text:
„Előzetes döntéshozatal – Verseny – EUMSZ 101. cikk – Az e cikk által tiltott kartellel okozott kár megtérítése – A megtérítésért felelős jogalanyok meghatározása – Jogalanyok jogutódlása – A vállalkozás fogalma – A gazdasági folytonosság kritériuma”
A C‑724/17. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság, Finnország) a Bírósághoz 2017. december 22‑én érkezett, 2017. december 19‑i határozatával terjesztett elő
a Vantaan kaupunki
a Skanska Industrial Solutions Oy,
az NCC Industry Oy,
az Asfaltmix Oy
Tagjai: A. Arabadjiev tanácselnök (előadó), R. Silva de Lapuerta, a Bíróság elnökhelyettese, a második tanács bírájaként eljárva, E. Levits, M. Berger és P. G. Xuereb bírák,
– a Vantaan kaupunki képviseletében N. Mickelsson és O. Hyvönen asianajajat,
– a Skanska Industrial Solutions Oy képviseletében A. P. Mentula és T. Väätäinen asianajajat,
– az NCC Industry Oy képviseletében I. Aalto‑Setälä, M. Kokko, M. von Schrowe és H. Koivuniemi asianajajat,
– az Asfaltmix Oy képviseletében S. Hiltunen, A. Laine és M. Blomfelt asianajajat,
– a finn kormány képviseletében J. Heliskoski és S. Hartikainen, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében C. Vollrath, H. Leupold, G. Meessen és M. Huttunen, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2019. február 6‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 101. cikknek és az uniós jog tényleges érvényesülése elvének a finn jogrendben az uniós versenyjog megsértése miatti kártérítési keresetekre alkalmazandó szabályokra tekintettel történő értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet a finnországi aszfaltpiacon működő kartellből eredő kár megtérítése tárgyában az egyfelől a Vantaan kaupunki (Vantaa önkormányzata, Finnország), másfelől pedig a Skanska Industrial Solutions Oy, az NCC Industry Oy és az Asfaltmix Oy között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
3 A vahingonkorvauslaki 412/1974 (a kártérítésről szóló 412/1974. sz. törvény) 2. fejezetén belül az 1. cikk értelmében az, aki szándékosan vagy gondatlanságból más személynek kárt okoz, köteles azt megtéríteni.
4 E törvény 6. fejezetén belül a 2. cikk szerint, ha a kárt két vagy több személy okozta, vagy ha ugyanazon kár megtérítésére két vagy több személy köteles, e személyek egyetemlegesen felelnek.
5 A részvénytársaságokra vonatkozó finn jogszabályi rendelkezések alapján minden részvénytársaság saját vagyonnal és saját felelősséggel rendelkező önálló jogi személy.
6 Az 1994 és 2002 közötti évek során kartell működött a finnországi aszfaltpiacon (a továbbiakban: a szóban forgó kartell). E kartell, amely a piacok felosztására, az árakra és az átalányáras ajánlatok benyújtására vonatkozott, e tagállam egészét lefedte, és alkalmas volt arra is, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Az említett kartellben részt vett többek között a Lemminkäinen Oyj, a Sata‑Asfaltti Oy, az Interasfaltti Oy, az Asfalttineliö Oy és az Asfaltti‑Tekra Oy.
7 2000. március 22‑én az Asfaltti‑Tekra, amelynek cégneve 2000. november 1‑jétől Skanska Asfaltti Oy lett, megszerezte a Sata‑Asfaltti összes részvényét. Ez utóbbi társaság 2002. január 23‑án megszűnt olyan végelszámolási eljárást követően, amelynek keretében a gazdasági tevékenységeit 2000. december 13‑tól átvette a Skanska Asfaltti. Ez utóbbi szintén részt vett a szóban forgó kartellben. E társaság cégneve 2017. augusztus 9‑től Skanska Industrial Solutions lett (a továbbiakban: SIS).
8 Az Interasfaltti az Oy Läntinen Teollisuuskatu 15 kizárólagos tulajdonban lévő leányvállalata volt. 2000. október 31‑én az NCC Finland Oy megszerezte az Oy Läntinen Teollisuuskatu 15 részvényeit. 2002. szeptember 30‑án az Interasfaltti beolvadt az Oy Läntinen Teollisuuskatu 15‑be, amely ugyanezen alkalommal felvette az Interasfaltti nevet. 2003. január 1‑jén az NCC Finland három új társaságra vált szét. Ezek egyike, az NCC Roads Oy, az Interasfaltti Oy összes részvényének tulajdonosa lett. 2003. december 31‑én az Interasfaltti megszűnt olyan végelszámolási eljárást követően, amelynek keretében a gazdasági tevékenységeit 2003. február 1‑jétől átvette az NCC Roads. Ez utóbbi társaság cégneve 2016. május 1‑jétől NCC Industry lett (a továbbiakban: NCC).
9 2000. június 20‑án a Siilin Sora Oy, amelynek cégneve 2000. október 17‑től Rudus Asfaltti Oy lett, megszerezte az Asfalttineliö összes részvényét. 2002. január 23‑án az Asfalttineliö megszűnt olyan végelszámolási eljárást követően, amelynek keretében a gazdasági tevékenységeit 2001. február 16‑tól átvette a Rudus Asfaltti. Ez utóbbi társaság cégneve 2014. január 10‑től Asfaltmix lett.
10 2004. március 31‑én kilpailuvirasto (versenyhatóság, Finnország) azt indítványozta, hogy hét társasággal szemben alkalmazzanak pénzügyi szankciókat. A Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Finnország) 2009. szeptember 29‑i ítéletében a gazdasági folytonosságnak a Bíróság által az ítélkezési gyakorlatában elismert kritériuma alapján pénzügyi szankciókat alkalmazott többek között a SIS‑szel szemben a saját, valamint a Sata‑Asfaltti magatartása miatt, az NCC‑vel szemben az Interasfaltti magatartása miatt, az Asfaltmixszel szemben pedig az Asfalttineliö magatartása miatt, amiért azok megsértették a kilpailunrajoituslakit (a versenykorlátozásokról szóló törvény) és az EK 81. cikket (jelenleg az EUMSZ 101. cikk).
11 A Korkein hallinto‑oikeus (legfelsőbb közigazgatási bíróság) ezen ítélete alapján Vantaa önkormányzata, amely az 1998‑tól 2001‑ig terjedő évekre átalányáras szerződéseket kötött a Lemminkäinennel az aszfaltágazatban, 2009. december 2‑án a käräjäoikeus (körzeti bíróság, Finnország) előtt kártérítési keresetet indított többek között a SIS, az NCC és az Asfaltmix ellen, azt állítva, hogy e három társaság egyetemlegesen felel azon többletköltségért, amelyet az aszfaltozási munkák elvégzése során az átalányáras szerződéseknek a szóban forgó kartellből eredő túlszámlázása folytán a Vantaan kaupunkinek (Vantaa önkormányzata) viselnie kellett. A SIS, az NCC és az Asfaltmix ezzel szemben előadta, hogy ők nem felelősek a jogilag önálló azon társaságok által okozott károkért, amelyek részt vettek e kartellben, továbbá hogy a kártérítési kérelmet az utóbbi társaságok végelszámolására irányuló eljárások keretében kellett volna előterjeszteni.
12 A käräjäoikeus (körzeti bíróság) a SIS‑t a saját, valamint a Sata‑Asfaltti magatartása miatt, az NCC‑t az Interasfaltti magatartása miatt, az Asfaltmixet pedig az Asfalttineliö magatartása miatt kártérítés megfizetésére kötelezte. E bíróság megállapította, hogy az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben az olyan személy számára, akinek az uniós jog megsértése miatt kára keletkezett, gyakorlatilag lehetetlen vagy rendkívül nehéz lenne, hogy a felelősséggel és a társaságokkal kapcsolatos finn jogszabályi rendelkezések alapján kártérítéshez jusson az e jogsértés folytán bekövetkező kárért. Az említett bíróság úgy ítélte meg, hogy az EUMSZ 101. cikk tényleges érvényesülésének biztosítása érdekében a gazdasági folytonosság kritériumát ugyanúgy alkalmazni kell az e kár megtérítéséért való felelősség betudására, mint a bírságok kiszabásával kapcsolatban.
13 A fellebbezés alapján eljáró hovioikeus (fellebbviteli bíróság, Finnország) megállapította, hogy a tényleges érvényesülés elve nem vonhatja kétségbe a polgári jogi felelősséggel kapcsolatos finn szabályozás alapvető sajátosságait, továbbá hogy a gazdasági folytonosságnak a bírságok kiszabása kapcsán alkalmazott kritériuma pontosabb részletszabályok vagy rendelkezések hiányában nem ültethető át a kártérítési keresetekre. Következésképpen e bíróság elutasította a Vantaa önkormányzata által előterjesztett kérelmeket, amennyiben azok a Sata‑Asfaltti magatartása miatt a SIS ellen, valamint az NCC és az Asfaltmix ellen irányultak.
14 Vantaa önkormányzata a hovioikeus (fellebbviteli bíróság) határozatával szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság, Finnország).
15 Ez utóbbi bíróság megállapítja, hogy a finn jogban nincsenek olyan szabályok, amelyek az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben az uniós versenyjog megsértésével okozott károkért való felelősség betudásáról rendelkeznének. A polgári jogi felelősségre vonatkozóan a finn jogban meghatározott szabályok azon az elven alapulnak, amely szerint csak az a jogalany tartozik felelősséggel, amely a kárt okozta. A jogi személyeket illetően el lehet térni ettől az elvtől azáltal, hogy elvonatkoztatnak a jogi személy autonómiájától. Ez az út azonban csak akkor járható, ha az érintett gazdasági szereplők a cégcsoportszerkezetet, a társaságok közötti kapcsolatokat vagy a valamely részvényes által gyakorolt irányítást kifogásolható vagy mesterséges módon úgy használták fel, hogy azzal megkerülték a jogszabályon alapuló felelősséget.
