text:
2012. június 14. ( *1 )
„93/13/EGK irányelv — Fogyasztókkal kötött szerződések — Késedelmi kamatokra vonatkozó tisztességtelen feltétel — Fizetési meghagyásos eljárás — A nemzeti bíróság hatásköre”
A C-618/10. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Audiencia Provincial de Barcelona (Spanyolország) a Bírósághoz 2010. december 29-én érkezett, 2010. november 29-i határozatával terjesztett elő az előtte
Joaquín Calderón Camino között folyamatban lévő eljárásban,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. december 1-jei tárgyalásra,
a Banco Español de Crédito SA képviseletében A. Herrador Muñoz, V. Betancor Sánchez és R. Rivero Sáez abogados,
az Európai Bizottság képviseletében M. Owsiany-Homung és E. Gippini Fournier, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2012. február 14-i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a következő rendelkezések értelmezésére vonatkozik:
a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 6. cikkének (1) bekezdése;
a fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról szóló, 2009. április 23-i 2009/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 110., 30. o.) 2. cikke;
az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló, 2006. december 12-i 1896/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 399., 1. o.) rendelkezései;
a fogyasztói hitelmegállapodásokról és a 87/102/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. április 23-i 2008/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 133., 66. o.; helyesbítés: HL L 207., 14. o.; HL L 199., 40. o.; HL L 234., 46. o.) 5. cikke (1) bekezdésének l) és m) pontja, 6. cikke, 7. cikke, és 10. cikke (2) bekezdésének l) pontja, valamint
a belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól, valamint a 84/450/EGK tanácsi irányelv, a 97/7/EK, a 98/27/EK és a 2002/65/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvek, valamint a 2006/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2005. május 11-i 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 149., 22. o.) (a továbbiakban: a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv) 11. cikkének (2) bekezdése.
A kérelmet a Banco Español de Crédito SA (a továbbiakban: Banesto) és Calderón Camino között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, melynek tárgya olyan összegek kifizetése, amelyek az e felek között kötött fogyasztói kölcsönszerződés teljesítése keretében esedékesek.
A fogyasztói hitelre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1986. december 22-i 87/102/EGK tanácsi irányelv (HL 1987. L 42., 48. o., magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 326. o.) a 6. cikkében a következőket írta elő:
adott esetben a hitel megengedhető legnagyobb mértékéről,
az éves kamat mértékéről és azokról a költségekről, amelyek a szerződés megkötésétől fogva felszámíthatók, valamint azokról a feltételekről, amelyek mellett ezek módosíthatók,
a szerződés megszüntetésének módjáról.
Az említett irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
A 93/13 irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése a következőképpen rendelkezik:
Az említett irányelv huszonegyedik preambulumbekezdésének szövege a következő:
Ugyanezen irányelv huszonnegyedik preambulumbekezdése a következőket írja elő:
A 93/13 irányelv 6. cikke a következőket írja elő:
A 2005/29 irányelv 11. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő:
Az 1896/2006 rendelet (10) preambulumbekezdésének szövege a következő:
Az 1896/2006 rendelet 1. cikke a következőket írja elő:
A 2008/48 irányelv 1. cikkének szövege a következő:
Az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
Ugyanezen irányelv 10. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
A 2009/22 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
Az említett irányelv 2. cikke a következőket írja elő:
valamennyi jogsértés megszüntetése vagy megtiltása kellő gyorsasággal, adott esetben sürgősségi eljárással;
A spanyol jogban a fogyasztók tisztességtelen feltételekkel szembeni védelmét elsőként a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló, 1984. július 19-i 26/1984. sz. általános törvény (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios, a BOE 1984. július 24-i 176. száma, 21686. o., a továbbiakban: 26/1984. sz. törvény) biztosította.
A 26/1984. sz. törvényt az általános szerződési feltételekről szóló, 1998. április 13-i 7/1998. sz. törvény (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación, a BOE 1998. április 14-i 89. száma, 12304. o., a továbbiakban: 7/1998. sz. törvény) módosította, amely a 93/13 irányelvet átültette a spanyol belső jogba.
Végezetül a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló általános törvényt és egyéb kapcsolódó törvényeket átdolgozó, 2007. november 16-i 1/2007. sz. királyi törvényerejű rendelet (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias, a BOE 2007. november 30-i 287. száma, 49181. o., a továbbiakban: 1/2007. sz. törvényerejű rendelet) keretében elfogadásra került a módosított 26/1984. sz. törvény egységes szerkezetbe foglalt szövege.
Az 1/2007. sz. törvényerejű rendelet 83. cikke értelmében:
A polgári törvénykönyv 1258. cikke a következőképpen rendelkezik:
A polgári perrendtartásnak (Ley de Enjuiciamiento Civil) az alapügy tárgyát képező eljárás megindításának időpontjában hatályos változata a fizetési meghagyásos eljárást illetően a 812. cikkének (1) bekezdésében ezen eljárás alkalmazásának a feltételeit a következőképpen határozza meg:
„Fizetési meghagyásos eljárást indíthat bármely személy, aki mástól pénzbeli, lejárt és követelhető, 30000 eurót meg nem haladó értékű tartozás megfizetését követeli, amennyiben e tartozás összegét a következők tanúsítják:
bármely formájú, típusú vagy fizikai formátumú, olyan dokumentum bemutatása, amelyet az adós aláírt, vagy amelyet az adós bélyegzőjével, pecsétjével vagy védjegyével láttak el, vagy bármely egyéb olyan – fizikai vagy elektronikus – jellel, amely az adóstól származik, vagy
olyan számla, szállítólevél, tanúsítvány, távirat, fax, vagy egyéb dokumentum bemutatása, amely – még ha azt a hitelező egyoldalúan alkotta is –a hitelező és az adós közötti viszony típusa esetében a hitelek és a tartozások tanúsítására rendszerint használatos.
A polgári perrendtartás 815. cikkének (1) bekezdése, melynek címe „A kérelem elfogadhatósága és a fizetési meghagyás”, a következőképpen rendelkezik:
A polgári perrendtartás 818. cikkének az adós ellentmondására vonatkozó (1) bekezdése a következőket írja elő:
2007. május 28-án Calderón Camino a Banestóval 30000 eurós összegű kölcsönszerződést (a továbbiakban: vitatott szerződés) kötött egy olyan gépjármű megvétele céljából, amely „a háztartás szükségleteit” volt hivatott szolgálni. Az ügyleti kamat mértékét 7,950%-ban, a TÉHM-t (teljes éves hiteldíjmutató) 8,890%-ban, a késedelmi kamatot pedig 29%-ban határozták meg.
Bár a vitatott szerződés lejáratának időpontjaként 2014. június 5-ét rögzítették, a Banesto úgy vélte, hogy e szerződés ezen időpontot megelőzően lejárt, mivel 2008 szeptemberében a hét havi törlesztőrészlet még nem került megfizetésre. A Banesto ezért 2009. január 8-án a Juzgado de Primera Instancia no 2 de Sabadell-hez a spanyol jog szerint fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet nyújtott be 29381,95 eurós összegre, amely a meg nem fizetett havi törlesztőrészleteknek a szerződéses kamatokkal és költségekkel növelt összegének felelt meg.
A Juzgado de Primera Instancia no 2 de Sabadell 2010. január 21-én végzést hozott, amelyben megállapította, hogy egyrészt a vitatott szerződés szabványszerződés, amelyet a tárgyalás valós lehetősége nélkül kötöttek meg, és másrészt a 29%-os késedelmi kamatot egy gépelt, a szöveg többi részétől sem a használt betűtípus vagy betűméret, sem pedig a kölcsönvevő általi külön elfogadás módja tekintetében el nem különülő rendelkezésben állapították meg.
E körülmények között – tekintettel különösen az Euriborra (európai irányadó bankközi kamatláb), valamint az Európai Központi Bank (EKB) által alkalmazott kamatlábakra, valamint arra, hogy az említett késedelmi kamatlábak az ügyleti kamatlábakat több mint 20 százalékponttal meghaladták – a Juzgado de Primera Instancia no 2 de Sabadell a Bíróságnak a vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatára hivatkozva hivatalból megállapította a késedelmi kamatokra vonatkozó kikötés semmisségét azzal az indokkal, hogy az tisztességtelen jellegűnek minősül. E bíróság ezenfelül az 1990 és 2008 közötti költségvetési törvényekben szereplő törvényes és késedelmi kamatlábakra hivatkozva az említett kamatláb mértékét 19%-ban állapította meg, és a Banestót arra kötelezte, hogy az előtte folyamatban lévő jogvita által érintett időszak tekintetében számolja újra a kamatok összegét.
