormány/parlament az Európai Bíróság várható ítéletététől és a Kúria határozatától függetlenül is tömegszerűvé teheti a "kijavítást" és pontosíthatja a tisztességtelenség feltételeit azáltal, hogy utólagosan jogszabály alkot erről.
Erre az Alaptörvény hatalmazhatja fel.
Hogy a tisztességtelenség visszamenőlegesen (akár a már végtörlesztett hitelekre is kiterjesztve) vagy csak a
jövőbe tekintve lesz kiküszöbölhető, az a kormányon/parlamenten múlhat, ha az Alkotmánybíróság válasza
lehetőséget ad majd erre. Fontos: a lakáscélú jelzáloghitelek esetében 2011 eleje óta (december közepi
rendelet) a középárfolyamot alkalmazzák a bankok, ott nincs mit helyreállítani (legalábbis a 2011 utáni
részletekre vonatkozóan) az árfolyamrés ügyében.
A várható jogszabály összegszerű hatásait egyelőre lehetetlen kiszámítani, de valószínű, hogy ha ilyen születik,
akkor az az árfolyamrést és az egyoldalú szerződésmódosításokat egyaránt érinti majd.
A főtanácsnok indítványa nem köti a Bíróságot. A főtanácsnok feladata, hogy teljesen pártatlanul és függetlenül
eljárva a rábízott ügy jogi megoldására vonatkozó javaslatot terjesszen a Bíróság elé. A Bíróság bírái most kezdik
meg a tanácskozást a jelen ügyben. A főtanácsnoki indítvány után általában még 3-4 hónapot kell várni az
ítélethirdetésre.
forrás:http://richpoi.com/cikkek/uzlet_gazdasag/kimondta-az-europai-birosag-tisztessegtelenek-voltak-a-deivzaszerzodesek.html
Bejegyezte: Katalin Feketéné Lendvay dátum: 19:09

matches: Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Bíróság Kúria Bíróság Bíróság


text:
C-453/99. sz. ügy ítélete | K Ú R I A
C-453/99. sz. ügy ítélete
Egy, az EK-Szerződés 85. cikke értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő fél a másik féllel szembeni bírói védelem ("relief") megszerzése érdekében hivatkozhat e rendelkezés megsértésére - A Szerződés 85. cikkével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely megtagadja a fenti rendelkezés értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő féltől az említett szerződés végrehajtásából eredő kára helyreállítását, azon egyedüli okból, hogy ennek a szerződésnek létrehozója - A közösségi joggal nem ellentétes egy olyan nemzeti jogszabály, amely megtiltja a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő félnek, hogy a saját jogellenes magatartására hivatkozzon kártérítés megszerzése érdekében, amennyiben megállapítható hogy ezt a felet jelentős felelősség terheli a verseny torzításáért.
COURAGE LTD ÉS BERNARD CREHAN, VALAMINT BERNARD CREHAN ÉS A COURAGE LTD ÉS TÁRSAI KÖZÖTT FOLYAMATBAN LÉVŐ ÜGY
Az alapügy és az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek
1990-ben a Courage sörgyár, amely az Egyesült Királyságban a söreladási piacon 19%-os piaci részesedéssel rendelkezik, valamint a Grand Metropolitan (a továbbiakban Grand Met), amely különböző érdekeltségekkel bír a szállodaiparban és vendéglátásban, megegyezett abban, hogy egyesítik bérbeadott sörözőiket (a továbbiakban pubok). E célból saját pubjaikat átruházzák az Inntrepreneur Estates Ltd-re (a továbbiakban IEL), amelynek egyenlő részben tulajdonosa a Courage és a Grand Met. Az IEL és a Courage között megkötött megállapodás szerint az IEL valamennyi bérlője kizárólag a Courage-tól vásárolhat sört. Ez utóbbi köteles a rendelt sörmennyiséget az IEL által bérbeadott pubokra alkalmazandó árjegyzékben rögzített áron árusítani.