16 A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy bármely személy jogosult követelni az EUMSZ 101. cikk megsértése folytán bekövetkezett kár megtérítését, amennyiben okozati összefüggés áll fenn e kár és az említett jogsértés között, továbbá hogy e jog gyakorlásának feltételeit az egyes tagállamok belső jogrendszerében kell meghatározni.
17 Ezen ítélkezési gyakorlatból azonban nem tűnik ki egyértelműen, hogy az ilyen kár megtérítésére köteles személyeket vajon az EUMSZ 101. cikk közvetlen alkalmazása alapján vagy pedig az egyes tagállamok belső jogrendszerében megállapított feltételeknek megfelelően kell meghatározni.
18 Abban az esetben, ha az EUMSZ 101. cikk megsértésével okozott kár megtérítéséért felelős személyeket közvetlenül e cikk alkalmazásával kellene meghatározni, a kérdést előterjesztő bíróság szerint még azt is tisztázni kellene, hogy melyek azok a személyek, akiknek betudható az e jogsértésért való felelősség.
19 E tekintetben meg lehetne állapítani akár annak a személynek a felelősségét, amely a versenyszabályokat megsértette, akár pedig az EUMSZ 101. cikk értelmében vett azon „vállalkozás” felelősségét, amely e szabályokkal ellentétesen járt el. A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy ha a versenyszabályokat olyan vállalkozás sérti meg, amely több jogi személyből áll, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie e jogsértésért. Ezen ítélkezési gyakorlat alapján lehetséges, hogy az EUMSZ 101. cikk megsértéséért való felelősséget annak a jogalanynak tudják be, amely tovább folytatta az e jogsértést elkövető jogalany gazdasági tevékenységeit, amennyiben ez utóbbi jogalany megszűnt.
20 A kérdést előterjesztő bíróság megítélése szerint abban az esetben, ha az EUMSZ 101. cikk megsértésével okozott kár megtérítéséért felelős személyeket nem közvetlenül e cikk alkalmazásával kell meghatározni, a szóban forgó kartellért való felelősség betudását a finn jogszabályokból, valamint az uniós jog tényleges érvényesülésének elvéből kiindulva kellene elvégeznie.
21 E tekintetben e bíróság azt kérdezi, hogy az említett elv magában foglalja‑e, hogy az uniós versenyjog megsértéséért való felelősséget annak a társaságnak kell betudni, amely átvette annak a megszűnt társaságnak a tőkéjét, és tovább folytatta a gazdasági tevékenységeit, amely korábban részt vett a kartellben. Felmerül tehát az a kérdés, hogy a tényleges érvényesülés elvével ellentétes‑e a jelen ítélet 15. pontjában ismertetetthez hasonló nemzeti szabályozás, igenlő válasz esetén pedig megállapítható‑e, hogy a kartellben részt vevő társaság gazdasági tevékenységeit tovább folytató társaság felelőssége csak akkor állhat fenn, ha az előbbi társaság az utóbbi társaság tőkéje megszerzésének időpontjában tudott vagy tudnia kellett volna arról, hogy az utóbbi társaság ilyen jogsértést követett el.
22 E körülmények között a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Az EUMSZ 101. cikk közvetlen alkalmazásával vagy a nemzeti szabályok alapján kell‑e választ adni arra a kérdésre, hogy ki tartozik felelősséggel az említett cikkbe ütköző magatartással okozott kár megtérítéséért?
2) Ha a kártérítésre köteles személyeket közvetlenül az EUMSZ 101. cikk alapján kell meghatározni: azok tartoznak‑e kártérítési felelősséggel, akik az e rendelkezésben említett »vállalkozás« fogalma alá tartoznak? Ugyanazokat az elveket kell‑e alkalmazni a kártérítésre köteles személyek meghatározására, mint amelyeket a Bíróság bírságolási ügyekben az ezen ügyekben felelős személyek meghatározására alkalmazott, és amelyek szerint a felelősség különösen az ugyanazon gazdasági egységhez való tartozáson vagy a gazdasági folytonosságon alapulhat?
3) Ha a kártérítésre köteles személyeket a tagállam nemzeti szabályai alapján kell meghatározni: ellentétes‑e a tényleges érvényesülés uniós jogi követelményével az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint az EUMSZ 101. cikkbe ütköző kartellben részt vevő társaság összes részvényének megszerzését követően e társaságot megszüntető és annak gazdasági tevékenységét folytató társaság annak ellenére nem tartozik felelősséggel a megszűnt társaság versenykorlátozó magatartásával okozott kár megtérítéséért, hogy a megszűnt társaságtól a gyakorlatban lehetetlen vagy rendkívül nehéz lenne kártérítéshez jutni? Ellentétes‑e a tényleges érvényesülés követelményével valamely tagállam nemzeti jogának olyan értelmezése, amely szerint a kárfelelősség egyik feltétele, hogy az ismertetett átalakulásra jogellenesen vagy mesterségesen, a versenyjogi kártérítési kötelezettség megkerülése céljából vagy egyébként tisztességtelen módon került sor, vagy legalább hogy az átalakuláskor a társaság tudott vagy tudnia kellett volna a versenyjogi jogsértésről?”
23 Első és második kérdésével, amelyeket együtt kell megvizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az EUMSZ 101. cikket akként kell‑e értelmezni, hogy az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben, amikor is az e cikk által tiltott kartellben részt vevő társaságok összes részvényét megszerezték más társaságok, amelyek megszüntették az előbbi társaságokat, és tovább folytatták azok gazdasági tevékenységeit, a részvényeket megszerző társaságok felelőssé tehetők az e kartell által okozott kárért.
24 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 102. cikk közvetlen joghatásokat fejt ki a magánszemélyek közötti jogviszonyokban, és olyan jogokat keletkeztet a jogalanyok számára, amelyeket a nemzeti bíróságoknak védelemben kell részesíteniük (2014. június 5‑i Kone és társai ítélet, C‑557/12, EU:C:2014:1317, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25 Állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az EUMSZ 101. cikk teljes érvényesülését, és különösen az (1) bekezdésében megfogalmazott tilalom hatékony érvényesülését kockáztatná, ha nem igényelhetne bármely személy kártérítést olyan szerződés vagy magatartás által okozott kárért, amely alkalmas a verseny korlátozására vagy torzítására (2014. június 5‑i Kone és társai ítélet, C‑557/12, EU:C:2014:1317, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26 Így bármely személy kártérítést igényelhet az őt ért kárért, amennyiben okozati összefüggés áll fenn az említett kár és valamely kartell vagy az EUMSZ 101. cikk által tiltott magatartás között (2014. június 5‑i Kone és társai ítélet, C‑557/12, EU:C:2014:1317, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27 Kétségtelen, hogy az erre vonatkozó uniós szabályozás hiányában az egyes tagállamok belső jogrendszerének feladata szabályozni a valamely kartellből vagy az EUMSZ 101. cikk által tiltott magatartásból eredő kár megtérítésének követelésére vonatkozó jog gyakorlásának feltételeit, amennyiben tiszteletben tartják az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét (lásd ebben az értelemben: 2014. június 5‑i Kone és társai ítélet, C‑557/12, EU:C:2014:1317, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28 Ugyanakkor, mint azt lényegében a főtanácsnok is megállapította az indítványának 60–62. pontjában, az EUMSZ 101. cikk megsértésével okozott kár megtérítésére köteles jogalany meghatározásával kapcsolatos kérdést közvetlenül szabályozza az uniós jog.
29 Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének szövegéből ugyanis kitűnik, hogy a Szerződések megszövegezői úgy határoztak, hogy a „vállalkozás” fogalmát használják az e rendelkezésben előírt tilalom megsértését elkövető jogalany megnevezésére (lásd ebben az értelemben: 2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 46. pont).
30 Ezenkívül állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az uniós versenyjog a vállalkozások tevékenységeire vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2007. december 11‑i ETI és társai ítélet, C‑280/06, EU:C:2007:775, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. december 18‑i Bizottság kontra Parker Hannifin Manufacturing és Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31 Márpedig, mivel az uniós versenyszabályok megsértéséből eredő kárért való felelősség személyes jellegű, az e szabályokat megsértő vállalkozásnak kell megtérítenie a jogsértéssel okozott kárt.
32 Az eddigi megfontolásokból következik, hogy a kartellel vagy az EUMSZ 101. cikk értelmében tiltott magatartással okozott kár megtérítésére köteles jogalanyok az e rendelkezés értelmében vett azon vállalkozások, amelyek részt vettek e kartellben vagy e magatartásban.
33 Ezt az értelmezést nem vonja kétségbe az Európai Bizottság által a tárgyalás során előadott azon érv, amely szerint a tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló, 2014. november 26‑i 2014/104/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 349., 1. o.) 11. cikkének (1) bekezdéséből – amelynek értelmében a tagállamok biztosítják, hogy a versenyjogi jogsértést közös magatartással előidéző vállalkozások egyetemlegesen feleljenek a versenyjogi jogsértéssel okozott kárért – az következik, hogy az e kár megtérítésére köteles jogalanyt az egyes tagállamok belső jogrendszerében kell meghatározni, tiszteletben tartva az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét.
34 A 2014/104 irányelv – amely egyébként ratione temporis nem alkalmazható az alapeljárásban vizsgált tényállásra – e rendelkezése ugyanis nem az ilyen kár megtérítésére köteles jogalanyok meghatározására vonatkozik, hanem a felelősségnek az említett jogalanyok közötti megosztására, következésképpen pedig nem biztosít hatáskört a tagállamoknak arra, hogy meghatározzák az ilyen jogalanyokat.
35 Épp ellenkezőleg, az említett rendelkezés megerősíti, mint az a 2014/104 irányelv „Tárgy és hatály” című 1. cikke (1) bekezdésének első mondatában is szerepel, hogy az uniós versenyjog megsértésével okozott kárért pontosan azok a „vállalkozások” tartoznak felelősséggel, amelyek e jogsértést elkövették.