A Banesto az említett végzéssel szemben fellebbezést nyújtott be az Audiencia Provincial de Barcelonához, lényegében azzal érvelve, hogy a Juzgado de Primera Instancia no 2 de Sabadell az eljárás e szakaszában nem jogosult arra, hogy a késedelmi kamatokra vonatkozó, általa tisztességtelennek vélt szerződéses kikötés semmisségét hivatalból megállapítsa, és arra sem, hogy azt módosítsa.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban az Audiencia Provincial de Barcelona először is megállapította, hogy a fogyasztók és a felhasználók érdekeinek védelmét érintő spanyol szabályozás nem jogosítja fel a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróságot arra, hogy hivatalból és in limine litis megállapítsa a tisztességtelen kikötések semmisségét, mivel azok jogszerűségének a vizsgálata olyan általános jogi eljárás keretébe tartozik, amelynek megindítására csak az adós ellentmondása esetén kerül sor.
Másodszor az uniós jog tekintetében az említett bíróság megállapította, hogy el kell ismerni, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését úgy értelmezte, hogy a nemzeti bíróságok kötelesek a tisztességtelen feltétel semmisségét és alkalmazhatatlanságát hivatalból értékelni, még a szerződéses felek erre vonatkozó kérelmének hiánya esetében is.
A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint azonban az Európai Unió szintjén a fizetési meghagyás szabályait pontosan meghatározó 1896/2006 rendelet nem vezeti be a tisztességtelen feltételek hivatalból és in limine litis történő vizsgálatra vonatkozó eljárást, hanem egy sor olyan követelmény és információ rendelkezésre bocsátásának az előírására szorítkozik, amelyeket a fogyasztóknak kell nyújtani.
Ugyanígy sem a fogyasztói hitelmegállapodásokról szóló 2008/48 irányelv, sem pedig a fogyasztói érdekek védelme érdekében a jogsértés megszüntetésére irányuló eljárásokról szóló 2009/22 irányelv nem ír elő olyan eljárási mechanizmusokat, amelyek a nemzeti bíróságokat arra köteleznék, hogy a vitatott szerződésben foglalthoz hasonló feltételek semmisségét hivatalból állapítsák meg.
Végezetül, még ha a 2005/29 irányelv értelmében „tisztességtelennek” is kellene tekinteni azt a gyakorlatot, amelynek keretében az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésbe késedelmi kamatra vonatkozó kikötést foglalnak, tekintettel arra, hogy a tisztességtelen verseny és a reklámtevékenység szabályozási rendszerét a fogyasztók és felhasználók védelmének javítása érdekében módosító, 2009. december 30-i 29/2009. sz. törvény ((Ley 29/2009 por la que se modifica el régimen legal de la competencia desleal y de la publicidad para la mejora de la protección de los consumidores y usuarios, a BOE 2009. december 31-i 315. száma, 112039. o.) nem ültette át a spanyol jogba ezen irányelv 11. cikkének (2) bekezdését, a nemzeti bíróságok mindenesetre nem rendelkeznek hatáskörrel arra, hogy az említett gyakorlat tisztességtelen jellegét hivatalból vizsgálják.
Ilyen körülmények között az Audiencia Provincial de Barcelona – tekintettel arra, hogy kételyei merültek fel az uniós jog helyes értelmezését illetően – úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
Ellentétes-e az uniós joggal, különösen a fogyasztókra és a felhasználókra vonatkozó szabályozással, ha egy nemzeti bíróság hivatalból és in limine litis az eljárás bármely szakaszában tartozódik arra vonatkozóan döntést hozni, hogy egy – a jelen ügyben 29%-os – késedelmi kamatot megállapító feltétel semmis-e, vagy sem, illetve hogy ez a feltétel a fogyasztói kölcsönszerződésben módosítható-e, vagy sem? A bíróság dönthet-e úgy, anélkül, hogy megsértené a fogyasztó uniós jogalkotó által elismert jogait, hogy az említett kikötés vizsgálatát csak az adós indítványára – az általa esetlegesen előterjesztett ellentmondás nyomán – végzi el?
A [93/13] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése és a [2009/29] irányelv 2. cikke fényében hogyan kell megfelelően értelmezni a […] [1/2007. sz. törvényerejű rendelet] 83. cikkét az említettek kapcsán? E tekintetben milyen hatállyal bír a [93/13] irányelv 6. cikke (1) bekezdésének azon előírása, hogy a tisztességtelen feltételek »nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve«?
Kizárható-e a hivatalból és in limine litis végzett bírósági felülvizsgálat, amennyiben a felperes kérelmében egyértelműen meghatározza a késedelmi kamat mértékét; a követelés összegét, beleértve a főkövetelést és annak kamatait; a kötbért és a költségeket; a kamatlábat és az időszakot, amelyre a kamatot kéri – vagy utal arra, hogy a származási tagállam joga szerint a főkövetelés után automatikusan számoljanak fel törvényes kamatot –; a jogalapot, beleértve a követelés és a kért kamat alapjául szolgáló körülmények ismertetését; továbbá pontosan meghatározza, hogy törvényes vagy szerződéses kamatról, esetleg a kamat tőkésítéséről vagy egy kölcsön kamatlábáról, illetve a felperes által kiszámított összegről van-e szó, valamint megadja az Európai Központi Bank által alkalmazott alapkamatot meghaladó százalékértéket, ahogy azt az európai fizetési meghagyásos eljárásról szóló [1896/2006] rendelet megkívánja?
Amennyiben azok nemzeti jogba történő átültetését elmulasztják, kötelezi-e a pénzügyi intézményt a [2008/48] irányelv 5. cikke (1) bekezdésének l) és m) pontja és 6. cikke – különösen azok »kiigazításához szükséges intézkedésekre« való utalása tekintetében –, valamint 10. cikkének l) pontja – a »kiigazítására vonatkozó rendelkezésekre« való utalás tekintetében – arra, hogy különös és megjelölt rendelkezésként – nem pedig a szerződés törzsszövegében, minden megkülönböztetést nélkülöző módon – egyértelműen, kiemelt helyen, »szerződéskötést megelőző tájékoztatásként« tüntesse fel a szerződésben a fizetési késedelem esetén alkalmazott késedelmi kamat számításának alapjául szolgáló kamatlábra és az annak meghatározása során figyelembe veendő tényezőkre (kezelési- és behajtási költségek stb.) vonatkozó utalásokat, valamint arra, hogy foglalja bele a szerződésbe a költségtényezőkkel kapcsolatos következményekre vonatkozó figyelmeztetést is?
Előír-e a [2008/48] irányelv 6. cikkének (2) bekezdése tájékoztatási kötelezettséget arra vonatkozóan, hogy a hitel, illetve a kölcsön határidő előtt lejárt, ami késedelmi kamat felszámítását vonja maga után? Alkalmazható-e a jogalap nélküli gazdagodás tilalmának a [2008/48] irányelv 7. cikkében foglalt elve abban az esetben, ha a hitelintézet nem csupán a vagyoni eszközt (a kölcsön tőkeösszegét) kívánja visszaszerezni, hanem különösen magas késedelmi kamatot is alkalmazni kíván?
A nemzeti jogba átültető szabályozás hiányában és a [2005/29] irányelv 11. cikke (2) bekezdésének fényében vizsgálhatja-e a bíróság hivatalból annak a gyakorlatnak a tisztességtelen jellegét, amelynek alapján késedelmi kamatra vonatkozó feltételeket foglalnak a szerződés szövegébe?”
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a 93/13 irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság számára nem teszi lehetővé, hogy akár in limine litis, akár az eljárás bármely szakaszában hivatalból értékelje az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt, késedelmi kamatra vonatkozó kikötés tisztességtelen jellegét abban az esetben, ha a fogyasztó nem élt ellentmondással.
E kérdés megválaszolásához elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 93/13 irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek anélkül való elfogadásához vezet, hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (lásd a C-240/98-C-244/98. sz., Océano Grupo Editorial és Salvat Editores ügyben 2000 június 27-én hozott ítélet [EBHT 2000., I-4941. o.] 25. pontját, a C-168/05 sz. Mostaza Claro-ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet [EBHT 2006., I-10421. o.] 25. pontját, és a C-40/08. sz. Asturcom Telecomunicaciones ügyben 2009. október 6-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-9579. o.] 29. pontját).
E hátrányos helyzetre tekintettel az említett irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve. Amint az az ítélkezési gyakorlatból következik, olyan kógens rendelkezésről van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse (lásd a fent hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 36. pontját, a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 30. pontját, a C-137/08. sz. VB Pénzügyi Lízing ügyben 2010. november 9-én hozott ítélet [EBHT 2010., I-10847. o.] 47. pontját, valamint a C-453/10. sz., Pereničová és Perenič ügyben 2012. március 15-én hozott ítélet 28. pontját).
A 93/13 irányelv által előírt védelem biztosítása érdekében a Bíróság már több esetben hangsúlyozta, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő feleken kívüli, pozitív beavatkozás egyenlítheti ki (lásd a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 27. pontját, a fent hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 26. pontját, a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 31. pontját, valamint a fent hivatkozott VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet 48. pontját).