Az IEL egy bérleti típusszerződést álított ki a bérlői felé. Noha a bérleti díj a lehetséges bérlővel történő megállapodás tárgyát képezhette, a kizárólagos vásárlási kötelezettségek és egyéb záradékok nem képezhették tárgyalások tárgyát.
1991-ben Crehan két, húsz évre, a Courage javára szóló kizárólagos vásárlási kötelezettséget tartalmazó bérleti szerződést kötött az IEL-lel. A bérleti díjat ötévente kellett felülvizsgálni, kizárólag a korábbi időszak legmagasabb bérleti díja, vagy az időszak fennmaradó részére egy nyitott piacon a szerződés egyéb feltételei mellett elérhető legjobb bérleti díj szintjére történő emelés céljából. A kereskedőnek a felsorolt sörökből egy minimum mennyiséget kellett megvásárolnia, és az IEL vállalta, hogy a felsorolt sörtípusokból a Courage az általa meghatározott árjegyzékben megjelölt áron szolgáltat a kereskedőnek.
1993-ban a Courage, az alapügy felperese keresetet nyújtott be Crehan, az alapügy alperese ellen, amelyben kérte ez utóbbi kötelezését a leszállított, de kifizetetlen sör után járó 15 266 GBP megfizetésére. Egyrészről Crehan vitatta e kereset megalapozottságát, fenntartva, hogy a vásárlási kötelezettség ellentétes a Szerződés 85. cikkével. Másrészről kártérítési viszontkeresetet nyújtott be.
Crehan arra hivatkozott, hogy a Courage a független pub-bérlőknek az IEL-től bérlő és ez utóbbihoz kizárólagossági záradékkal kötött kereskedőkre alkalmazandó árjegyzékben szerepelő árnál lényegesen alacsonyabb áron adta el a sörét. Azt állította, hogy az árak közötti efféle különbség az ilyen záradékkal kötelezett kereskedők részére azzal a következménnyel járt, hogy tevékenységük jövedelmezősége csökkent, aminke következtében üzleti tevékenységük befejezésére kényszerültek.
A Courage, a Grand Met és leányvállalatai által használt bérleti típusszerződést 1992-ben bejelentették a Bizottságnak. 1993-ban ez utóbbi az EK Szerződés 85. és 86. cikkének első végrehajtási rendeletéről szóló 1962. február 6-i 17. sz. tanácsi rendelet (HL 1962., 13., 204. o.) 19. cikke (3) bekezdésének alkalmazásában közleményt tett közzé, amelyben bejelentette szándékát a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése címén nyújtott mentesség megadására.
A bejelentést 1997-ben visszavonták az IEL által új bérleti típusszerződés bevezetésének következtében, amelyet szintén bejelentettek a Bizottságnak. Az új bérleti szerződés ugyanakkor nem tárgya a jelen alapügynek, hiszen a kereset a régi bérleti szerződés címén létrehozott kizárólagos vásárlási záradékra vonatkozik.
A Court of Appeal az alábbi megfontolások következtében intézte az előzetes döntéshozatal iránti kérdéseket a Bírósághoz.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az angol jog nem teszi lehetővé egy jogellenes megállapodás egyik szerződő fele számára, hogy kártérítési igénnyel lépjen fel a másik féllel szemben. Ebből következően, még ha elfogadható is, hogy megalapozott a Crehan által védekezése alátámasztásául hivatkozott érv, mely szerint az általa kötött bérleti szerződés ellentétes a Szerződés 85. cikkével, az angol jog szerint a kártérítési eljárás lefolytatásának nélkülözhetetlen feltételei nem állnak fenn.
Másfelől a Court of Appeal előzetes döntéshozatalra utaló határozatát megelőző egyik ítéletében - anélkül, hogy szükségesnek ítélte volna a Bíróság e kérdésben történő megkérdezését - úgy ítélte, hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése a harmadik fél, a versenytársak, vagy a fogyasztók védelmére irányul, nem pedig jogellenes megegyezések szerződő feleinek védelmére. Ez utóbbiak valójában létrehozói és nem áldozatai a verseny korlátozásának.