36 Ennek pontosítása után emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 101. cikk értelmében vett „vállalkozás” fogalma magában foglal minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyt, függetlenül annak jogállásától és finanszírozási módjától (2007. december 11‑i ETI és társai ítélet, C‑280/06, EU:C:2007:775, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37 Ezen összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll (2017. április 27‑i Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet, C‑516/15 P, EU:C:2017:314, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38 Az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló olyan helyzetet illetően, amelyben a vállalkozás szerkezetátalakítására kerül sor, és amelyben az uniós versenyjog megsértését elkövető jogalany megszűnik létezni, emlékeztetni kell arra, hogy amikor az ilyen jogsértést elkövető jogalany jogi vagy szervezeti változáson megy keresztül, e változás nem feltétlenül eredményezi új, a jogsértést elkövető korábbi jogalany magatartása miatti felelősség alól mentesülő vállalkozás létrejöttét, ha gazdasági szempontból azonos a két jogalany (lásd ebben az értelemben: 2007. december 11‑i ETI és társai ítélet, C‑280/06, EU:C:2007:775, 42. pont; 2013. december 5‑i SNIA kontra Bizottság ítélet, C‑448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 22. pont; 2014. december 18‑i Bizottság kontra Parker Hannifin Manufacturing és Parker‑Hannifin ítélet, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 40. pont).
39 Így nem összeegyeztethetetlen a személyes felelősség elvével, ha a jogsértésért való felelősséget azon minőségében tudják be valamely társaságnak, hogy e társaságba olvadt be az a társaság, amely a jogsértést elkövette, amennyiben ez utóbbi társaság megszűnt létezni (2013. december 5‑i SNIA kontra Bizottság ítélet, C‑448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40 A Bíróság ezenkívül pontosította, hogy az uniós versenyszabályok hatékony végrehajtása érdekében szükségesnek bizonyulhat, hogy az e szabályok megsértéséért való felelősséget azon jogalanynak tudják be, amely megszerezte az e jogsértést elkövető vállalkozást, amennyiben ez utóbbi vállalkozás megszűnik létezni azon tény következtében, hogy beolvadt az őt megszerző jogalanyba, amely átvevő társaságként megszerzi a jogsértő vállalkozás aktíváit és passzíváit, ideértve az uniós jog megsértéséért fennálló felelősségét is (2013. december 5‑i SNIA kontra Bizottság ítélet, C‑448/11 P, nem tették közzé, EU:C:2013:801, 25. pont).
41 E tekintetben az Asfaltmix lényegében azt állítja, hogy mivel a jelen ítélet 36–40. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat azzal összefüggésben került kialakításra, amikor a Bizottság [az EUMSZ 101. cikkben] és [az EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) bekezdése alapján bírságokat szab ki, ez az ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló kártérítési keresetre.
42 Ennek az érvnek nem lehet helyt adni.
43 Mint azt ugyanis a jelen ítélet 25. pontja felidézte, az EUMSZ 101. cikk teljes érvényesülését, és különösen az (1) bekezdésében megfogalmazott tilalom hatékony érvényesülését biztosítja a bármely személyt megillető azon jog, hogy a kartellel vagy az e cikkben tiltott magatartással okozott kár megtérítését követelje.
44 Az ilyen jog ugyanis megerősíti az uniós versenyszabályok hatékonyságát, és gyengíti a verseny korlátozására vagy torzítására alkalmas, gyakran rejtett megállapodásokat vagy magatartásokat, elősegítve ezzel az Unión belüli hatékony verseny fenntartását (2014. június 5‑i Kone és társai ítélet, C‑557/12, EU:C:2014:1317, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45 Mint azt a főtanácsnok is lényegében megjegyezte az indítványának 80. pontjában, az uniós versenyszabályok megsértése alapján indított kártérítési keresetek szerves részét képezik az e szabályok végrehajtására irányuló azon rendszernek, amely arra irányul, hogy elmarasztalja a vállalkozásokat a versenyellenes magatartásaikért, és visszatartsa azokat az ilyen magatartások tanúsításától.
46 Ezért veszélyeztetné az e rendszerrel elérni kívánt célt, valamint az említett szabályok hatékony érvényesülését, ha az uniós versenyszabályok megsértésével okozott kárért felelős vállalkozások azon egyszerű tény folytán mentesülhetnének a felelősségük alól, hogy szerkezetátalakítások, átruházások, illetve egyéb jogi vagy szervezeti változások következtében módosult az azonosságuk (lásd analógia útján: 2007. december 11‑i ETI és társai ítélet, C‑280/06, EU:C:2007:775, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47 A fentiekből következik, hogy az EUMSZ 101. cikk értelmében vett „vállalkozás” fogalmának – amely az uniós jog önálló fogalmát képezi – nem lehet eltérő tartalma azon kontextusban, amikor a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján bírságokat szab ki, valamint azon kontextusban, amikor az uniós versenyszabályok megsértése miatt kártérítési kereseteket indítanak.
48 Az alapeljárásban a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik, hogy a SIS, az NCC és az Asfaltmix megszerezte az első esetében a Sata‑Asfaltti, a második esetében az Interasfaltti, a harmadik esetében pedig az Asfalttineliö, vagyis azon társaságok összes részvényét, amelyek részt vettek a szóban forgó kartellben, ezt követően pedig a 2000., 2001. és 2003. év során lefolytatott végelszámolási eljárások alkalmával átvette ez utóbbi társaságok összes gazdasági tevékenységét, és megszüntette e társaságokat.
49 Ezért úgy tűnik – fenntartva, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak kell az összes releváns körülményre tekintettel végleges mérlegelést lefolytatnia –, hogy gazdasági szempontból azonosság áll fenn egyrészt a SIS, az NCC és az Asfaltmix, másrészt pedig a Sata‑Asfaltti, az Interasfaltti és az Asfalttineliö között, mivel ez utóbbi három társaság megszűnt jogi személyként létezni.
50 E feltételek mellett meg kell állapítani, hogy SIS, az NCC és az Asfaltmix az első esetében a Sata‑Asfaltti, a második esetében az Interasfaltti, a harmadik esetében pedig az Asfalttineliö jogutódjaként átvállalta ez utóbbi társaságoknak a szóban forgó kartellel okozott kárért fennálló felelősségét, azon körülmény folytán, hogy jogi személyekként biztosították az említett társaságok gazdasági folytonosságát.
51 Az eddigi megfontolások összességére tekintettel az első és második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 101. cikket akként kell értelmezni, hogy az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben, amikor is az e cikk által tiltott kartellben részt vevő társaságok összes részvényét megszerezték más társaságok, amelyek megszüntették az előbbi társaságokat, és tovább folytatták azok gazdasági tevékenységeit, a részvényeket megszerző társaságok felelőssé tehetők az e kartell által okozott kárért.
52 Az első és második kérdésre adott válaszra tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
A jelen ítélet időbeli hatályának korlátozására irányuló kérelemről
53 A tárgyalás során az NCC kérte, hogy a Bíróság korlátozza a jelen ítélet időbeli hatályát abban az esetben, ha úgy ítélné meg, hogy a gazdasági folytonosság kritériumát alkalmazni kell az uniós versenyszabályok megsértésével okozott kár megtérítésére köteles személyek meghatározására.
54 Kérelmének alátámasztása érdekében az NCC azt állítja, hogy ez az értelmezés nem volt előre látható, továbbá visszaható hatályt biztosít e szabályoknak, és nem várt következményekkel jár a vállalkozások tevékenységére nézve.
55 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint azon értelmezés, amelyet az utóbbi valamely uniós jogszabály kapcsán fejt ki az EUMSZ 267. cikkben rá ruházott hatáskör gyakorlása során, megmagyarázza és pontosítja e szabály hatályát és jelentőségét, amely szerint azt a hatálybalépésének időpontjától értelmezni és alkalmazni kell, illetőleg értelmezni és alkalmazni kellett volna. Ebből következően az így értelmezett szabályt a bíróságok alkalmazhatják, és azt alkalmazniuk kell az értelmezés iránti kérelemről határozó ítélet előtt keletkezett és létrejött jogviszonyokra is, ha egyébként teljesülnek azon feltételek, amelyek lehetővé teszik az említett szabály alkalmazására vonatkozó pernek a hatáskörrel rendelkező bíróságok előtti megindítását (2016. szeptember 22‑i Microsoft Mobile Sales International és társai ítélet, C‑110/15, EU:C:2016:717, 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
56 A Bíróság csak kivételesen, az uniós jogrendhez szorosan hozzátartozó jogbiztonság általános elvének alkalmazása útján korlátozhatja bármely érdekelt azon lehetőségét, hogy a jóhiszeműen létrejött jogviszonyok vitatása céljából a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon. A Bíróság az érdekeltek jóhiszeműségére és a súlyos zavarok kockázatának fennállására vonatkozó két alapvető feltétel teljesülése esetén dönthet e korlátozásról (2016. szeptember 22‑i Microsoft Mobile Sales International és társai ítélet, C‑110/15, EU:C:2016:717, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57 Konkrétabban fogalmazva, a Bíróság ezt a megoldást csak világosan meghatározott körülmények között alkalmazta, abban az esetben, amikor az érvényes és hatályos szabályozás alapján jóhiszeműen létesített jogviszonyok nagy száma miatt súlyos gazdasági következmények felmerülésének kockázata állt fenn, és úgy tűnt, hogy a magánszemélyeket és a nemzeti hatóságokat az uniós rendelkezések hatályát illető objektív és jelentős bizonytalanság az uniós szabályozásnak meg nem felelő magatartásra indította, és e bizonytalansághoz esetleg maguk a tagállamok vagy a Bizottság magatartása is hozzájárult (2016. szeptember 22‑i Microsoft Mobile Sales International és társai ítélet, C‑110/15, EU:C:2016:717, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58 A jelen esetben, mivel az NCC semmivel nem támasztotta alá az állításait, nem bizonyította, hogy a jelen ítélet 56. pontja szerinti kritériumok a jelen ügyben teljesülnének.
59 Következésképpen a jelen ítélet időbeli hatálya nem korlátozható.
Az EUMSZ 101. cikket akként kell értelmezni, hogy az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló helyzetben, amikor is az e cikk által tiltott kartellben részt vevő társaságok összes részvényét megszerezték más társaságok, amelyek megszüntették az előbbi társaságokat, és tovább folytatták azok gazdasági tevékenységeit, a részvényeket megszerző társaságok felelőssé tehetők az e kartell által okozott kárért.