A Bíróság ezen elvek fényében állapította meg, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely, a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó szerződéses feltétel tisztességtelen jellegét, és ez által köteles ellensúlyozni a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyensúlytalanságot (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 38. pontját, a C-243/08. sz. Pannon GSM ügyben 2009. június 4-én hozott ítélet [EBHT 2009., I-4713. o.] 31. pontját, a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 32. pontját, valamint a fent hivatkozott VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet 49. pontját.)
Következésképpen az uniós jog által az érintett területen ily módon a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét értékeljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból, akár saját illetékességük vizsgálata során történő vizsgálatának kötelezettségét is, amennyiben a nemzeti bíróságok rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek (lásd a fent hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 32. pontját).
E tekintetben a Bíróság egy olyan kontradiktórius eljárás keretében eljáró nemzeti bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során, amely a fogyasztó által a fizetési meghagyással szemben előterjesztett ellentmondás nyomán indult meg, megállapította, hogy e bíróságnak hivatalból kell bizonyítást folytatnia annak megállapítása érdekében, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződés részét képező kizárólagos illetékességi kikötés a 93/13 irányelv hatálya alá tartozik-e, és amennyiben igen, hivatalból kell értékelnie az ilyen kikötés esetlegesen tisztességtelen jellegét (a fent hivatkozott VB Pénzügyi Lízing ügyben hozott ítélet 56. pontja).
A jelen ügy azonban eltér a fent hivatkozott Pannon GSM és Pénzügyi Lízing VB ügyekben hozott ítéletektől abban, hogy ez az ügy annak meghatározását érinti, hogy mely kötelezettségek hárulnak a 93/13 irányelv alapján az olyan nemzeti bíróságra, amely a fizetési meghagyásos eljárás keretében jár el, a fogyasztó által előterjesztett ellentmondást megelőzően.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az elismert követelések behajtására vonatkozó nemzeti mechanizmusok harmonizációjának a hiányában a nemzeti fizetési meghagyásos eljárások alkalmazásának a részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján a tagállamok belső jogrendjébe tartoznak, azzal a feltétellel azonban, hogy azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló jellegű belső esetekre vonatkozókhoz képest (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által a fogyasztókra ruházott jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Mostaza Claro ügyben hozott ítélet 24. pontját és a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 38. pontját).
Az egyenértékűség elvét illetően meg kell állapítani, hogy a Bíróság nem rendelkezik olyan információval, amely kételyre adna okot azt illetően, hogy az alapügyben vitatott szabályozás ezen elvvel összhangban áll-e.
Az iratanyagból ugyanis kitűnik, hogy a spanyol eljárásjogi rendszer nem teszi lehetővé a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró nemzeti bíróság számára, hogy ellentmondás hiányában hivatalból, in limine litis, vagy az eljárás bármely szakaszában a 93/13 irányelv 6. cikkére tekintettel értékelje a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét, és azt sem, hogy a feltételnek a nemzeti közrendi szabályokkal való ellentétes jellegét értékelje, amit mindenestre a kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie.
A tényleges érvényesülés elvét illetően emlékeztetni kell arra, hogy a bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében minden esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy egy nemzeti eljárási rendelkezés lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi-e az uniós jog alkalmazását, meg kell vizsgálni, hogy milyen e rendelkezésnek a különböző nemzeti hatóságok előtti teljes eljárásban betöltött helye, valamint alkalmazása és sajátosságai (lásd a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 39. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A jelen ügyben a bíróság előtti iratanyagból kitűnik, hogy a polgári perrendtartásnak a 812. cikke értelmében a fizetési meghagyásos eljárás alkalmazandó a lejárt, pénzbeli és esedékes tartozásokra, amelyeknek az összege nem halad meg egy meghatározott értékhatárt, amely az alapügy tényállásának időpontjában 30000 euró volt.
Annak érdekében, hogy a hitelezők egyszerűbben hozzáférhessenek az igazságszolgáltatáshoz, és az eljárás menete gyorsabb legyen, ugyanezen cikk a hitelezőkkel szemben csak azt a követelményt írja elő, hogy a kérelemhez csatoljanak olyan dokumentumokat, amelyek igazolják a tartozás fennállását, anélkül hogy a hitelezőket arra kötelezné, hogy egyértelműen jelöljék meg a késedelmi kamat mértékét, a kamatfizetés pontos időszakát, és azt, hogy hogyan viszonyul a kamatláb a belső jogi törvényes kamathoz, vagy az Európai Központi Bank kamatlábához.
A polgári perrendtartás 815. cikkének (1) bekezdése és 818. cikkének (1) bekezdése értelmében tehát a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró nemzeti bíróság hatásköre az eljárás megindítására vonatkozó alaki feltételek fennállásának az ellenőrzésére korlátozódik, mely feltételek fennállása esetén e bíróságnak a hozzá benyújtott kérelemnek helyt kell adnia, és végrehajtható fizetési meghagyást kell kibocsátania anélkül, hogy akár in limine litis, akár az eljárás bármely szakaszában vizsgálhatná a rendelkezésére bocsátott információkra tekintettel a kérelemnek a megalapozottságát, kivéve, ha az adós a tartozás kifizetését megtagadja, vagy az említett meghagyás közlésétől számított 20 napon belül ellentmondással él. Az ellentmondást a törvényben meghatározott pertárgyértéket meghaladó jogviták esetében kötelezően ügyvéd közreműködésével kell előterjeszteni, mely pertárgyérték az alapügy tényállásának időpontjában 900 euró volt.
Márpedig e kontextusban meg kell állapítani, hogy az ilyen eljárásjogi szabályozás, amely a fogyasztó ellentmondásának hiányában nem teszi lehetővé a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság számára, hogy hivatalból, in limine litis vagy az eljárás bármely szakaszában értékelje a fogyasztó és az eladó vagy a szolgáltató közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét, jóllehet az ehhez szükséges valamennyi jogi és ténybeli elem e bíróság rendelkezésére áll, csökkenti a 93/13 irányelv által elérni kívánt védelem hatékonyságát (lásd ebben az értelemben a C-473/00. sz. Cofidis ügyben 2002. november 21-én hozott ítélet [EBHT 2002., I-10875. o.] 35. pontját).
A jelen ítélet 50–52. pontjában leírt fizetési meghagyásos eljárásnak az egészére, a menetére és a sajátosságaira tekintettel ugyanis nem elhanyagolható annak a kockázata, hogy az érintett fogyasztók nem terjesztik elő a megkövetelt ellentmondást akár az erre vonatkozóan előírt különösen rövid határidő miatt, akár azért, mert a védekezéstől visszatartja őket a jogi lépésnek a vitatott összeghez viszonyított költsége, akár azért, mert nem ismerik a jogaikat vagy azok terjedelmét, vagy akár az eladó vagy a szolgáltató által előterjesztett, fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tartalmának korlátozottsága, és ezáltal a rendelkezésükre bocsátott információk hiányossága miatt.
Így az eladók vagy a szolgáltatók számára elég lenne a rendes polgári eljárás helyett fizetési meghagyásos eljárást indítani ahhoz, hogy a fogyasztókat megfosszák a 93/13 irányelv által elérni kívánt védelemtől, amely szintén ellentétesnek bizonyul a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, amely szerint az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között a nemzeti jogszabályok szerint zajló bírósági eljárás jellegzetességei nem jelenthetnek olyan tényezőt, amely érintheti a 93/13 irányelv rendelkezései alapján a fogyasztókat megillető jogi védelmet (a fent hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 34. pontja).
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező spanyol szabályozás nem tűnik összeegyeztethetőnek a tényleges érvényesülés elvével, mivel az eladók vagy szolgáltatók és a fogyasztók közötti jogvitákban, amelyekben a fogyasztók alperesek, lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé teszi annak a védelemnek az alkalmazását, amelyben a 93/13 irányelv e fogyasztókat részesíteni kívánja.
E megfontolások alapján az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 93/13 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság számára nem teszi lehetővé, hogy akár in limine litis, akár az eljárás bármely szakaszában hivatalból értékelje az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt, késedelmi kamatra vonatkozó kikötés tisztességtelen jellegét abban az esetben, ha a fogyasztó nem élt ellentmondással, jóllehet az ehhez szükséges valamennyi jogi és ténybeli elem e bíróság rendelkezésére áll.
Annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára hasznos értelmezést lehessen nyújtani az uniós jogra vonatkozóan (lásd ebben az értelemben a C-213/17. sz. Michaniki-ügyben 2008. december 16-án hozott ítélet [EBHT 2008., I-9999. o.] 50. és 51. pontját), a második kérdést úgy kell értelmezni, hogy az lényegében arra irányul, hogy a 2009/22 irányelv 2. cikkével és 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével ellentétes-e az olyan tagállami szabályozás, mint amelyet az 1/2007. sz. törvényerejű rendelet 83. cikke ír elő, amely a nemzeti bíróság számára lehetővé teszi, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegének a megállapítása esetén az említett szerződést e feltétel tartalmának a módosítása útján kiegészítse.