A Court of Appeal arra hivatkozik, hogy az Amerikai Egyesül Államok legfelsőbb bírósága úgy ítélte a Perma Life Mufflers Inc. kontra Int'l. Parts. Corp. (392 U S 134 [1968]) ügyben, hogy egy versenyellenes megállapodás egyik szerződő fele, ha gazdasági szempontból alsórendűbb helyzetben van, kártérítési keresetet nyújthat be a másik féllel szemben.
A Court of Appeal azt is vizsgálja, hogy összeegyeztethető-e a közösségi joggal Crehan követelésének az angol jog szerinti, a jelen ítélet 6. pontjában leírt akadálya.
Amennyiben a közösségi jog az Egyesült Államokhoz hasonló bírói védelmet nyújt egy, a verseny korlátozására vagy torzítására alkalmas szerződés egyik szerződő fele számára, a Court of Appeal szerint esetlegesen összeütközésbe kerülhet az eljárásjogi autonómia és a közösségi jog egységes alkalmazásának alapelve.
Ezen körülmények közt a Court of Appeal akként határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
"1)	Értelmezhető-e az EK 81. cikke (korábbi 85. cikk) akként, hogy italkereskedés bérbeadására irányuló, kizárólagossági záradékot tartalmazó jogellenes szerződés egyik szerződő fele hivatkozhat a fenti 81. cikkre a másik féllel szembeni bírói védelem ("relief") megszerzéshez?
2)	Amennyiben az első kérdésre igenlő választ kell adni, megítélhető-e a kártérítés a bírói védelmet ("relief") kérő fél javára olyan jogsérelem miatt, amely feltételezhetően a 81. cikkel ellentétes záradéknak való alávetettségéből ered?
3)	Összeegyeztethető-e a közösségi joggal az a nemzeti jogszabály, amely szerint a jogalkalmazó szervek nem engedhetik meg senkinek, hogy az eljárás szükséges részeként saját jogellenes magatartására hivatkozzon?
4)	Amennyiben a 3. kérdésre adott válasz az, hogy bizonyos körülmények közt egy ilyen jogszabály összeegyeztethetetlen a közösségi joggal, mely körülményeket köteles a nemzeti bíróság figyelembe venni?
Az első, második és harmadik kérdésében - amelyeket együtt kell vizsgálni - a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy vajon a Szerződés 85. cikke értelmében a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződés egyik szerződő fele hivatkozhat-e ezen rendelkezés megsértésére nemzeti bíróság előtt a vele szerződő másik féllel szembeni bírói védelem ("relief") megszerzése, és különösen egy olyan jogsérelem helyreállítása céljából, amely állítása szerint a fenti 85. cikkel ellentétes záradéknak való alávetettségéből származik; következésképp ellentétes-e a közösségi joggal egy olyan nemzeti jogszabály, amely nem teszi lehetővé, hogy valaki kártérítés megszerzése céljából saját jogellenes magatartására hivatkozzon.
Amennyiben a közösségi joggal ellentétes egy ilyen jellegű nemzeti jogszabály, a nemzeti bíróság arra keresi a választ negyedik kérdésében, hogy mely körülményeket kell figyelembe venni egy ilyen kártérítés iránti kérelem megalapozottságának megítélésekor.
Először is emlékezni kell arra, hogy a Szerződés létrehozta saját jogrendjét, amelyet a tagállamok saját jogrendszerükbe átültettek, amely e tagállamok bíróságait kötelezi, amelynek nem csupán a tagállamok az alanyai, de azok állampolgárai is, és amely nem csak kötelezettségeket hozott létre az egyének vezetése számára, hanem jogi eszköztárukba beilleszthető jogosultságokat is. Ezek nem csak akkor jönnek létre, ha a Szerződés kifejezetten garantálja őket, hanem a Szerződés által az egyénekkel, a tagállamokkal és közösségi intézményekkel szemben pontosan meghatározott kötelezettségek előírása útján is (lásd a 26/62. sz. Van Gend &Loos ügyben 1963. február 5-én hozott ítéletet [EBHT 1963., 1. és 23. o.]; a 6/64. sz. Costa ügyben 1964. július 15-én hozott ítéletet [EBHT 1964., 1141., 1158. és 1160. o.] és a C-6/90. és C-9/90. sz. Frankovich és társa ügyben 1991. november 19-én hozott ítélet [EBHT 1991., I-5357. o.] 31. pontját).