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Pénzbeli gyermekvédelmi ellátások - GYERMEKTARTÁSDÍJ MEGELŐLEGEZÉSE
Adatforrás: KézenFogva Alapítvány és partnerei, Utolsó frissítés: 2018. febr. 27., 13:24
A gyermektartásdíj megelőlegezése iránti eljárás
a gyermektartásdíjra jogosult gyermek szülőjének vagy más törvényes képviselőjének kérelmére indul; illetve
a feltételek fennállása esetén a nagykorúvá vált gyermek kérelmére is indulhat.
A gyermektartásdíj megelőlegezésének akkor van helye, ha AZ ALÁBBI EGYÜTTES FELTÉTELEK FENNÁLLNAK:
a bíróság a tartásdíjat jogerős határozatában már megállapította
a gyermektartásdíj összegének behajtása átmenetileg lehetetlen,
a gyermeket gondozó szülő vagy más törvényes képviselő nem képes a gyermek részére a szükséges tartást nyújtani,
a gyermeket gondozó családban az egy főre jutó havi átlagjövedelem nem éri el az öregségi nyugdíj legkisebb összegének kétszeresét. ( ez az összeg 2018-ban 57.000 Ft).
Ha a gyermektartásdíj megelőlegezését végleges döntéssel megállapítják
az a kérelem benyújtásától esedékes;
a folyósítás időtartama a kérelem benyújtásának napjától az alapul szolgáló ok előrelátható fennállásáig, legfeljebb azonban három évig tart;
a feltételek fennállása esetén ugyanazon gyermekre tekintettel, egy alkalommal, legfeljebb további három évre a megelőlegezés továbbfolyósítható, illetve ismételten elrendelhető.
Az ellátást az 1997. évi XXXI. törvény 22-24. §-a, valamint a 149/1997. (IX.10) Kormány rendelet 69-76. §-a szabályozza.
A GYÁMHATÓSÁG A GYERMEKTARTÁSDÍJ BEHAJTHATATLANSÁGÁT a gyermektartásdíj fizetésére kötelezett személy rendszeres jövedelmére, illetve egyéb vagyonára vezetett EREDMÉNYTELEN VÉGREHAJTÁST KÖVETŐEN ÁLLAPÍTJA MEG.
NINCS HELYE A GYERMEKTARTÁSDÍJ MEGELŐLEGEZÉSÉNEK
ha a kötelezett lakóhelye olyan államban van, ahol a tartásdíj nemzetközi szerződés vagy viszonosság alapján nem érvényesíthető, vagy
ha a kötelezett külföldi tartózkodási helye ismeretlen, vagy
ha a kötelezett a jogosulttal közös háztartásban él,
részösszegű megfizetés vagy részösszegű behajthatóság esetén, ha ennek mértéke a bíróság által megállapított gyermektartásdíj alapösszegének ötven százalékát meghaladja,
lejárt gyermektartásdíj esetén.
A GYÁMHATÓSÁG A GYERMEKTARTÁSDÍJ FOLYÓSÍTÁSÁT – HIVATALBÓL, VAGY ÉRTESÍTÉS ALAPJÁN – LEGELJEBB HAT HÓNAPRA FELFÜGGESZTI, HA
a kérelmezőnek jogosultságot érintő körülményeiben változás állt be,
a kötelezett rendszeres jövedelmére, illetve az egyéb vagyonára vezetett végrehajtás eredménnyel jár, (feltéve, hogy annak mértéke a bíróság által megállapított gyermektartásdíj alapösszegének ötven százalékát meghaladja),
a kötelezett a kérelmező részére legalább két egymást követő alkalommal közvetlenül fizet tartásdíjat, (feltéve, hogy annak összege alkalmanként a bíróság által megállapított gyermektartásdíj alapösszegének ötven százalékát meghaladja),
a gyermek ideiglenes hatályú elhelyezését rendelték el.
A felfüggesztést követő vizsgálat eredményeképpen a gyámhatóság
elrendeli a gyermektartásdíj további folyósítását és a felfüggesztés időtartamára esedékes megelőlegezett gyermektartásdíj utólagos, egy összegben történő kifizetését, vagy
a megelőlegezést megszünteti.
A gyámhatóság a gyermektartásdíj megelőlegezését megszünteti, ha
a gyermek – a gyámhatóság, illetve a bíróság végrehajtható határozata alapján – a külön élő másik szülő vagy más személy gondozásába kerül,
a gyermek nagykorúvá vált, és nappali oktatás munkarendje szerint tanulmányokat nem folytat,
a gyermeket a gyámhatóság nevelésbe vette,
a kötelezett meghalt.
A gyámhatóság a bíróság által a tartásdíj megfizetésére kötelező határozatában megállapított összeget, százalékos marasztalás esetében az alapösszeget előlegezi meg azzal, hogy A MEGELŐLEGEZETT GYERMEKTARTÁSDÍJ ÖSSZEGE NEM HALADHATJA meg gyermekenként az öregségi nyugdíj legkisebb összegének 50%-ÁT (jelenleg 14.250 Ft).
A gyámhatóság A FENTI ÖSSZEGNÉL ALACSONYABB ÖSSZEGET AKKOR ÁLLAPÍTHAT MEG, ha a gyermek tartását a gondozó szülő részben biztosítani tudja. A megelőlegezett összeg ebben az esetben sem lehet kevesebb az öregségi nyugdíj legkisebb összegének 10%-ánál. ( jelenleg 2.850 Ft)
AMENNYIBEN A BÍRÓSÁG A MEGELŐLEGEZÉS IDŐTARTAMA ALATT a tartásdíj összegét felemeli vagy leszállítja, a gyámhatóság a megelőlegezett gyermektartásdíj összegét – a jogosultsági feltételek újbóli vizsgálata nélkül – köteles felemelni, illetve csökkenteni.
MEGELŐLEGEZETT GYERMEKTARTÁSDÍJAT A KÖTELEZETT a Polgári Törvénykönyvben meghatározott kamattal az államnak köteles megtéríteni. A megelőlegezett gyermektartásdíjnak meg nem térült összegét adók módjára kell behajtani az adózás rendjéről szóló törvény rendelkezései szerint.
A gyermektartásdíj megelőlegezése iránti eljárás a gyermektartásdíjra jogosult gyermek szülőjének vagy más törvényes képviselőjének, illetve a nagykorúvá vált gyermek kérelmére indul a lakcím szerint illetékes járási (fővárosi kerületi) gyámhivatalnál.
A kérelemben
a) nyilatkozni kell, hogy nem áll fenn a jogosultság megállapítását kizáró ok (lásd részletesen az „Jogosultság feltételei” részben)
b) meg kell jelölni azokat az okokat, tényeket, amelyek a kérelmet megalapozzák.
Ha a gyermektartásdíj megelőlegezését megállapító döntés véglegessé vált, az ellátás a kérelem benyújtásától esedékes azzal, hogy ha a kérelmet
a tárgyhónap 15-éig nyújtották be, a gyermektartásdíj megelőlegezését elrendelő véglegessé vált határozatban megállapított teljes összeget ki kell fizetni,
a tárgyhónap 15-ét követően nyújtották be, a gyermektartásdíj megelőlegezését elrendelő véglegessé vált határozatban megállapított összeg 50%-át kell kifizetni.
Ha a gyermektartásdíj megelőlegezésére való jogosultság megszűnik, az ellátás a jogosultság megszűnésének hónapjáig esedékes azzal, hogy ha a megszűnés
a tárgyhónap 15-éig következik be, a gyermektartásdíj megelőlegezését elrendelő véglegessé vált határozatban megállapított összeg 50%-át kell kifizetni
a tárgyhónap 15-ét követően következik be, a gyermektartásdíj megelőlegezését elrendelő véglegessé vált határozatban megállapított teljes összeget ki kell fizetni.
EGYÉB, A FOLYÓSÍTÁSRA VONATKOZÓ SZABÁLYOK:
A TÁRGYHÓNAPRA ESEDÉKES MEGELŐLEGEZETT GYERMEKTARTÁSDÍJAT – december hónap kivételével – a tárgyhónapot követő hónap 5. napjáig kell folyósítani.
A december hónapra esedékes ellátás folyósításáról december 30-áig kell gondoskodni.
Lakcím szerint illetékes járási (fővárosi kerületi) kormányhivatal, Kormányablak
FOGALOM MEGHATÁROZÁS: GYÁMHATÓSÁG: A gyámhatóság feladat- és hatáskörét a) a települési önkormányzat jegyzője, b) a járási (fővárosi kerületi) gyámhivatal (a továbbiakban: járási gyámhivatal), c) a szociális és gyámhivatal gyakorolhatja. Jelen ellátás szempontjából gyámhatóság alatt a járási/fővárosi kerületi gyámhivatalt kel érteni.
Gyermektartásdíj megelőlegezése Pénzbeli gyermekvédelmi ellátások Pénzbeli ellátások
0-1 éves 1-3 éves 3-6 éves 6-14 éves 14-18 éves 18-24 éves

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság BÍRÓSÁG


text:
4/2015. számú BJE határozat | K Ú R I A
4/2015. számú BJE határozat
4/2015.BJE. szám
A Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa a Pécsi Ítélőtábla elnöke által benyújtott jogegységi indítvány alapján eljárva Budapesten, a 2015. november 16. napján tartott ülésen meghozta a következő
A Nemzeti Adó- és Vámhivatal a büntetőeljárás során a hatáskörébe tartozó kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése érdekében magánfélként polgári jogi igényt nem érvényesíthet, és ennek biztosítása érdekében zár alá vételt sem indítványozhat.
A Pécsi Ítélőtábla elnöke a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 32. § (1) bekezdés a) pontja és a 33. § a) pontja alapján – az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében – jogegységi eljárás lefolytatását és jogegységi határozat meghozatalát indítványozta (2014.El.II.E.52/2. szám).