E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy az alapeljárás az egyik szerződő fél által kezdeményezett fizetési meghagyásos eljárás keretében folyik, nem pedig a 2009/22 irányelv 3. cikke értelmében vett „feljogosított egység” által indított jogsértés megszüntetésére irányuló eljárás keretében.
Következésképpen, mivel ezen utóbbi irányelv nem alkalmazható az alapeljárásra, a 2. cikkének értelmezéséről nem szükséges határozni.
Erre tekintettel a szerződéses feltétel tisztességtelen jellegének megállapításából fakadó következményeket érintően feltett kérdés megválaszolása érdekében a 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének a szövegére, valamint az irányelv céljaira és általános szerkezetére kell hivatkozni (lásd ebben az értelemben a C-482/07. sz. AHP Manufacturing ügyben 2009. szeptember 3-án hozott ítélet [EBHT 2009., I-7295. o.] 27. pontját, és a C-125/10. sz. Merck Sharp & Dohme Corp. ügyben 2011. december 8-án hozott ítélet [EBHT 2011., I-12987. o.] 29. pontját).
Az említett 6. cikk (1) bekezdésének a szövegét illetően meg kell állapítani, hogy egyrészt e rendelkezés első fele – bár elismeri, hogy a tagállamok bizonyos autonómiával rendelkeznek a tisztességtelen feltételekre alkalmazandó jogszabályok meghatározása tekintetében – kifejezetten annak előírásárát teszi kötelezővé, hogy az említett feltételek „nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve”.
E kontextusban a Bíróságnak volt már alkalma e rendelkezést értelmezni, oly módon, hogy a szerződéses feltétel tisztességtelen jellegét megállapító nemzeti bíróság feladata valamennyi, a nemzeti jog értelmében ebből eredő következményt meghatározni abból a célból, hogy a szóban forgó feltétel ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve (lásd a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 58. pontját, a C-76/10. sz. Pohotovosť-ügyben 2010. november 16-án hozott végzés [EBHT 2010., I-11557. o.] 62. pontját, valamint a fent hivatkozott Pereničová és Perenič ügyben hozott ítélet 30. pontját). Amint ugyanis a jelen ítélet 38. pontja arra emlékeztetett, olyan kógens rendelkezésről van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt az e felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse.
Másrészt meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó a 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének a második felében, valamint az irányelv huszonegyedik preambulumbekezdésében kifejezetten előírta, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződés „változatlan feltételekkel” továbbra is köti a feleket, ha a szerződés „a tisztességtelen feltételek kihagyásával” is teljesíthető.
Az említett 6. cikk (1) bekezdésének a szövegéből következik tehát, hogy a nemzeti bíróságok csak arra kötelesek, hogy a tisztességtelen feltétel alkalmazásától eltekintsenek annak érdekében, hogy az ne váltson ki kötelező joghatásokat a fogyasztó vonatkozásában, de nem jogosultak arra, hogy a feltétel tartalmát módosítsák. A szerződésnek ugyanis főszabály szerint úgy kell fennmaradnia, hogy csak a tisztességtelen feltételek elhagyása jelentsen módosulást, ha a belső jogszabályok értelmében a szerződés jogilag ilyen módon fennmaradhat.
Ezt az értelmezést megerősíti továbbá a 93/13 irányelv célkitűzése és általános szerkezete.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében ugyanis ezen irányelv a maga egészében olyan intézkedésnek minősül, amely elengedhetetlen az Európai Unióra bízott feladatok megvalósításához és különösen az Unió egész területén az életszínvonal és életminőség javításának biztosításához (lásd a fent hivatkozott Mostaza Claro-ügyben hozott ítélet 37. pontját, a fent hivatkozott Pannon GSM ügyben hozott ítélet 26. pontját és a fent hivatkozott Asturcom Telecomunicaciones ügyben hozott ítélet 51. pontját).
Az eladókkal vagy szolgáltatókkal szemben kiszolgáltatott helyzetben lévő fogyasztók számára biztosított védelemhez fűződő közérdek jellegére és fontosságára tekintettel tehát a 93/13 irányelv – amint az 7. cikkének az irányelv huszonnegyedik preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdéséből következik – arra kötelezi a tagállamokat, hogy rendelkezzenek megfelelő és hatékony eszközökről annak érdekében, „hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását”.
Márpedig e kontextusban meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának a 86–88. pontjában szintén rámutatott – ha a nemzeti bíróság jogosult lenne arra, hogy az ilyen szerződésekben foglalt tisztességtelen feltételek tartalmát módosítsa, e lehetőség sérthetné a 93/13 irányelv 7. cikke által elérni kívánt hosszú távú célt. E lehetőség ugyanis hozzájárulna annak a visszatartó erőnek a megszüntetéséhez, amely az eladók vagy szolgáltatók tekintetében jelentkezik az ilyen tisztességtelen feltételeknek a fogyasztók vonatkozásában való puszta és egyszerű alkalmazhatatlansága következtében (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Pohotovost’-ügyben hozott végzés 41. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), mivel az eladók vagy szolgáltatók továbbra is alkalmazni próbálnák az említett feltételeket annak tudatában, hogy még ha azok érvénytelenségét meg is állapítanák, a szerződést a nemzeti bíróság a szükséges mértékben továbbra is kiegészíthetné oly módon, hogy az említett eladók vagy szolgáltatók érdekei biztosítottak legyenek.
Emiatt e lehetőség, amennyiben a nemzeti bíróság rendelkezésére állna, nem tudna önmagában a fogyasztók számára olyan hatékony védelmet biztosítani, mint amelyet a tisztességtelen feltételek alkalmazhatatlansága eredményez. E lehetőség ezenfelül nem alapulhat a 93/13 irányelv 8. cikkén sem, amely a tagállamok számára lehetővé teszi, hogy az irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak az uniós joggal összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak (lásd a C-484/08. sz. Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid ügyben 2010. június 3-án hozott ítélet [EBHT 2010., I-4785. o.] 28. és 29. pontját, valamint a fent hivatkozott Pereničová és Perenič ügyben hozott ítélet 34. pontját).
E megfontolásokból következik tehát, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése nem értelmezhető oly módon, hogy az lehetővé teszi a nemzeti bíróság számára, hogy abban az esetben, ha az eladó vagy a szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt tisztességtelen feltétel fennállását megállapítja, az említett feltétel tartalmát módosítsa ahelyett, hogy a fogyasztó vonatkozásában e feltétel alkalmazásától egyszerűen eltekintene.
E tekintetben a nemzeti bíróságnak ellenőriznie kell, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitára mely nemzeti eljárási jogszabályok alkalmazandók, és a hatásköre keretei között mindent meg kell tennie annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és az általa elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsa a 93/13 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jusson (lásd a C-282/10. sz. Dominguez-ügyben 2012. január 24-én hozott ítélet 27. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A fentiekre tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amelyet az 1/2007. sz. törvényerejű rendelet 83. cikke ír elő, amely a nemzeti bíróság számára lehetővé teszi, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegének a megállapítása esetén az említett szerződést e feltétel tartalmának a módosítása útján kiegészítse.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik, negyedik, ötödik és hatodik kérdésével lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy egyrészt milyen kötelezettségek hárulnak a nemzeti bíróságokra az 1896/2006 rendelet és a 2005/29 irányelv alapján abban az esetben, ha olyan késedelmi kamatra vonatkozó szerződéses feltételt vizsgálnak, mint a jelen ügy tárgyát képező, és másrészt milyen kötelezettségek hárulnak a 2008/48 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének l) és m) pontja, 6. és 7. cikke, és 10. cikke (2) bekezdésének l) pontja értelmében a pénzügyi intézményekre a késedelmi kamatoknak a hitelmegállapodásokban való alkalmazása tekintetében.
A Spanyol Királyság és az Európai Bizottság érvelése szerint e kérdések elfogadhatatlanok, mivel az azok által érintett uniós jogszabályok nem alkalmazandók az alapügyre, és következésképpen azok értelmezése nem lehet hasznos a kérdést előterjesztő bíróság számára ezen ügy elbírálásához.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 267. cikkben említett eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, az alapügy konkrét tényállásának a megállapítása és megítélése, valamint a nemzeti jog értelmezése és alkalmazása kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik. Ugyancsak kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése is, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – szükségesek és relevánsak-e a Bíróságnak feltett kérdései. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jognak az értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (a C-145/03. sz. Keller-ügyben 2005. április 12-én hozott ítélet [EBHT 2005., I-2529. o.] 33. pontja, a C-119/05. sz. Lucchini-ügyben 2007. július 18-án hozott ítélet [EBHT 2007., I-6199. o.] 43. pontja, valamint a C-11/07. sz., Eckelkamp és társai ügyben 2008. szeptember 11-én hozott ítélet [EBHT 2008., I-6845. o.] 27. és 32. pontja).