Másodsorban a Szerződés 85. cikke - az EK-Szerződés 3. cikke g) alpontjának megfelelően (módosítást követően jelenleg EK 3. cikk (1) bekezdés g) alpont) - egy olyan alapvető rendelkezést tartalmaz, amely elengedhetetlen a Közösségre bízott feladatok ellátásához, különös tekintettel a belső piac működésére (lásd a C-126/97 sz. Eco-Swiss ügyben 1999. június 1-jén hozott ítélet [EBHT 1999., I-3055. o.] 36. pontját).
Mindent összevetve, egy ilyen rendelkezés fontossága a Szerződés létrehozóit arra késztette, hogy a 85. cikk (2) bekezdésében kifejezetten rendelkezzenek arról, hogy az ezen cikk alapján tiltott megállapodások és határozatok automatikusan semmisnek minősülnek (lásd a fent hivatkozott Eco-Swiss ítélet 36. pontját).
Ez, a bárki által hivatkozható semmisség a bírót attól kezdve kötelezi, hogy a 85. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak, és az érintett megállapodást nem lehet a Szerződés 85. cikkének (3) bekezdése címén megadott felmentéssel igazolni (lásd ez utóbbi pontról többek közt a 10/69. sz. Portelange ügyben 1969. július 9-én hozott ítélet [EBHT 1969., 309. o] 10. pontját). Tekintve, hogy a 85. cikk (2) bekezdésében foglalt semmisség abszolút jellegű, egy, az ezen rendelkezés alapján semmisnek minősülő megállapodás nem fejt ki hatást a szerződő felek közti kapcsolatban, és harmadik személyekkel szemben nem kötelező (lásd a 22/71. sz. Béguelin ügyben 1971. november 25-én hozott ítélet [EBHT 1971, 949. o.] 29. pontját). Mindezen felül ez a semmisség alkalmas arra, hogy befolyással legyen az érintett megállapodás, vagy határozat valamennyi múlt- vagy jövőbeli hatására (lásd a 48/72. sz. Brasserie de Haecht ügyben 1973. február 6-án hozott ítélet [EBHT 1973., 77. o.] 26. pontját).
Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már úgy ítélte, hogy a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése és az EK-Szerződés 86. cikke (jelenleg EK 82. cikk) közvetlen hatást fejtenek ki a magánemberek közti viszonyokban, és jogokat hoznak létre a nemzeti bíróságok illetékessége alá tartozó személyek részére, amelyeket ezek a bíróságok védeni kötelesek (lásd a 127/73. sz. BRT és SABAM, úgynevezett "BRT I" ügyben 1974. január 30-án hozott ítélet [EBHT 1974., 51. o.] 16. pontját és a C-282/95 P. sz. Guérin automobiles kontra Bizottság ügyben 1997. március 18-án hozott ítélet [EBHT 1997., I-1503. o.] 39. pontját).
A fenti megállapításokból következően minden magánembernek jogában áll fellépni a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértése esetén, akkor is, ha a magánember részt vett az ezen rendelkezés értelmében vett, verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben.
A verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződés, vagy magatartás által okozott kár helyreállítását illetően mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó joggyakorlat szerint hatáskörük keretén belül a közösségi jog rendelkezéseinek alkalmazásával megbízott nemzeti bíróságokra tartozik e normák érvényesítése és a magánszemélyekre ruházott jogok védelme (lásd többek közt a 106/77. sz. Simmenthal ügyben 1978. március 9-én hozott ítélet [EBHT 1978., 629. o.] 16. pontját és a 213/89. sz. Factortame és társa ügyben 1990. június 19-én hozott ítélet [EBHT 1990., I-2433. o.] 19. pontját).