A jogegységi indítvány szerint az ítélkezési gyakorlat megosztott abban a kérdésben, hogy a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (a továbbiakban: NAV) jogosult-e a büntetőeljárás során magánfélként fellépve polgári jogi igényt érvényesíteni, és ennek biztosítására zár alá vételt indítványozni. Az indítványozó utalt arra, hogy a Pécsi Törvényszék másodfokú tanácsai és más bíróságok is ellentétes elvi alapokon nyugvó határozatokat hoztak a nyomozási bírók döntéseinek felülbírálata során a zár alá vétel elrendelése kérdésében.
1./ A Pécsi Járásbíróság Nyomozási Szabálysértési Csoportja a 2014. július 28. napján meghozott 13.Bny.276/2014/2. számú végzésével a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága által előterjesztett polgári jogi igény és zár alá vételre vonatkozó indítvány alapján a gyanúsított tulajdonában lévő ingatlanra a zár alá vételt elrendelte.
A másodfokon eljáró Pécsi Törvényszék a 2014. augusztus 15. napján meghozott 2.Bnyf.133/2014/2. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. Indokolásában kifejtette, hogy a Nemzeti Adó- és Vámhivatalról szóló 2010. évi CXXII. törvény (a továbbiakban: NAV tv.) 13. § (1) bekezdés e) pontja alapján a NAV jogosult a polgári jogi igény előterjesztésére, azaz erre a törvényi rendelkezésre figyelemmel az állam az őt megillető polgári jogi igény érvényesítésével kifejezetten a Nemzeti Adó- és Vámhivatalt bízta meg.
2./ A Pécsi Járásbíróság Nyomozási Szabálysértési Csoportja a 2014. április 24. napján meghozott 9.Bny.156/2014/2. számú végzésével a NAV Dél-dunántúli Regionális Adóigazgatási Főigazgatósága által előterjesztett polgári jogi igény és zár alá vétel elrendelésére vonatkozó indítvány alapján a gyanúsított tulajdonában álló ingatlanokra zár alá vételt rendelt el.
A másodfokon eljáró Pécsi Törvényszék a 2014. május 19. napján meghozott 2.Bnyf.73/2014/2. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. Indokolásában csak arra hivatkozott, hogy a NAV Dél-dunántúli Regionális Főigazgatóságának főigazgatója polgári jogi igényt terjesztett elő, és egyben zár alá vétel elrendelését indítványozta.
3./ A Kaposvári Járásbíróság a 2013. április 24. napján meghozott 3.Bny.266/2013/2. számú végzésével a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága által bejelentett polgári jogi igény, valamint zár alá vétel elrendelésére vonatkozó indítványa alapján a gyanúsított ingatlanaira zár alá vételt rendelt el.
A másodfokon eljáró Kaposvári Törvényszék a 2013. május 17. napján meghozott Bnyf.193/2013/3. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. Indokolásában csupán arra hivatkozott, hogy az ügyben a polgári jogi igény előterjesztésére jogosult NAV az igényt előterjesztette, és indítványt tett a zár alá vétel elrendelésére, az elsőfokú bíróság pedig helyesen állapította meg, hogy a zár alá vétel elrendelésének feltételei fennállanak.
4./ A Szolnoki Járásbíróság a 2013. október 16. napján meghozott 16.Bny.516/2013/2. számú végzésével a gyanúsított ingatlanára zár alá vételt rendelt el.
A másodfokon eljáró Szolnoki Törvényszék a 2013. november 27. napján meghozott 1.Bnf.411/2013/3. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. Végzésének indokolásában kifejtette, miszerint helyes a nyomozási bíró azon álláspontja, hogy a NAV az állam, mint magánfél képviseletében polgári jogi igényt terjeszthet elő.
Az indítványozó a következő, az előző határozatokban kifejtettel ellentétes álláspontot tartalmazó döntésekre hivatkozott:
5./ a Pécsi Járásbíróság Nyomozási Szabálysértési Csoportja a 2014. május 29. napján meghozott 13.Bny.202/2014/2. számú végzésével a gyanúsított rendelkező részben megjelölt ingóságaira, valamint bankszámláira nézve zár alá vételt rendelt el, ugyanakkor a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága polgári jogi igény biztosítását célzó zár alá vétel elrendelésére irányuló indítványát elutasította.
A végzés indokainak lényege a következő:
A gyanú tárgyát képező bűncselekmény sértettje a Magyar Állam, és nem a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága. Az 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 54. § (2) bekezdése szerint a magánfél a terhelttel szemben azt a polgári jogi igényt érvényesítheti, amely a vád tárgyává tett cselekmény következtében keletkezett, míg a (4) bekezdés alapján a polgári jogi igényt – a polgári perrendtartásban meghatározott feltételek esetén – az ügyész is érvényesítheti. Ezért az állam nevében csak az ügyész léphet fel polgári jogi igénnyel, annak előterjesztésére a NAV nem jogosult, az erre vonatkozó felhatalmazást adó NAV tv. a Be. vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes.
A fentieken túl gátolja az adóhatóság büntetőeljárásban való igényérvényesítésének jogát az a tény is, hogy a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága az igényét a közigazgatási jog, közigazgatási-adóhatósági, adóigazgatási eljárás keretében jogosult és köteles érvényesíteni, ezen alá-fölé rendeltségen nyugvó eljárás alapjaiban különbözik a mellérendeltségen alapuló polgári jogi jogviszonyoktól, és ezen eljárás a büntetőeljáráson kívül, attól függetlenül zajlik.
A másodfokon eljáró Pécsi Törvényszék a 2014. szeptember 1. napján meghozott 3.Bnyf.119/2014/3. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyta. Végzésének indokolásában kifejtette, hogy az eljárás tárgyát képező költségvetési csalás bűntettének sértettje a magyar költségvetés, azaz a Magyar Állam, és a Be., valamint az 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) rendelkezései értelmében a Magyar Állam sértett nevében nem a NAV, hanem az ügyész jogosult a polgári jogi igény előterjesztésére. Utalt arra is, hogy abban az esetben, ha a NAV sértettként, illetve magánfélként lépne fel a büntetőeljárásban, az ellentétes lenne a büntetőeljárás jellegével, miután a NAV mint nyomozóhatóság a Be. 36. § (2) bekezdésében írt felhatalmazás alapján nyomozati feladatokat lát el a költségvetési csalás miatt folyó büntetőügyben, így a Be. 38. § (1) bekezdés b) pontjában írt tilalom ellenére a magánfél végezné a nyomozási tevékenységet.
Kifejtette, hogy az adóhatóság saját hatáskörében jogosult határozathozatalra, így az adóalannyal szemben az adójogviszonyból eredő követelése érvényesítése érdekében polgári peres eljárást nem indíthat. Az adóhatóság határozatának megtámadását követően született másodfokú adóhatósági határozatot a kötelezett a Pp. XX. Fejezete szerint folyó eljárás keretében jogosult megtámadni, és ebben az eljárásban a Pp. 327. § (1) és (2) bekezdésében írtak szerint az adóhatóság kizárólag alperes lehet; tehát a Pp. szabályai szerint igényének érvényesítése érdekében nincs keresetindítási joga, ugyanakkor az ügyésznek a Pp. 9. § (1) bekezdésén alapuló perindítási joga nem áll ellentétben a Be. egyetlen rendelkezésével sem. Utalt arra is a másodfokú bíróság, hogy az adóhatóság az adóigazgatási jogkörében széles körű jogosítványokkal rendelkezik, így a bírósági döntés nem zárja el az igény érvényesítésének lehetőségétől.
6./ A Kaposvári Járásbíróság a 2014. július 30. napján meghozott 4.Bny.452/2014/4. számú végzésével a terheltek ingó és ingatlan vagyonára zár alá vételt rendelt el. Végzésének indokolásában csupán arra hivatkozott, hogy a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága a polgári jogi igény biztosítására zár alá vételi indítványt terjesztett elő.
A másodfokon eljáró Kaposvári Törvényszék a 2014. augusztus 25. napján meghozott 2.Bnyf.313/2014/2. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését megváltoztatta és a NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága zár alá vételre irányuló indítványát elutasította.
Határozatának indokolásában kifejtette, hogy a NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontjában foglaltak, valamint a büntetőeljárási törvény rendelkezései ellentétesek, és irányadónak a büntetőeljárási törvény rendelkezéseit tekinti. Megítélése szerint a Be. 56. § (1) bekezdése nem ad lehetőséget arra, hogy nem az állam arra feljogosított szerve által adott meghatalmazás alapján, hanem más törvény felhatalmazása alapján járjon el a NAV az állam nevében a polgári jogi igény előterjesztése során, ezért a NAV képviseleti jogosultsága hiányzik, így a Be. 159. §-ában írt kényszerintézkedés, a zár alá vétel indítványozására a sértett nevében a NAV tv. sem jogosítja fel a NAV-ot.
7./ A Veszprémi Városi Bíróság a 2013. szeptember 30. napján meghozott 14.Bny.545/2013/3. számú végzésével a gyanúsítottak tulajdonában lévő, tételesen megjelölt ingóságokra és ingatlanokra zár alá vételt rendelt el a NAV Közép-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága által bejelentett polgári jogi igény kielégítésének biztosítása érdekében.
A másodfokon eljáró Veszprémi Törvényszék a 2013. december 10. napján meghozott 2.Bnyf.340/2013/2. számú végzésével az elsőfokú bíróság végzését megváltoztatta és a NAV Közép-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatóságának a zár alá vétel elrendelése érdekében előterjesztett indítványát elutasította.
Végzésének indokolásában a Be. 51. § (1) bekezdésére, valamint 54. § (1) bekezdésére hivatkozott azzal, hogy a NAV a büntetőeljárási törvény szerint nem sértett, és ennek folytán magánfélként nem léphet fel; a külön törvényben képviseletre feljogosított személy kitétel pedig gyűjtőfogalom, ilyen jogosultságot a NAV tv. nem eredményezhet. A NAV a Be. 56. § (1) bekezdésében írt meghatalmazottnak sem tekinthető, így képviseleti jogosultság hiányában az állam nevében polgári jogi igény előterjesztésére – és értelemszerűen az ezzel kapcsolatos zár alá vétel elrendelésének indítványozására – nem jogosult.