Ebből következik, hogy a Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd különösen a C-94/04. és C-202/04. sz., Cipolla és társai egyesített ügyekben 2006. december 5-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-11421. o.] 25. pontját, valamint a C-570/07. és C-571/07. sz., Blanco Pérez és Chao Gómez egyesített ügyekben 2010. június 1-jén hozott ítélet [EBHT 2010., I-4629. o.] 36. pontját).
Márpedig meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben éppen ez a helyzet áll fenn.
Különösen a harmadik kérdés tekintetében meg kell állapítani, hogy az 1896/2006 rendelet értelmezése teljes mértékben irreleváns a kérdést előterjesztő bíróság által az előtte folyamatban lévő jogvita keretében meghozandó döntés tekintetében. Egyrészt ugyanis meg kell állapítani, hogy amint a Bíróság előtti iratanyagból kitűnik, az alapügy tényállása nem tartozik az 1. cikkének (1) bekezdése értelmében kizárólag a határokon átnyúló jogvitákra alkalmazandó ezen rendelet hatálya alá, hanem csupán a polgári perrendtartás rendelkezései alkalmazandók rá. Másrészt meg kell állapítani, hogy e rendelet – amint az kifejezetten a (10) preambulumbekezdéséből is következik – nem lép a nem vitatott követelések behajtására szolgáló, nemzeti jog szerint létező mechanizmusok helyébe, és nem is hangolja azokat össze.
A negyedik kérdést illetően nyilvánvalóan megállapítható, hogy a 2008/48 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének l) és m) pontja, 6. cikke, valamint 10. cikke (2) bekezdésének l) pontja, amelyeknek értelmezését a kérdést előterjesztő bíróság kéri, ratione temporis nem alkalmazható az alapügyre, mivel annak a tárgyát az képezi, hogy Calderón Camino az általa és a Banesto által 2007. május 28-án megkötött hitelmegállapodást állítólagosan nem teljesítette megfelelően.
E tekintetben elég azt megállapítani, hogy a 2008/48 irányelv a 27., 29. és 31. cikke értelmében 2008. június 11-én lépett hatályba, és a tagállamoknak 2010. június 11-ig kellett elfogadniuk azokat az intézkedéseket, amelyek az ezen irányelvnek való megfeleléshez szükségesek, mely időponttól a 87/102 irányelv hatályát vesztette. Ezenfelül ugyanezen irányelv 30. cikkének (1) bekezdése kifejezetten előírta, hogy az irányelvet nem kell alkalmazni azokra a hitelmegállapodásokra, amelyek a nemzeti átültető intézkedések hatálybalépésének időpontjában már léteztek.
Az ötödik kérdéssel kapcsolatban – mely egyrészt arra irányul, hogy a 2008/48 irányelv 6. cikkének (2) bekezdése kötelezi-e a hitelintézetet arra, hogy közölje a hitel vagy a kölcsön idő előtti lejáratát annak érdekében, hogy a késedelmi kamatokat felszámítsa, és másrészt arra, hogy a jogalap nélküli gazdagodás tilalmának az ugyanezen irányelv 7. cikkében előírt elvére lehet-e hivatkozni abban az esetben, ha az említett hitelintézet nemcsak a tőke visszafizetését kéri, hanem különösen magas késedelmi kamatok megfizetését is – először is meg kell állapítani, hogy amint a Bíróság előtti iratanyagból kitűnik, a kérdést előterjesztő bíróság valójában a 87/102 irányelv ennek megfelelő cikkeire kívánt hivatkozni, hiszen kizárólag ezek kapcsolódnak a kérdés tárgyához.
Annak elismerésével azonban, hogy az ötödik kérdésnek ez a valódi terjedelme (lásd ebben az értelemben a C-107/98. sz. Teckal-ügyben 1999. november 18-án hozott ítélet [EBHT 1999., I-8121. o.] 34. és 39. pontját), meg kell állapítani, hogy amint a főtanácsnok az indítványának a 99. és 100. pontjában rámutatott, az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben semmi nem utal arra, hogy az alapügyben olyan probléma merült volna fel, amely akár a fogyasztónak az éves kamatlábak bármely módosításáról való előzetes tájékoztatására vonatkozó kötelezettséget, akár valamely árunak a hitelező számára történő, a hitelező részéről jogalap nélküli gazdagodást keletkeztető visszaadását érintené.
Nyilvánvalónak tűnik tehát, hogy az ötödik kérdés hipotetikus jellegű, mivel a 87/102 irányelv említett rendelkezéseinek az értelmezése semmilyen összefüggést nem mutat az alapügy tárgyával.
Végezetül a hatodik kérdést érintően – amely arra irányul, hogy a 2005/29 irányelv 11. cikke (2) bekezdésének az átültetése hiányában az irányelvet úgy kell-e értelmezni, hogy a nemzeti bíróság vizsgálhatja hivatalból annak a gyakorlatnak a tisztességtelen jellegét, amelynek alapján késedelmi kamatra vonatkozó feltételeket foglalnak a szerződés szövegébe – elég megállapítani, hogy amint azt a főtanácsnok az indítványának a 106. pontjában is megjegyezte, az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben semmi nem utal arra, hogy a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet elutasító végzést hozó Juzgado de Primera Instancia no 2 de Sabadell a fent említett irányelv értelmében tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatnak minősítette volna azt a tényt, hogy a Banesto az általa és Calderón Camino által kötött hitelszerződésbe olyan, késedelmi kamatra vonatkozó feltételt foglalt, mint amely az alapügy tárgyát képezi.
Azt is meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a határozatában az említett kérdésre vonatkozó magyarázó fejtegetések keretében kifejezetten „a bankintézet esetleges tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatára” hivatkozik.
Következésképpen nyilvánvalónak tűnik, hogy a 2005/29 irányelv értelmezése az alapügy tárgya tekintetében pusztán hipotetikus jellegű. E kontextusban az irányelv átültetésének hiánya szintén irrelevánsnak bizonyul az említett jogvita megoldása szempontjából.
Következésképpen a fenti megfontolásokra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett harmadik, negyedik, ötödik és hatodik kérdést elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.
A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amely a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem tárgyában eljáró bíróság számára nem teszi lehetővé, hogy akár in limine litis, akár az eljárás bármely szakaszában hivatalból értékelje az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt, késedelmi kamatra vonatkozó kikötés tisztességtelen jellegét abban az esetben, ha a fogyasztó nem élt ellentmondással, jóllehet az ehhez szükséges valamennyi jogi és ténybeli elem e bíróság rendelkezésére áll.
A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, mint amelyet a fogyasztók és felhasználók védelméről szóló általános törvényt és egyéb kapcsolódó törvényeket átdolgozó, 2007. november 16-i 1/2007. sz. királyi törvényerejű rendelet (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias) 83. cikke ír elő, amely a nemzeti bíróság számára lehetővé teszi, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegének a megállapítása esetén az említett szerződést e feltétel tartalmának a módosítása útján kiegészítse.

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
IV/01631/2017
. IV/01631/2017
Első irat érkezett: 08/11/2017
Az ügy tárgya: a Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (véleménynyilvánítás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítélete, a Pécsi Ítélőtábla Pf.VI.20.011/2016/5. számú ítélete és a Pécsi Törvényszék 33.P.20.216/2015/15. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó előadta, hogy nem vagyoni kártérítés megfizetése iránt keresetet terjesztett elő, mivel az illetékes rendőrkapitányság megakadályozta abban, hogy véleményét kinyilvánítsa. A bíróság a keresetet jogerősen elutasította, a Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.
Az indítványozó álláspontja szerint az eljáró bíróságok nem tettek eleget indokolási, illetve bizonyítási kötelezettségüknek, megválogatták a bizonyítékokat és az általa előadottakat figyelmen kívül hagyták. Mindezzel megsértették az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes hatósági eljáráshoz való jogát, illetve a XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát..
Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítélete, Pécsi Ítélőtábla Pf.VI.20.011/2016/5. számú ítélete, Pécsi Törvényszék 33.P.20.216/2015/15. számú ítélete
IV_1631_2_2017_ind_kieg_anionim.pdf IV_1631_0_2017_inditvany_anonim.pdf
A határozat száma: 3114/2018. (IV. 9.) AB végzés
3114_2018 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panaszt nyújtott be az elsőfokú bíróságnál a Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése érdekében. Az alkotmányjogi panasz 2017. augusztus 11-én érkezett az Alkotmánybírósághoz.
[2]	Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló polgári peres ügy előzménye, hogy a felperesként eljáró indítványozó 2010. március 26-án reggel a mohácsi polgármesteri hivatal előtt demonstrációt tartott. Ennek során a zászlótartó rúd és a lámpaoszlop közé egy transzparenst (molinót) helyezett el „Csalás történt a városházán? Igazságot a Trianon Emlékmű kapcsán!” felirattal. A transzparenst a közterület-felügyelők eltávolították és lefoglalták. A helyszínre érkező rendőrök a közterület-felügyelőket nem kötelezték a transzparens visszaadására, az indítványozó ezért panasszal élt a Mohácsi Rendőrkapitányság vezetőjénél, aki határozatában a panaszt elutasította.