A Szerződés 85. cikkének teljes hatékonysága, és különösen a Szerződés 85. cikének (1) bekezdésében kinyilvánított tilalom gyakorlati hatása kérdőjeleződne meg, amennyiben egy személy sem kérhetné a verseny korlátozására vagy torzítására alkalmas szerződés vagy magatartás által okozott kára helyreállítását.
Egy ilyen jog valójában megerősíti a közösségi versenyszabályok operatív jellegét, és jellegénél fogva nem ösztönzi a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas, gyakran színlelt szerződéseket, vagy gyakorlatokat. Ebből a szempontból a nemzeti bíróságok előtt benyújtott kártérítés iránti keresetek alkalmasak arra, hogy lényegesen elősegítsék a Közösségben a működő verseny fenntartását.
Ilyen feltételek közt eleve nem kizárható, hogy egy ilyen keresetet a versenyszabályokkal ellentétesnek tekinthető szerződésben részt vevő fél nyújtson be.
Mindazonáltal a tárgyra vonatkozó közösségi szabályok hiányában minden tagállam belső jogrendjére tartozik a hatáskörrel rendelkező bíróságok meghatározása, és azon peres eljárási módok szabályainak meghatározása, amelyeknek célja a bíróságok illetékessége alá tartozó személyeket a közösségi jog közvetlen hatályából következően megillető jogosultságok védelme, amennyiben ezek a módozatok nem kedvezőtlenebbek a belső jellegű hasonló eljárásoknál (egyenértékűség elve) és amennyiben nem teszik gyakorlatilag lehetetlenné, vagy rendkívül nehézzé a közösségi jog által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve) (lásd a C-261/95. sz. Palmisani ügyben 1997. július 10-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-4025. o.,] 27. pontját).
E tekintetben a Bíróság már úgy ítélte, hogy a közösségi jog szerint nincs akadálya annak, hogy a nemzeti bíróságok megtegyék azokat a lépéseket,a amelyek biztosítják, hogy közösségi jogrend által garantált jogvédelem ne vezessen a jogosultak jogalap nélküli gazdagodásához (lásd többek közt a 238/78. sz. Ireks-Arkady kontra Tanács és Bizottság ügyben 1979. október 4-én hozott ítélet [EBHT 1979., 2955. o.] 14. pontját, a 68/79. sz. Just ügyben 1980. február 27-én hozott ítélet [EBHT 1980., 501. o.] 26. pontját és a C-441/98. és C-442/98. sz. Michailidis ügyben 2000. szeptember 21-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-7145. o.] 31. pontját).
Ugyanígy a közösségi jog nem tiltja, hogy amennyiben az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét tiszteletben tartják (lásd a fent hivatkozott Palmisani ügy 27. pontját), a nemzeti jog megtagadhassa egy szerződő féltől, akit megállapítottan lényeges felelősség terhel a verseny torzításáért, hogy kártérítést kapjon szerződő társától. Valóban, egy, a tagállamok többségében elfogadott, és a Bíróság által már hivatkozott (lásd a 39/72. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben 1973. február 7-én hozott ítélet [EBHT 1973., 101. o.] 10. pontját) alapelvnek megfelelően a bíróság illetékessége alá tartozó személy nem részesülhet a saját - bizonyítottan - jogellenes magatartásából származó előnyből.
E tekintetben az értékelés azon elemei közül, amelyek alkalmasak arra, hogy az illetékes nemzeti bíróság figyelembe vegye, ki kell emelni a felek gazdasági és jogi környezetét, valamint, amint az Egyesült Királyság kormánya joggal említi, az alkuerőt és a felek szerződés kapcsán tanúsított kölcsönös magatartását.
Különösképp a fenti bíróságra tartozik annak vizsgálata, hogy az a fél, amely a verseny korlátozására vagy torzítására alkalmas szerződés megkötéséből származó kár elszenvedését állítja, a másik félhez képest olyannyira alárendelt helyzetben volt-e, hogy az említett szerződés záradékai megkötésének szabadságában, vagy a kár elkerülésének, illetve hatása - többek közt a rendelkezésére álló valamennyi jogi eszköz időben történő felhasználásával történő - elhárításának képességében korlátozták, vagy megfosztották attól.