Az indítványozó hangsúlyozta, hogy az ellentétes döntésekkel érintett ügyek mindegyikének közös jellemzője, hogy a költségvetési csalás bűntette miatt indult büntetőeljárásokban a nyomozást a Be. 36. § (2) bekezdés d) pontja alapján a NAV végezte, és a döntésekben megfogalmazott ellentétes elvi álláspontok a NAV tv. és a Be. rendelkezésének inkoherenciájából következnek.
Ezért az egységes bírói gyakorlat biztosítása érdekében a jogegységi eljárásra tett indítványt.
A legfőbb ügyész BF.762/2015/1. számú indítványában úgy nyilatkozott, hogy a NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontja alapján a NAV előterjesztheti a hatáskörébe tartozó kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránt az állam nevében a polgári jogi igényt. Az Alaptörvény R) Cikkének (2) bekezdése szerint az Alaptörvény és a jogszabályok mindenkire kötelezőek. Ezért nincs alap a NAV tv. - a NAV adóztatási szervét és vámszervét polgári jogi igény benyújtására felhatalmazó - rendelkezésének figyelmen kívül hagyására.
Álláspontja szerint ezt támasztja alá a Be. 335. § (2) bekezdése, mely szerint a bíróság ítéletében a bűncselekménnyel okozott kár, vagyoni hátrány, adóbevétel-csökkenés, vámbevétel-csökkenés összegét, illetve a bűncselekmény elkövetési értékét meghatározza, és ezen összeg mértékéig az előterjesztett polgári jogi igényt érdemben el kell bírálnia.
Egyetértett ugyanakkor azzal az állásponttal, hogy a költségvetési csalás sértettje nem a NAV, hanem a Magyar Állam, amennyiben az a NAV hatáskörébe tartozó kötelező befizetéssel vagy költségvetési támogatással összefüggésben elkövetett bűncselekmény. Ugyanakkor – miután a Magyar Állam nevében eljárva a NAV adóztatási szerve és vámszerve jogosult a polgári jogi igény érvényesítésére – a polgári perrendtartásban foglalt rendelkezések, valamint a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása mellett az ügyész ebben az esetben nem jogosult a polgári jogi igény érvényesítésére.
Hivatkozott a 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) elévülésre vonatkozó rendelkezéseire is; az Art. 164. § (1a) bekezdésének a-e) pontja szerint az adó megállapításához való jog nem évül el mindaddig, amíg a törvényben felsorolt bűncselekmények büntethetősége el nem évül. Az Art. idézett rendelkezéseiből álláspontja szerint az következik, hogy a Magyar Állam a központi költségvetést károsító bűncselekményekkel okozott adó- és vámbevétel csökkenés megtérítése iránti jogát egy közhatalmi funkcióval felruházott intézmény, a NAV szervein keresztül érvényesíteni képes, ezért a Pp. 9. § (1) bekezdésében írtak alapján az ügyész ilyen bűncselekményekkel összefüggésben nem jogosult polgári jogi igény előterjesztésére, és arra a 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 3:405. § (2) bekezdése alapján az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszter sem jogosult.
Így megítélése szerint a Be. 335. § (2) bekezdéséből következően a polgári jogi igény bejelentésére lehetőség van, azonban annak előterjesztésére nem jogosult sem a Magyar Állam sértettet a polgári jogviszonyokban képviselő miniszter, sem pedig az ügyész; erre a NAV tv. a NAV-nak adott felhatalmazást.
Emellett azonban álláspontja szerint a NAV tv. kizárólag a polgári jogi igény előterjesztésére jogosítja fel a NAV adóztatási szervét és vámszervét abban az esetben, ha a NAV hatáskörébe tartozó kötelező befizetéssel, illetve költségvetési támogatással összefüggésben elkövetett bűncselekményről van szó, és ebből következően a Be. 51. § (2) bekezdésében felsorolt egyéb sértetti jogosítványokat a NAV adóztatási és vámszervei nem gyakorolhatják, így nincs lehetőségük a zár alá vételre irányuló joghatályos indítvány előterjesztésére sem.
Ezért arra tett indítványt, hogy a Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa jogegységi határozatában állapítsa meg: a NAV adóztatási szerve, illetve vámszerve a hatáskörébe tartozó kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránt polgári jogi igény bejelentésére jogosult, azonban egyéb sértetti jogok gyakorlására, így az általa bejelentett polgári jogi igény biztosítása érdekében zár alá vételi indítvány előterjesztésére nincs törvényes lehetősége.
Miután a jogegységi indítványban megjelölt jogkérdése kapcsán az eljárt bíróságok eltérő jogértelmezés alapján hozták meg döntéseiket, az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében a Bszi. 32. § (1) bekezdés a) pontjának II. fordulata szerinti okból a jogegységi határozat meghozatala indokolt.
A Kúria ezért a jogegységi indítvány érdemi elbírálása végett a Bszi. 38. §-a szerint ülést tartott, amelyen a legfőbb ügyész képviselője az írásbeli indítványában foglaltakat fenntartotta, és azzal egyezően szólalt fel.
Hivatkozott emellett a Questor-károsultak kárrendezéséről szóló 2015. évi XXXIX. törvény 9. §-ának (1) bekezdésére és 12. §-ának (1) bekezdésére, mint a képviseleti jogosultság hasonló módon történő, külön törvény általi szabályozására.
Az eldöntendő elvi kérdés az, hogy a büntetőeljárás során a NAV jogosult-e magánfélként fellépve polgári jogi igényt érvényesíteni, és ha igen, ennek biztosítására zár alá vétel elrendelését indítványozni.
A) A kérdés eldöntése kapcsán az alábbi törvényi rendelkezések az irányadók:
A büntetőeljárásról szóló a Be. 51. § (1) bekezdése alapján sértett az, akinek jogát vagy jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette.
A Be. 54. § (1) bekezdése alapján magánfél az a sértett, aki a büntetőeljárásban polgári jogi igényt érvényesít, és a felhívott törvényhely (4) bekezdése alapján a polgári jogi igényt – a polgári perrendtartásban meghatározott feltételek esetén – az ügyész is érvényesítheti.
A Be. 56. (1) bekezdése szerint a sértett jogait képviselője útján is gyakorolhatja; képviselőként meghatalmazás alapján ügyvéd, nagykorú hozzátartozó vagy külön törvényben feljogosított személy járhat el.
A NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontja szerint a NAV adóztatási szerve, illetve vámszerve előterjeszti a hatáskörébe tartozó kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránt az állam nevében a polgári jogi igényt.
A Be. 159. § (2) bekezdése szerint akkor, ha az eljárás során polgári jogi igényt érvényesítenek, és alaposan tartani lehet attól, hogy a kielégítést meghiúsítják, ezek biztosítására dolog, vagyoni értékű jog, követelés vagy szerződés alapján kezelt pénzeszköz zár alá vétele rendelhető el; a (3) bekezdés szerint a magánfél által érvényesített polgári jogi igény biztosítására zár alá vételnek csak a magánfél indítványára van helye.
A Be. 36. § (1) bekezdés (2) bekezdésének d) pontja szerint – többek között - a társadalombiztosítási, szociális vagy más jóléti juttatással visszaélés, költségvetési csalás miatt indult büntetőeljárásban a nyomozást a NAV végzi.
A Be. 38. § (1) bekezdés b) pontja szerint a büntetőügyben a nyomozóhatóság tagjaként nem járhat el az, aki az ügyben magánfélként vagy annak képviselőjeként vesz rész.
B) A Be. 51. § (1) bekezdése alapján tehát sértett az, akinek jogát vagy jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette, és a Be. 54. § (1) bekezdése alapján magánfél az a sértett, aki a büntetőeljárásban polgári jogi igényt érvényesít.
A joggyakorlat egységes annak megítélésében, hogy az 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: korábbi Btk.) 310. §-a, valamint a 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) 396. §-a szerinti költségvetési csalás bűntettének sértettje – amennyiben azt a NAV hatáskörébe tartozó kötelező befizetéssel vagy költségvetési támogatással összefüggésben követik el – a Magyar Állam.
A Be. nem hagy kétséget afelől, hogy polgári jogi igény előterjesztésére magánfélként kizárólag a sértett, illetve a Pp.-ben meghatározott feltételek esetén - a Be. 54. § (4) bekezdése alapján - az ügyész jogosult; a Be. más személyt ilyen jogosultsággal nem ruház fel.
A zár alá vétel elrendelésére vonatkozó jogosultság szabályozása körében sem tartalmaz a törvény egyéb szabályt, mint azt, hogy kizárólag a magánfél jogosult a kényszerintézkedés indítványozására.
Kétségtelenül ettől eltérő rendelkezést tartalmaz a NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontja, amely szerint a NAV adóztatási szerve, illetve vámszerve előterjeszti a hatáskörébe tartozó kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránt az állam nevében a polgári jogi igényt.
Az adóhatóság polgári jogi igény előterjesztésére vonatkozó jogosultsága nem ismeretlen a büntetőeljárás rendszerében. A Be. 54. § (4) bekezdése 2003. július 1. és 2006. június 3-a között hatályos rendelkezése szerint az állami adóhatóság hatáskörébe tartozó adóval vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése iránt az állam nevében a polgári jogi igény előterjesztésére az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal volt jogosult. Az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatalról szóló 2002. évi LXV. törvény 2. § (7) és (8) bekezdése – 2003. január 1-jétől – összhangban állt a Be. ezen rendelkezésével, és alapvetően ezt a rendelkezést vette át a NAV tv. fent idézett 13. § (2) bekezdés e) pontja is.
A Be. 54. § (4) bekezdését azonban a 2006. évi LI. törvény 285. § (1) bekezdés b) pontja módosította, és ezen időponttól az eljárási törvény már nem tartalmazza az adóhatóságnak a polgári jogi igény bejelentésére vonatkozó felhatalmazását.
A Be.-t módosító törvény indokolása szerint a Be. 54. § (5) bekezdésének hatályon kívül helyezését az indokolta, hogy az Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal e jogosultsága a külön törvény (2002. évi L. törvény) alapján megszűnt.
Azaz a Be. hatályos rendelkezései nem jogosítanak fel - az ügyész erre vonatkozó jogosultságán túlmenően - sértettnek nem minősülő személyt arra, hogy magánfélként fellépjen, azaz polgári jogi igényt érvényesítsen, és így arra sem, hogy ennek biztosítására zár alá vételt indítványozzon.