[3]	A Mohácsi Közterület-felügyelet feljelentése alapján Pécs Megyei Jogú Város Közgyűlésének Címzetes Főjegyzője 12-12/2664-6/2010. számú, 2010. június 1-jén kelt határozatával az indítványozót önkormányzati rendelet megszegésének szabálysértése miatt 15 000 Ft pénzbírsággal sújtotta. Indokolásában kifejtette, hogy az indítványozó a 2010. március 26-i demonstrációjával megsértette Mohács Város Önkormányzatának a közterület-használat helyi szabályozásáról szóló 19/1995. (VI. 19.) számú önkormányzati rendelete 3. § (2) bekezdés r) pontját azzal, hogy közterület-használati engedély nélkül helyezte el transzparensét a közterületen lévő műtárgyakon. Az indítványozó a főjegyzői határozat felülvizsgálatát kérte a bíróságtól. A Baranya Megyei Bíróság a 6.K.21.415/2010. számú eljárást felfüggesztette és az Alkotmánybírósághoz fordult egyedi normakontroll érdekében azzal, hogy az önkormányzati rendelet vitatott pontja sérti-e a gyülekezési jogot és a véleménynyilvánítás szabadságát. Az Alkotmánybíróság az ügyet a Kúria Önkormányzati Tanácsának hatáskörébe utalta, amely a sérelmezett rendelkezést Köf.5005/2012/6. számú határozatával megsemmisítette. Az Önkormányzati Tanács kimondta továbbá, hogy a megsemmisített rendelkezés valamennyi, bíróság előtt folyamatban lévő egyedi ügyben nem alkalmazható. Erre tekintettel a Pécsi Városi Bíróság Nyomozási-Szabálysértési Csoport
20.Szpi.1653/2012/3. számú végzésével valamennyi, az adott ügy kapcsán az indítványozóval szemben hozott szabálysértési határozatot hatályon kívül helyezte és a szabálysértési eljárást megszüntette.
[4]	Az indítványozó keresetet nyújtott be a Pécsi Törvényszékhez, amelyben személyhez fűződő jogai megsértésének a megállapítását kérte, valamint nem vagyoni kártérítés címén 150 000 Ft és ennek 2010. március 26-tól számított törvényes kamata megfizetésére kérte kötelezni a Baranya Megyei Rendőr-főkapitányságot mint alperest.
[5]	A Pécsi Törvényszék 2015. november 10-én kelt, 33.P.20.216/2015/15. számú ítéletében a keresetet elutasította. Az elsőfokú bíróság az ítélet indokolásában kifejtette, hogy az érvényesített igény alapja nem közigazgatási jogkörben okozott kár, hanem a személyiségi jogok megsértése. Ennek következtében a bíróságnak azt kellett vizsgálnia, hogy a kifogásolt rendőri mulasztás – vagyis a transzparens visszaszolgáltatásának az elmulasztása – tekintetében az alperes olyan jogellenes mulasztást tanúsított-e, amely a felperes – az indítványozó – személyiségi jogainak megsértésével járt. Az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a rendőröket a közterület-felügyelők által lefoglalt transzparens visszaadásával kapcsolatos intézkedési kötelezettség nem terhelte és az indítványozó személyiségi jogainak sérelme (a szabad véleménynyilvánítás és az emberi méltósághoz való jog) a kifogásolt rendőri magatartás kapcsán értelmezhetetlen. Jogellenes magatartás hiányában pedig a kártérítési felelősség sem állapítható meg.
[6]	A Pécsi Ítélőtábla mint másodfokú bíróság 2016. június 9-én kelt Pf.VI.20.011/2016/5. számú ítéletében az elsőfokú ítéletet helybenhagyta. Az elsőfokú ítélet tényállását kiegészítette azzal, hogy az önkormányzati rendelet sérelmezett rendelkezésének megsemmisítése után a közterület-használati díj megfizetésére kötelező határozatot visszavonták és a 3 rendbeli, önkormányzati rendelet megszegésének szabálysértése miatt indult eljárást megszüntették, valamint a főjegyző a transzparens (molinó) lefoglalását megszüntette és kiadni rendelte az indítványozónak. Az ítélőtábla rögzítette továbbá, hogy a transzparenst nem az alperesként perbe vont rendőrség foglalta le az indítványozótól, hanem a közterület-felügyelet (másodfokú ítélet 9. oldal 2. bekezdés). A másodfokú bíróság megállapította továbbá, hogy a rendőrök nem bántak az indítványozóval lealacsonyító vagy megalázó módon és erre az indítványozó sem hivatkozott. Az ítélőtábla szerint az egyenlő bánásmód vizsgálata akkor lenne lehetséges, ha lettek volna olyan, összehasonlítható helyzetben lévő más személyek, akiket a rendőrök kedvezőbb bánásmódban részesítettek. Az ítélőtábla tehát sem az emberi méltóság sérelmét, sem pedig az egyenlő bánásmód megsértését nem tartotta megállapíthatónak. Az ítélőtábla rögzítette, hogy jogellenes magatartás hiányában a kártérítésnek nincs jogalapja.
[7]	A Kúria, mint felülvizsgálati bíróság 2017. május 10-én kelt Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítéletében a jogerős másodfokú ítéletet hatályában fenntartotta. A Kúria rögzítette, hogy az alperes terhére rótt mulasztás hiányában nem minősül az ügy érdemi elbírálására kiható szabálysértésnek az, hogy az elsőfokú bíróság a keresetet kizárólag a személyhez fűződő jog megsértése tekintetében vizsgálta és az államigazgatási jogkörben okozott kár címén előterjesztett kereset alaptalanságának indokait csak a másodfokú ítélet tartalmazza (támadott ítélet, Indokolás [14]).
[8]	2. Az alkotmányjogi panasz szerint a támadott bírósági határozatok sértik az indítványozónak az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében, a XXIV. cikk (1) bekezdésében, a XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésében foglalt jogait.
[9]	Az indítványozó álláspontja szerint a bíróságok nem tettek eleget indokolási kötelezettségüknek, mert megválogatták a bizonyítékokat, illetve az általa előadottakra nem reagáltak. Állítása szerint az önkormányzati közterület-felügyelők olyan rendeletre hivatkozva akadályozták meg a véleménynyilvánításhoz való jogának gyakorlását, amelyről már 1997 óta tudták, hogy a véleménynyilvánítási jogukat gyakorlókra nem vonatkozik. Ennek alátámasztására az indítványozó csatolta a 2009. szeptember 11-i képviselőtestületi ülés jegyzőkönyvét. Mindezek alapján az indítványozó úgy ítélte meg, hogy a szándékos jogsértés miatt az alperes „kártérítési felelőssége megáll”. Álláspontja szerint bizonyítékaira az eljáró bíróságok nem reagáltak döntésük indokolásában, így megsértették az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való jog részét képező indokolási kötelezettségüket. Az indítványozó a bíróságok indokolási kötelezettségére vonatkozó alkotmányos elvek alátámasztása céljából hivatkozott az Alkotmánybíróság több határozatára [9/1992. (I. 30.) AB határozat, 65/1992. (XII. 17.) AB határozat, 6/1998. (III. 11.) AB határozat, 14/2004. (V. 7.) AB határozat, 7/2013. (III. 1.) AB határozat].
[10]	Az indítványozót az Alkotmánybíróság főtitkára hiánypótlásra hívta fel, amelyben tájékoztatta, hogy az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésére csak kivételes esetben alapítható alkotmányjogi panasz, továbbá kérte az indítvány kiegészítését abban a tekintetben, hogy a sérelmezett bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény hivatkozott rendelkezéseivel.
[11]	3. Az indítványozó 2017. október 4-én az Alkotmánybírósághoz érkezett beadványában a hiánypótlásnak határidőben eleget tett. Az indítvány-kiegészítésben a bíróságok indokolási kötelezettségére vonatkozó korábbi érveit ismételte meg. A beadvány utalt arra, hogy az Alkotmánybíróság 61/2011. (VII. 13.) AB határozata szerint az Alkotmánybíróság minimum-követelményként elismeri a tisztességes eljárás tekintetében az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) által kialakított elveket. Az indítványozó hivatkozott az EJEB-nek az Emberi Jogok Európai Egyezménye 6. cikk 1. pontjával összefüggő gyakorlatára, amely a tisztességes tárgyaláshoz való jogot rögzíti, különös tekintettel a Suominen kontra Finnország, (37801/97), 2003. július 1-i ítéletre, amely az bíróságok indokolási kötelezettségét rögzíti. Az indítványozó megismételte álláspontját, amely szerint a támadott ítéletek az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt indokolási kötelezettséget sértik.
[12]	4. Az Alkotmánybíróság először azt vizsgálta, hogy az alkotmányjogi panasz a befogadhatóság törvényi feltételeinek eleget tesz-e.
[13]	Az Abtv. 30. § (1) bekezdése értelmében az Abtv. 27. §-ára alapozott alkotmányjogi panaszt a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül lehet benyújtani az ügyben első fokon eljárt bírósághoz címezve. A Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítéletét az indítványozónak 2017. június 6-án kézbesítették. Az indítványozó alkotmányjogi panaszát 2017. augusztus 7-én adta postára. Tekintettel arra, hogy a határidő utolsó napja munkaszüneti napra esett, így a következő munkanapon, vagyis 2017. augusztus 7-én postázott panasz határidőben benyújtottnak számít.
[14]	5. Az alkotmányjogi panasz részben eleget tesz az Abtv. 52. § (1), illetve (1b) bekezdésében foglalt, az indítványokkal szemben támasztott követelményeknek, mivel tartalmazza az Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó törvényi rendelkezést (az Abtv. 27. §); az Alaptörvény sérülni vélt rendelkezéseit [B) cikk (1) bekezdés, XXIV. cikk (1) bekezdés, XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdés]. Az indítvány megjelöli a támadott bírósági határozatokat (Pécsi Törvényszék 33.P.20.216/2015/15. számú, a Pécsi Ítélőtábla mint másodfokú bíróság
Pf.VI.20.011/2016/5. számú, Kúria Pfv.IV.22.102/2016/5. számú ítéletei) és kifejezett kérelmet terjeszt elő arra nézve, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg a felsorolt határozatok alaptörvény-ellenességét és semmisítse meg azokat.
[15]	Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésének sérelmével kapcsolatban az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint alkotmányjogi panaszt csak kivételes esetben – a visszaható hatályú jogalkotásra és jogalkalmazásra, valamint a felkészülési idő hiányára alapozva – lehet benyújtani {3268/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [14]; megerősítve pl.: 3051/2016. (III. 22.) AB végzés, Indokolás [14]}. Az indítvány az Alaptörvényben biztosított ezen jogok tekintetében nem tartalmaz indokolást, így az Alkotmánybíróság az indítvány ezen elemét érdemben nem vizsgálta.
[16]	Az alkotmányjogi panasz az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésében foglalt jogorvoslathoz való jog tekintetében alkotmányjogi szempontból értékelhető indokolást nem tartalmaz. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint az ilyen indokolás hiánya az érdemi elbírálás akadálya {pl: 3149/2016. (VII. 22.) AB végzés, Indokolás [27]}.
[17]	6. Az Abtv. 27. § a) pontja értelmében az alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozónak az Alaptörvényben biztosított jogát sérti. Az alapul szolgáló büntető ügyben az indítványozó az eljárás alá vont személy volt, így nemcsak az alkotmányjogi panasz benyújtására jogosultnak, hanem egyben érintettnek is tekinthető.
[18]	Az Abtv. 27. § b) pontjában foglaltak szerint a bírói döntéssel szemben alkotmányjogi panasz akkor terjeszthető elő, ha az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit kimerítette vagy a jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
[19]	Az Alkotmánybíróság rögzíti, hogy az indítványozó – a felülvizsgálati eljárás folytán – a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségeket kimerítette.
[20]	7. Az Alkotmánybíróság ezután az Abtv. 29. §-ában, az indítvány befogadásához szükséges további feltételek fennállását vizsgálta.
[21]	Az Abtv. 29. §-a alapján az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának feltétele, hogy a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vessen fel. E két feltétel alternatív jellegű, így az egyik fennállása önmagában megalapozza az Alkotmánybíróság érdemi eljárását {3/2013. (II. 14.) AB határozat, Indokolás [30], illetve 34/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [18]}. A feltételek meglétének vizsgálata az Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörébe tartozik.
[22]	7.1. Az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése a közigazgatási hatósági eljárás vonatkozásában fogalmazza meg a tisztességes eljárás követelményét, így a panasszal támadott bírósági határozatok és ezen alaptörvényi rendelkezés között nincs összefüggés. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint ennek következtében a panasznak ez az eleme érdemben nem vizsgálható {pl. 3179/2013. (X. 9.) AB végzés, Indokolás [6], 3122/2017. (V. 30.) AB végzés, Indokolás [12] és 3124/2017. (V. 30.) AB végzés, Indokolás [13]}.
[23]	7.2. Az indítvány szerint az eljáró bíróság nem tett eleget az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt indokolási kötelezettségének, mert nem tért ki az indítványozó fellebbezésében közölt minden adatra és tényre.
[24]	Az alkotmánybírósági gyakorlat szerint a bíróságok indokolási kötelezettségéből nem következik a felek által felhozott minden észrevétel egyenként történő megcáfolásának kötelezettsége, különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű érvrendszer bemutatása {3107/2016. (V. 24.) AB határozat, Indokolás [38]; 30/2014. (IX. 30.) AB határozat, Indokolás [89]}.
[25]	Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló polgári perben hozott ítéletben az elsőfokú bíróság rögzítette, hogy a transzparenst az önkormányzat közterület-felügyelői foglalták le, de az indítványozó a rendőrség ellen indította a pert, akit a visszaszolgáltatással kapcsolatosan semmilyen mulasztás nem terhelt. Ennek következtében az alperesi magatartás kapcsán a véleménynyilvánításhoz, továbbá az emberi méltósághoz való jogok sérelme értelmezhetetlen (elsőfokú ítélet 6. oldal 6. bekezdés). A másodfokú bíróság ezt az indokolást kiegészítette azzal, hogy az indítványozónak – az alperesi mulasztás hiányában – nemcsak a személyiségi jogsértés miatti, de a közigazgatási jogkörben okozott kár iránti igénye is alaptalan. A másodfokú bíróság szerint a perben ugyanis azt kellett vizsgálni, hogy a molinó visszaadására irányuló kötelezettség terhelte-e az alperes rendőröket. Tekintettel arra, hogy a molinót a közterület-felügyelők vették el az indítványozótól, továbbá a rendőrök nem bántak az indítványozóval lealacsonyító módon, így az alperesként perbe vont rendőrök tekintetében sem személyiségi jogsértést, sem pedig a közigazgatási jogkörben elkövetett mulasztást nem állapíthatott meg a bíróság (másodfokú ítélet 9. oldal 2–5. bekezdések). A Kúria ítéletének indokolása rögzítette, hogy a másodfokú bíróság ítéletében foglalt ezen kiegészítés nem valósít meg az ügy érdemére kiható eljárási szabálysértést, mivel az alperes mulasztást nem követett el.
[26]	A Kúria kifejezetten foglalkozott továbbá azzal az önkormányzati jegyzőkönyvvel is, amellyel az indítványozó az alperesi magatartás jogellenességét bizonyítani kívánta. A Kúria ítéletének indokolása szerint a jegyzőkönyv tartalmának a figyelembe vétele szükségtelen volt a tényállás megállapításához {a Kúria ítélete, Indokolás [13]}.
[27]	Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint mindezek alapján megállapítható, hogy az eljáró bíróságok ítéleteikben az ügy eldöntése szempontjából releváns minden indokról számot adtak. Az Alkotmánybíróság mindezek alapján megállapította, hogy az indítványban foglaltak nem tartalmaznak olyan indokot, amely az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt alapjogra tekintettel a támadott határozat érdemére kiható alaptörvény-ellenességet vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vetne fel. A kifejtett indokok alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt az Ügyrend 30. § (2) bekezdésének a) és h) pontjai alapján visszautasította.
. 08/11/2017
. constitutional complaint against the judgement No. Pfv.IV.22.102/2016/5 of the Curia (expression of opinion)
. 3114/2018. (IV. 9.)

matches: Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria


text:
Egyenlő Bánásmód Hatóság - EBH/zanza0307
EBH/zanza0307
Kerekesszékkel közlekedő mozgássérült a Hatósághoz írt kérelmében azt sérelmezte, hogy a lakóhelyén működő helyi bíróság bejárata a mozgáskorlátozottak által akadálymentesen nem közelíthető meg. A kérelmező beadványában előadta, hogy a folyamatban lévő polgári peres ügyében a bíróság épületébe kitűzött tárgyaláson azért nem jelent meg, mert az épületben nem tudott akadálymentesen bejutni, és a bíróság alkalmazottai sem nyújtottak számára megfelelő, illetve elfogadható segítséget.
Az eljárás alá vont képviselője az akadálymentesítés elmaradásával kapcsolatban azzal érvelt, az állam semmilyen feltételt nem biztosított a bíróságok számára ahhoz, hogy az akadálymentesítés megtörténjen. Az eljárás alá vont képviselője hivatkozott arra is, hogy az épület műemlék jellegű, és az illetékes műemlékvédelmi hatóság az ún. házilagos akadálymentesítéshez pl. rámpa létesítéséhez nem járult hozzá.
A Hatóság az ügyfelek nyilatkozatai, és a bizonyítási eljárás során felmerült bizonyítékoknak egybevetésével a következőket állapította meg. Az akadálymentesség az épített környezet kialakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvényben meghatározott feltételeknek megfelelően épített környezet, amely szerint az építményekkel szemben általános követelményként írja elő, hogy az építménynek és részeinek (önálló rendeltetési egység) építése, felújítása, átalakítása, bővítése, helyreállítása, korszerűsítése során biztosítani kell a mozgásukban korlátozott személyek, valamint a gyermekek részére az általuk is használt közhasználatú építmények esetében a biztonságos és akadálymentes használatot.