Hivatkozva a Bíróság 23/67. sz. Brasserie de Haecht ügyben 1967. december 12-én hozott ítéletére (EBHT. 1967., 525. és 537. o.) és a C-234/89. sz. Delimits ügyben 1991. február 28-án hozott ítélet (EBHT. 1991., I-935. o.) 14-26. pontjaira, a Bizottság és az Egyesült Királyság kormánya jogosan hivatkozott olyan szerződésre is, amely a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésével csupán amiatt bizonyul ellentétesnek, hogy egyforma szerződések hálózatába tartozik, amelyek halmozott hatást fejtenek ki a versenyre. Ilyen esetben a hálózat jogosultjának szerződő társa nem viselhet jelentős felelősséget a 85. cikk megszegéséért, amennyiben a szerződés rendelkezéseit a hálózat jogosultja írja elő neki.
Ellentétben a Courage által fenntartottakkal a felelősség terjedelmének differenciált vizsgálata nem ellentétes a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, amely szerint a Szerződés 85. cikkének megítélésekor nem bír különösebb jelentőséggel az, hogy egy megállapodás szerződő felei egyenlő helyzetben, illetve gazdasági szerepben vannak-e vagy sem (lásd többek közt a Bíróság 56/64. és 58/64. sz. Consten és Grundig kontra Bizottság ügyben 1966. július 13-án hozott ítéletet [EBHT 1966., 429., 493. o]). Valójában ez az ítélkezési gyakorlat a Szerződés 85. cikke alkalmazásának feltételeire vonatkozik, míg a jelen ügyben a Bírósághoz intézett kérdések e rendelkezés megsértéséből származó polgárjogi következményeket érintik.
A fenti megfontolások fényében az előterjesztett kérdésekre az alábbi választ kell adni.
-	egy, a Szerződés 85. cikke értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő fél a másik féllel szembeni bírói védelem ("relief") megszerzése érdekében hivatkozhat e rendelkezés megsértésére;
-	a Szerződés 85. cikkével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely megtagadja a fenti rendelkezés értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő féltől az említett szerződés végrehajtásából eredő kára helyreállítását, azon egyedüli okból, hogy ennek a szerződésnek létrehozója;
-	A közösségi joggal nem ellentétes egy olyan nemzeti jogszabály, amely megtiltja a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő félnek, hogy a saját jogellenes magatartására hivatkozzon kártérítés megszerzése érdekében, amennyiben megállapítható hogy ezt a felet jelentős felelősség terheli a verseny torzításáért.
A Bíróságnál észrevételt előterjesztő Egyesült Királyság kormánya, a francia, olasz, svéd kormány és a Bizottság részéről felmerült költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről.
A fenti indokok alapján a BÍRÓSÁG a Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) 1999. július 16-i végzésével hozzá intézett kérdésekre válaszolva a következőképpen határozott:
1)	Egy, az EK-Szerződés 85. cikke értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő fél a másik féllel szembeni bírói védelem ("relief") megszerzése érdekében hivatkozhat e rendelkezés megsértésére;
2)	A Szerződés 85. cikkével ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely megtagadja a fenti rendelkezés értelmében vett, a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő féltől az említett szerződés végrehajtásából eredő kára helyreállítását, azon egyedüli okból, hogy ennek a szerződésnek létrehozója;
3)	A közösségi joggal nem ellentétes egy olyan nemzeti jogszabály, amely megtiltja a verseny korlátozására, vagy torzítására alkalmas szerződésben részt vevő félnek, hogy a saját jogellenes magatartására hivatkozzon kártérítés megszerzése érdekében, amennyiben megállapítható hogy ezt a felet jelentős felelősség terheli a verseny torzításáért.
(Az Európai Bíróság 2001. szeptember 20-i ítélete a C-453/99. sz. ügyben)

matches: bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság BÍRÓSÁG Bíróság