C) Az elvi kérdés vizsgálata során nem hagyhatóak figyelmen kívül a NAV további feladatai sem.
A NAV tv. 13. § (2) bekezdés f) pontja alapján a NAV lefolytatja az Art. szerint a központosított ellenőrzést, a felhívott törvényhely (4) bekezdés c) pontja alapján ellátja az adók módjára behajtandó köztartozás végrehajtásával kapcsolatos, illetve az egyéb kötelező befizetésekkel kapcsolatos állami, az adó- és vámhatóság hatáskörébe utalt feladatokat, a (7) bekezdés alapján pedig a NAV a bűnüldözési és nyomozóhatósági jogkörében végzi a Be. által hatáskörébe utalt bűncselekmények megelőzését, felderítését, megszakítását és nyomozását.
Mindebből is következően az adóhatóságnak nem csak a polgári jogi igény révén van törvényes lehetősége arra, hogy az államnak a kötelező befizetéssel vagy költségvetési támogatással összefüggésben keletkezett igényét érvényesítse.
A legfőbb ügyész által is hivatkozott Art. 35. § (2) bekezdés e) pontja szerint akkor, ha az adózó az esedékes adót nem fizette meg, és azt tőle nem lehet behajtani, az adó megfizetésére határozattal kötelezhető, így az adóbevétel csökkentésével kapcsolatos, valamint a költségvetési csalás elkövetésével vagyoni hátrányt okozó bűncselekmény elkövetője is az azzal összefüggő adó tekintetében.
Az Art. 164. § (1a) bekezdés a-e) pontja alapján a bíróság által jogerősen megállapított, a Btk. szerinti csalás, költségvetési csalás, a 2013. június 30-ig hatályban volt korábbi Btk. szerinti költségvetési csalás, csalás, továbbá annak a 2011. december 31-ig hatályban volt rendelkezései szerinti jogosulatlan gazdasági előny megszerzése, adócsalás, munkáltatással összefüggésben elkövetett adócsalás, vagy a 2005. szeptember 1-ig hatályban volt rendelkezései szerinti társadalombiztosítási, egészségbiztosítási vagy nyugdíjjárulék-fizetési kötelezettség megsértése, csődbűncselekmény esetén - ha azt adóra, járulékra, vagy költségvetési támogatásra követték el - az adó megállapításához való jog nem évül el mindaddig, amíg a bűncselekmény büntethetősége el nem évül.
A fenti rendelkezések tehát egyértelművé teszik, hogy az adóhatóság az Art. rendelkezéseinek megfelelően jogosult, illetve kötelezett már a büntetőeljárás megindítása előtt a törvényben foglalt intézkedéseket megtenni a kötelező befizetésekkel vagy költségvetési támogatással kapcsolatban elkövetett bűncselekménnyel okozott kár megtérítése érdekében, és a jogosultsága nem évül el mindaddig, amíg a bűncselekmény büntethetősége el nem évül.
Emellett a NAV jogosultsága nem kizárólag az adó megfizetésére kötelező határozat meghozatalában merül ki; az Art. 165. §-a alapján késedelmi pótlék, 170. §-a alapján adóbírság kiszabásáról is határozhat.
Az általa megállapított követelés érvényesítéséhez pedig más állami szerv, így a bíróság közreműködését igénybe sem kell vennie; közvetlenül intézkedéseket foganatosíthat a végrehajtás érdekében.
A bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban Vht.) 1. §-a szerint a bíróságok és a jogvitát eldöntő más szervek határozatait, továbbá az egyes okiratokon alapuló követeléseket bírósági végrehajtás útján e törvény szerint kell végrehajtani, és a 3. § szerint akkor, ha a törvény másképpen nem rendelkezik, a bírósági végrehajtás szabályai irányadók a közigazgatási végrehajtás során foganatosított ingó- és ingatlan-végrehajtás esetén is.
Az adóhatóság közigazgatási végrehajtási jogát az Art. rendelkezései biztosítják; a 72. § (1) bekezdése alapján az állami adóhatóság jár el minden adó, költségvetési támogatás, adó-visszaigénylés, visszatérítés, állami garancia (kezesség) kiutalása és visszakövetelése során. Jogosult ugyanakkor az adók módjára behajtandó köztartozás végrehajtására, feltéve, ha azt a törvény nem utalja más hatóság vagy adóhatóság hatáskörébe. A felhívott törvényhely (3) bekezdése szerint a végrehajtás foganatosítójaként az e törvény szabályai alapján az állami adóhatóság jár el.
Az Art. 144. §-a pedig rögzíti, hogy az adóhatóság alkalmazottja a végrehajtási eljárásban az egyes végrehajtási cselekmények foganatosításakor a Vht. rendelkezéseit alkalmazza, ha e törvény másként nem rendelkezik. Az adóvégrehajtót az eredményes végrehajtás érdekében mindazok a jogok megilletik, amit a Vht. a bírósági végrehajtónak biztosít.
A fenti törvényi rendelkezések tehát nem hagynak kétséget afelől, hogy az adóhatóság a közigazgatási végrehajtás szabályai szerint jogosult eljárni. A közigazgatási végrehajtás a Vht.-ban szabályozott végrehajtási eljárások közötti gyűjtő kategória, körébe tartozik az adóvégrehajtás épp úgy, mint a szűkebb értelemben vett és a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) alapján elrendelt végrehajtás. A közigazgatási végrehajtás azonban minden esetben a közigazgatási hatóság eljárási cselekménye, és mint ilyen kívül esik az igazságszolgáltatás körén.
Mindezek alapján az adóhatóság a büntetőeljárásban bejelentett polgári jogi igény érvényesítésétől függetlenül a Magyar Állam érdekében törvényi felhatalmazás alapján hozhat kötelező rendelkezéseket, és intézkedhet azok végrehajtása iránt.
A Legfelsőbb Bíróság a BH 2003.378. számú eseti döntésben mutatott rá arra, hogy a foglalás bejegyzésének nem csak a bírósági végrehajtó értesítése alapján, hanem a közigazgatási végrehajtás kapcsán tett intézkedés alapján is helye van. Indokolásában kifejtette, hogy a Vht. 3. §-a szerint - ha a törvény másként nem rendelkezik - a közigazgatási végrehajtás során foganatosított ingó- és ingatlan-végrehajtás során is a bírósági végrehajtás szabályai irányadók; az adóhatóság alkalmazottja a végrehajtási eljárásban a Vht. rendelkezéseit alkalmazza, és az adóvégrehajtót az eredményes végrehajtás érdekében mindazok a jogok megilletik, amelyeket a Vht. a bírósági végrehajtónak biztosít.
A BH 2005.69. számú eseti döntésben pedig leszögezte, hogy az adóhatósági végrehajtás során elrendelt üzletrész-foglalás a bírósági végrehajtás során foganatosított foglalással azonos, így – hivatalból – e körülményt is be kell jegyezni a cégjegyzékbe az adóvégrehajtó megkeresése alapján.
A NAV a fentiek, azaz a NAV tv., az Art., valamint a Vht. vonatkozó rendelkezései alapján – miként arra a Pécsi Törvényszék a 3.Bnyf.119/2014/3. számú határozatában helytállóan hivatkozott – saját hatáskörébe jogosult határozathozatalra, így polgári peres eljárást nem indíthat az adóalannyal szemben az adójogviszonyból eredő követelése érvényesítése érdekében.
Az adóhatóság igényét a közigazgatási- adóhatósági, adóigazgatósági eljárás keretében jogosult, de egyben köteles is érvényesíteni akár a büntetőeljárás megindulása előtt, akár a büntetőeljárás alatt is. A számára törvényben megállapított közhatalmi jogosítványaival élve köteles a végrehajtó hatalom részeként eljárni, és ezért nem terelheti a büntető igazságszolgáltatás adhéziós keretei közé az állam közhatalmi jellegű, Alaptörvényben lefektetett jogosítványaival kapcsolatos igényét.
D) A Be. 54. § (4) bekezdését módosító törvény alapján egyértelmű, hogy a jogalkotó a büntetőeljárási szabályok közül azért mellőzte az adóhatóság polgári jogi igény bejelentésére vonatkozó jogosultságát, mert ezt nem kívánta a továbbiakban biztosítani; a módosítással a jogalkotó nem iktatott a Be. 54. §-ába olyan rendelkezést, amely a sértetten, illetőleg az ügyészen kívül külön jogszabályban meghatározott személyt is felhatalmazna a polgári jogi igény érvényesítésére.
A Be. 54. § (1) bekezdése szerint magánfél a sértett, és a törvény nem ismer kétféle jogosultságot a polgári jogi igény előterjesztésére, hanem kizárólag a sértettet jogosítja fel erre.
Az Alkotmánybíróság 42/2005. (XI.14.) AB számú határozatának indokolása szerint annak nincs akadálya, hogy a közhatalommal rendelkező állami szervezet mint sértett a bűncselekményből származó vagyoni kárának megtérítése végett magánfélként fellépjen.
Azaz az Alkotmánybíróság is azt a közhatalommal rendelkező állami szervezetet tekinti feljogosítottnak a polgári jogi igény előterjesztésére, amely szervezet tényleges sértetti pozícióban van és így a Be. 54. §-a alapján jogosult fellépni a saját vagyoni hátrányának, kárának megtérítése érdekében.
Miután azonban a NAV nem minősül a költségvetést érintő bűncselekmények sértettjének, ezért polgári jogi igényt sem terjeszthet elő.
Így a legfőbb ügyész indítványa ugyan helytállóan hivatkozott az Alaptörvény R) cikkének (2) bekezdésére, mely szerint az Alaptörvény és a jogszabályok mindenkire kötelezőek, azonban akkor, ha a bíróság a NAV tv. rendelkezései alapján járna el, és az adóhatóság polgári jogi igényét befogadná, úgy a Be. vonatkozó rendelkezéseit sértené meg.
Emellett a Be. 54. § (1) és (4) bekezdésében foglaltakat nem lehet elkülönítetten értékelni a Be.-nek a zár alá vételre vonatkozó rendelkezéseitől.