A fogyatékos emberek hátrányainak enyhítése, esélyegyenlőségük megalapozása érdekében megalkotott, a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény (Fot.) 5.§ (1) bekezdése a fogyatékos személyt megillető jogok körében úgy rendelkezik, hogy a fogyatékos személynek joga van a számára akadálymentes, továbbá érzékelhető és biztonságos épített környezetre. Az egyenlő esélyű hozzáférés érdekében a fogyatékkal élő emberek számára a közszolgáltatást nyújtó, meglévő középületek akadálymentesítését, mindenki számára megközelíthetővé tételére a törvény által előírt határidő – 2005. január 1. napja – eredménytelenül telt el. Tényként állapította meg a Hatóság, hogy az eljárás alá vont épületének bejárata nem alkalmas arra, hogy azon a mozgásában korlátozott, kerekesszékkel közlekedő kérelmező bejusson, ennél fogva fogyatékossága miatt el van zárva attól a lehetőségtől, hogy más ügyfelekkel szemben a bíróság épületébe akadálytalanul közlekedjen, az intézmény szolgáltatásait igénybe vehesse. A Hatóság nem fogadta el kimentési okként a tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoknak az eljárás alá vont bíróság kedvezőtlen költségvetési helyzetét.
Fentiekre tekintettel a Hatóság megállapította, hogy a bíróság megsértette az egyenlő bánásmód követelményét azzal, hogy a mozgássérült, kerekesszékkel közlekedő kérelmező számára a bíróság épületének bejáratainál az akadálymentes bejutást nem biztosította.
A Hatóság a határozat kézhezvételétől az eljárás alá vont bíróságot a jogsértő magatartás továbbfolytatásától eltiltotta, kötelezte, hogy a sérelmes helyzetet 60 napon belül szüntesse meg, egyúttal elrendelte a jogsértést megállapító jogerős és végrehajtható határozatának 30 napra történő nyilvánosságra hozatalát a www.egyenlobanasmod.hu című honlapján.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Morvai Krisztina: 2006. október 23-án megvalósult a terrorcselekmény is
Rendőri vezetők pere.
Morvai Krisztina, a Civil Jogász Bizottság társelnöke szerint “nem egyszerű rendőri túlkapásokról volt szó” 2006 őszén, hanem az alkotmányosság, a jogállamiság, az emberi jogok szisztematikus megsértéséről.
2015. március 3. Tanúként hallgatja meg a bíróság Morvai Krisztinát, a Jobbik európai parlamenti képviselőjét a volt rendőri vezetők és társaik 2006 őszi eseményekkel összefüggő büntetőperének tárgyalásán a Fővárosi Törvényszék Fő utcai épületében 2015. március 3-án. A háttérben a vádlottak padján az elsőrendű vádlott, Bene László nyugalmazott rendőr altábornagy, volt országos főkapitány (b), a másodrendű vádlott Gergényi Péter volt budapesti rendőrfőkapitány (b2) és a harmadrendű vádlott, Dobozi József, a Rendészeti Biztonsági Szolgálat (Rebisz) egykori parancsnoka (b3).
Morvai Krisztina tanúkénti meghallgatásán azt mondta, vizsgálataik szerint a lakosság megfélemlítése volt a rendőri akciók célja 2006. október 23-án, és véleményük szerint megvalósult a terrorcselekmény is.
A politikus a bíróságon ismertette a Civil Jogász Bizottság jelentését, az egyes helyszíneken tapasztalt jogsértéseket, konkrét eseteket. Közölte, arra a következtetésre jutottak, hogy a különböző rendőri egységek Budapest különböző pontjain mind szeptember 19-én, mind október 23-án “kísértetiesen hasonló jogsértő módon léptek fel”, és “valamiféle tervezettség látszott ennek hátterében”.
Azt is megállapították – mint fogalmazott, “a vélelem szintjén” -, hogy “valamiféle politikai helybenhagyás vagy felbujtásszerű rábíró magatartás történt a politika részéről a jogsértésekre”.
Jelezte: a jelentés kitért arra is, hogy az ügyészség és a bíróság is “utasításra cselekedett”, és egy előre egyeztetett koncepció nyomán vettek részt a lakosság megfélemlítésében.
Arra a kérdésre, hogy miből vonták le ezeket a következtetéseket, azt mondta, vizsgálatuk során annyi esetet láttak, amelyek ezt támasztották alá, hogy kénytelenek voltak erre következtetni.
Arra a bírói felvetésre, hogy nem tartották volna célszerűnek egy katonai jogász bevonását is a Civil Jogász Bizottság munkájába, aki jártassággal bír a katonai vonatkozásban is, Morvai Krisztina azt közölte, nem tudta, hogy van ilyen lehetőség. Azonban – tette hozzá – valamennyire ők is értettek a katonai büntetőügyhöz.
Morvai Krisztina tanúkénti meghallgatásán azt mondta, némileg elfogult, haragszik a vádlottakra, de a tényekre vonatkozóan elfogulatlan.
A bíróság délelőtt tanúként hallgatta meg Gaudi-Nagy Tamást, a Nemzeti Jogvédő Szolgálat (NJSZ) ügyvezetőjét, a Jobbik volt országgyűlési képviselőjét. A bíróság arra volt kíváncsi, mikor, milyen bűncselekmények miatt tett feljelentést a 2006-os őszi események miatt Gaudi-Nagy Tamás vagy a Nemzeti Jogvédő Szolgálat.
Gaudi-Nagy Tamás elmondta: például 2006. december 5-én átfogó feljelentést tettek húsz különböző bűncselekmény miatt, majd egyedi ügyekben is tettek körülbelül 15-20 feljelentést. A bíróság felkérte Gaudi-Nagy Tamást, hogy 15 napon belül készítsen részletes kimutatást a megtett feljelentéseikről.
A bíróság a volt képviselőt politikai tapasztalatairól kérdezte még, arról, hogy a kormánypárti képviselők milyen mértékben szokták támogatni az ellenzéki előterjesztéseket. Erre Gaudi-Nagy Tamás azt válaszolta, az ő idejében (2010 és 2014 között volt országgyűlési képviselő) “rendkívül csekély volt ez az arány”, becslése szerint egy vagy esetleg néhány százalék.
Gaudi-Nagy Tamás egyórás meghallgatása után a szünetben újságíróknak nyilatkozva sérelmezte, hogy nem beszélhetett hosszabban a feljelentések tartalmáról, a Nemzeti Jogvédő Szolgálat munkájáról, jogvédőként szerzett tapasztalatairól, és, hogy nem tudott rámutatni arra, a 2006-os jogsértéseket vizsgáló országgyűlési albizottságban milyen következtetésekre jutottak.
Közölte: a bíróság nem élt azzal a lehetőséggel, amit a meghallgatása hozhatott volna. Jelezte, becsatolta a NJSZ 47 oldalas összefoglalóját, és reményét fejezte ki, hogy az alapján az ügyészség él a vádkiterjesztés lehetőségével, és olyan bűncselekmények miatt is vádat emel, amelyekben ezt eddig nem tette meg.
Az ügyészség a 2006. szeptember 18-án este a tévészékháznál, valamint szeptember 19-21-én és október 23-án Budapest utcáin történtekkel kapcsolatban 15 pontban emelt vádat rendőri vezetők ellen, köztük Bene László nyugalmazott rendőr altábornagy, volt országos főkapitány, Gergényi Péter nyugalmazott rendőr vezérőrnagy, volt budapesti főkapitány és tucatnyi társuk ellen. Ezek szerint a parancsnokok bűnössége elsősorban intézkedések, illetve felelősségre vonások elmulasztása miatt állapítható meg. A vádhatóság többnyire felfüggesztett szabadságvesztést indítványozott.
Az elsőfokú büntetőper 2013 őszén kezdődött meg, összesen több mint kétszáz tanút már meghallgatott a bíróság.
Folytatódik a devizaügyek bírói elemzése
Tags: 2006. október 23, featured, magyartudat.com, Morvai Krisztina, per, rendőri vezetők, terrorcselekmény
Előző A Mazsihisz volt ügyvezetőjének érkezésével szűnt meg a kommunikáció Lázárral
Következő Devizahitel elszámolás- Az autóhiteleseknél is hasonló a folyamat, mint a lakáshiteleseknél
1 thought on “Morvai Krisztina: 2006. október 23-án megvalósult a terrorcselekmény is”
2015.03.07 - 11:21
Nagy Károlynak : igen életfogytiglani járna. Kb 3 perc. 🙂
Gaudi Nagy Tamást pedig valahogy elfelejtette a cikkíró. Őt nem igazán akarták meghallgatni. Tehát ő az, akitől tartanak.