A Be. 159. § (3) bekezdése alapján ugyanis a magánfél által érvényesített polgári jogi igény biztosítására zár alá vételnek csak a magánfél indítványára van helye. Azaz a polgári jogi igény, illetőleg a zár alá vétel indítványozására vonatkozó jogosultság nem különíthető el a sértettől; ezen jogosultságokkal csak és kizárólag a sértett élhet, olyan rendelkezést pedig az eljárási törvény nem tartalmaz, amely erre – akár kiterjesztő értelmezéssel - más személyt is feljogosítana.
Nem osztotta a Jogegységi Tanács a legfőbb ügyésznek az ügyész képviseleti jogosultságának kizárására vonatkozó érveit sem.
A Ptk. 1:1. §-a szerint e törvény a mellérendeltség és egyenjogúság elve szerint szabályozza a személyek alapvető vagyoni és személyi viszonyait.
A Ptk. 3:405. § (2) bekezdése szerint az államot a polgári jogi jogviszonyokban az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszter képviseli.
Ahogy arra a legfőbb ügyész helytállóan rámutatott: a költségvetést károsító bűncselekménnyel okozott kár esetében nem a Ptk. 1:1. §-a szerinti mellérendeltségen és az egyenjogúság elvén alapuló polgári jogviszonyról van szó, hiszen a cselekménnyel okozott kár egy adóhatósági jogviszonyban jelenik meg, és ebben a közjogi jogviszonyban a Magyar Állam a jogai gyakorlására közhatalmi jogosítványokkal felruházott intézményrendszert működtet. Az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszter ezért nem jogosult a polgári jogi igény bejelentésére.
Ez azonban nem zárja ki az ügyész jogát a polgári jogi igény bejelentésére.
A Be. 54. § (4) bekezdése a Pp.-ben meghatározott feltételekkel jogosítja fel az ügyészt a polgári jogi igény érvényesítésére. A Pp. 9. § (1) bekezdése alapján az ügyész a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása mellett indíthat keresetet, ha a jogosult jogainak védelmére bármely okból nem képes. Nem indíthat az ügyész keresetet olyan jog iránt, amelyet csak jogszabályban meghatározott személy vagy szervezet érvényesíthet.
Mindebből következően a Be. rendelkezései alapján a sértett – az adott ügyekben a Magyar Állam – érdekében az ügyész jogosult a polgári jogi igény bejelentésére.
Ennek nem mond ellent a Be. 335. § (2) bekezdésének rendelkezése sem, amely szerint akkor, ha a bíróság az ítéletében megállapítja a bűncselekménnyel okozott kár, vagyoni hátrány, adóbevétel-csökkenés, vámbevétel-csökkenés összegét, illetve a bűncselekmény elkövetési értékét, ezen összeg mértékéig az előterjesztett polgári jogi igényt érdemben el kell bírálni, kivéve, ha az okozott kár vagy a vagyoni hátrány megtérítése iránti igény az 54. § (2a) bekezdése szerinti polgári jogi igény része.
Fentiekből következően akkor, ha a büntetőügyben eljáró bíróság az adóbevétel-csökkenés, vámbevétel-csökkenés összegét megállapítja, az ügyész által érvényesített polgári jogi igényt is elbírálja. A Be. 335. § (2) bekezdése tehát nem cáfolja, hanem alátámasztja az ügyész jogérvényesítési lehetőségét.
Miután a Be. 56. § (1) bekezdése alapján a sértett jogait képviselője útján is gyakorolhatja, a jogegységi tanács vizsgálta azt is, hogy a NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontjában foglalt rendelkezés értelmezhető-e úgy, mint az adóhatóság számára teremtett képviseleti jogosultság.
Képviselőként meghatalmazás alapján ügyvéd, nagykorú hozzátartozó, vagy külön törvényben erre feljogosított személy járhat el.
A NAV tv. 13. § (2) bekezdés e) pontja azonban csak annyit tartalmaz, hogy a NAV az állam nevében polgári jogi igényt jelenthet be. A törvény tehát a Be. szerint megkívánt képviseleti jogosultságot nem teremti meg, arra vonatkozóan semmilyen rendelkezést nem tartalmaz.
Azaz a NAV nem tekinthető az állam, mint sértett képviselőjének.
Erre tekintettel a jogkérdés eldöntése kapcsán nem tekinthető irányadónak a legfőbb ügyész képviselője által hivatkozott, a Questor-károsultak kárrendezéséről szóló 2015. évi XXXIX. törvény.
Ennek 9. § (1) bekezdése szerint az 1. § szerinti követeléseknek ellenérték fejében az Alapra történő átszállására a jogosult kérelmére, e törvény erejénél fogva kerül sor. A 12. § (1) bekezdése alapján pedig az Alapra átszállt követelések felszámolási eljárás során történő igényérvényesítésekor az Alapot a csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény szerinti kielégítési sorrendben az Országos Betétbiztosítási Alappal és a BEVA-val azonos helyen, velük követelésarányosan illeti meg.
A büntetőeljárásban érvényesíthető polgári jogi igény kapcsán azonban nem erről van szó.
Nem vitás, hogy külön törvény képviseleti jogosultságot teremthet, azonban a 2015. évi XXXIX. törvény részint nem büntetőeljárásra, hanem felszámolási eljárásra vonatkozik, másrészt a Be. nem tartalmazza a képviseleti jogosultság szabályait a NAV tv. rendelkezései vonatkozásában. A felszámolási eljárás során ugyanis a képviseleti jog általános szabályai érvényesülnek, míg a Be. ettől eltérő, szigorúbb feltételek között szabályozza az igényérvényesítés lehetőségeit.
E) További érv az is, hogy a Be. 36. § (2) bekezdése alapján a NAV végzi a nyomozást a törvényben felsorolt bűncselekmények miatt; a taxatív felsorolás d) pontja tartalmazza a költségvetési csalást.
Az adóhatóság tehát a felsorolt bűncselekmények és így a költségvetési csalás miatt is nyomozó hatóságként jár el.
A Be. 38. § (1) bekezdés b) pontja szerint azonban büntetőügyben a nyomozó hatóság tagjaként nem járhat el, aki az ügyben mint terhelt, védő, továbbá sértett, magánvádló, pótmagánvádló, magánfél, vagy azok képviselőjeként vesz, vagy vett részt, valamint ezek hozzátartozója.
Annak sincs jelentősége, hogy a nyomozás, illetve az igények érvényesítése során esetlegesen a NAV különálló szervei járnak el. A Be. 36. § (2) bekezdése ugyanis egységesen a NAV-ot nevezi meg nyomozó hatóságként, ezért a kizárás szabályai is a teljes szervezetre vonatkoznak.
Így az indítványozó által felhívott határozatokban a NAV indítványát elutasító bíróságok okszerűen mutattak rá arra, hogy a NAV nem járhat el ugyanabban az eljárásban egyszerre nyomozó hatóságként és polgári jogi igényt érvényesítő, illetve zár alá vételt indítványozó magánfélként.
Az elsődleges érdek pedig nyilvánvalóan az, hogy a Be. 36. § (2) bekezdés d) pontjának megfelelően a NAV a nyomozást végezze el, és az állam vagyoni igényének biztosítása érdekében az egyéb törvényekben meghatározott közhatalmi jogosítványaival élve járjon el.
F) A költségvetési csalásként minősülő bűncselekmények kapcsán emellett jelentősége van a Btk. 74. § (1) bekezdése szerinti vagyonelkobzásnak is.
A Kúria BK. 95. számú véleményének III. pontja szerint a költségvetési csalás elkövetőjével szemben akkor, ha a bűncselekmény a költségvetésbe történő befizetési kötelezettséggel függ össze, a költségvetési bevétel csökkenésével azonos mértékű vagyonelkobzást kell elrendelni. Ugyanez irányadó, ha az elkövető a költségvetésbe történő befizetési kötelezettséggel kapcsolatos kedvezményt veszi jogosulatlanul igénybe, azzal, hogy ilyenkor a vagyonelkobzás mértékénél a jogosulatlanul igénybe vett kedvezmény az irányadó.
A kollégiumi vélemény szerint a kétszeres elvonás tilalmára tekintettel akkor, ha kiesett bevétel megfizetésére a jogosulatlanul igénybe vett kedvezmény, illetve a jóváhagyott céltól eltérően felhasznált pénzeszközök visszafizetésére az annak kapcsán eljárni jogosult hatóság az elkövetőt vagy azt a gazdálkodó szervezetet, amelyik azzal gazdagodott, már kötelezte, nincs helye vagyonelkobzás alkalmazásának. Amennyiben pedig a kötelezés nem éri el a bíróság által megállapított bevétel-kiesés, jogosulatlanul igénybe vett kedvezmény, illetve a jóváhagyott céltól eltérő felhasználás mértékét, az intézkedést – az egyéb feltételek fennállása esetén – a fennmaradó részre kell alkalmazni.
Fentiekből következően az állam megtérítési igénye a kötelezően alkalmazandó vagyonelkobzás elrendelésével akkor is megtérül, ha a NAV nem élhet a polgári jogi igény bejelentésének jogosultságával.
A vagyonelkobzás biztosítása érdekében pedig az ügyész a Be. 28. § (7) bekezdésében, illetve 159. § (2) bekezdésében foglalt rendelkezésekre figyelemmel már a nyomozás során zár alá vétel elrendelését indítványozhatja.
Mindezek alapján a Kúria Jogegységi Tanácsa megállapította, hogy a NAV a költségvetési csalás bűncselekménye miatt indult eljárásban nem minősül sértettnek, így magánfélként polgári jogi igényt nem érvényesíthet és ennek biztosítására zár alá vétel elrendelésére vonatkozó indítványt sem terjeszthet elő, és a jogegységi indítvány alapján eljárva az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében a Bszi. 32. § (1) bekezdés a) pontjának II. fordulata szerinti okból a rendelkező rész szerint határozott.
Dr. Csák Zsolt sk. előadó bíró
Dr. Mészár Róza sk. bíró
Dr. Katona Sándor sk. bíró

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria