text:
1 Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf /2010/6. szám A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Fıvárosi Ítélıtábla az Ormai és Társai CMS Cameron McKenna LLP Ügyvédi Iroda ügyintézı: dr. O. G. ügyvéd) és az Okányi Ügyvédi Iroda (ügyintézı: dr. O. Zs. ügyvéd) által képviselt Ryanair Limiterd (Dublin, Írország) felperesnek a dr. László Ildikó Katalin ügyvéd által képviselt Gazdasági Versenyhivatal (Budapest, hivatkozási szám: Vj-35/2008.) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a Fıvárosi Bíróság évi május hó 5. napján kelt 2.K /2009/10. számú ítélete ellen a felperes által 11. sorszám alatt elıterjesztett fellebbezés folytán az alulírott helyen évi január hó 12. napján megtartott nyilvános tárgyalás alapján meghozta a következı í t é l e t e t : A Fıvárosi Ítélıtábla az elsıfokú bíróság ítéletét helybenhagyja. Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek (azaz húszezer) forint másodfokú perköltséget, valamint az államnak - az illetékügyekben eljáró hatóság külön felhívására (azaz harminchatezer) forint fellebbezési illetéket. Ez ellen az ítélet ellen további fellebbezésnek nincs helye. I n d o k o l á s Az alperes a június 18. napján kelt Vj-35/2008/23. számú határozatában megállapította, hogy a felperes 2007-ben közzétett, a repülıjegyek árával, továbbá a meghirdetett akciókkal kapcsolatos egyes kedvezményekre vonatkozó egyes tájékoztatásai a fogyasztók megtévesztésére alkalmasak voltak, ezért ıt forint bírság megfizetésére kötelezte. Határozatának indokolásában a Magyarországon megjelent nyomtatott sajtótermékekben közölt hirdetések alapján megállapította, hogy a fogyasztók a hirdetésben fı üzenetként feltüntetett áron valójában nem juthattak hozzá a repülıjegyhez, az egyes reklámokban fıüzenetként ugyanis az ún. nettó árat tüntette fel a felperes, ám az apró betős tájékoztatás szerint ez a jegyár - kevés kivételtıl eltekintve - nem tartalmazza a repülıtéri illetéket. Ezen kívül egyetlen
2 2.Kf /2010/ reklám sem tartalmazza a hitelkártya kezelési díjat, amely a repülıjegy megvásárlásakor a fogyasztó oldaláról elengedhetetlenül felmerülı költségelem. Erre minden esetben csak az apró betős tájékoztatás hívja fel a figyelmet. A vizsgált tájékoztatások pedig még apró betős üzenetben sem adnak utalást arra vonatkozóan, hogy a jegyvásárláshoz külön check in díj és poggyász díj is kötıdik meghatározott feltételekkel. Mindez azt jelenti, hogy a felperes a tájékoztatásaiban a repülıjegy árára vonatkozóan a fıüzenetben feltüntetett kedvezı tulajdonságról a fogyasztók megtévesztésére alkalmas tájékoztatást adott közre, a kiemelt fı üzenet nem valós. A százalékos kedvezményt tartalmazó hirdetések esetén pedig bebizonyosodott, hogy a felperes a kedvezmények alapjául kizárólag a hirdetés megjelenését közvetlenül megelızıen alkalmazott legalacsonyabb nettó árat vette figyelembe, azaz a meghirdetett 50%-os vagy 75%-os kedvezményt a ténylegesen kifizetendı repülıjegy árának csak egy része tekintetében alkalmazta. A kedvezmény nem vonatkozott a további díjelemekre, így a repülıtéri illetékekre, a hitelkártya kezelési költségre stb. A meghirdetett kedvezmények ezért valójában nem érvényesültek, azaz a tájékoztatással a felperes különösen elınyös vásárlás hamis látszatát keltette, illetve az áru lényeges tulajdonsága tekintetében megtévesztı tájékoztatást adott. Mindezzel megvalósult a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 8. -ának (2) bekezdés d) és a) pontja szerinti magatartás, megsértve ezzel a Tpvt. 8. -ának (1) bekezdésében, továbbá a gazdasági reklámtevékenységrıl szóló évi LVIII. törvény (a továbbiakban: Grtv.) 7. -ában foglaltakat. A bírságkiszabás során a jogsértés súlyának meghatározása körében figyelemmel volt a jogsértéssel érintett reklámozási gyakorlat kiterjedtségére és idıtartamára azzal, hogy minden vizsgált tájékoztatás tartalmazott jogsértı elemeket. Enyhítı körülményként értékelte, hogy a fogyasztók a reklámok megismerését követıen, a vásárlás elıtt tájékozódhattak a pontos feltételekrıl. A felperes keresetében elsıdlegesen a határozat megváltoztatásával a bírság összegének forintra való mérséklését, másodlagosan a határozat hatályon kívül helyezését és az alperes új eljárásra kötelezését kérte. Elıadta, hogy a kiegészítı díjak opcionálisak voltak. A hitelkártya díj alkalmazását kis betővel megjelenítette, a honlap más részein, illetve a jegyfoglaláskor a fogyasztó errıl tájékozódhatott. A Visa Electron-nal történı fizetés pedig nem járt külön díjjal. A check in díj elkerülhetı volt, mert az utasok szabadon választhattak a díjmentes és az online bejelentkezés között. A poggyászfeladási díj tekintetében hangsúlyozta, hogy a fapados járatok elsısorban a rövid hétvégi kirándulások kedvelıit célozták meg. Utalt arra, hogy az elmúlt évtizedben ismertté vált a fogyasztók elıtt a fapados légitársaságok árképzése, és köztudomású, hogy a piaci árnál alacsonyabb ár a minimális utazási szolgáltatásokra vonatkozik. Kifogásolta, hogy az alperes nem vette figyelembe a légiközlekedésben lezajlott változásokat. Állította, hogy a hirdetésekben alkalmazott -tól nyelvi formát megelızı szám az elérhetı legalacsonyabb árat jelentette, ez a kifejezés elfogadott a Tpvt. 9. -a alapján is. Internetes oldalai minden információt tartalmaznak, ezért a foglaláskor, ha a végleges ár a fogyasztónak nem felel meg, nem indítja meg a fizetést. Azzal is érvelt, hogy az Európai Bizottság átláthatónak tekintette az árait. A tájékoztatások megfeleltek az 1008/2008. EK Európai Parlamenti és Tanácsi rendelet (a továbbiakban: Rendelet) árak feltüntetésére vonatkozó elıírásainak is. Az összes költségelem feltüntetése nem várható el, mert az nem érint minden fogyasztót, ezen kívül minden költségelem feltüntetése a hatékony tájékoztatást is ellehetetlenítené.
3 2.Kf /2010/ Nem megtévesztı, ha az elérhetı minimális szolgáltatás legalacsonyabb árát tünteti fel. Hangsúlyozta, hogy a tájékoztatások csak figyelemfelhívást szolgáltak. Állította, hogy az eladott jegyek több mint fele a legolcsóbb árkategóriában került értékesítésre. Az elektronikus foglalási rendszerbıl kiemelt példákkal kívánta bizonyítani, hogy volt ténylegesen olyan utas, aki kizárólag a reklám fı üzenetében hirdetett és az apró betővel megjelenített költséggel növelt összköltséggel, illetve annál olcsóbban utazott. A bírságkiszabás körében sérelmezte, hogy az alperes nem vette figyelembe a korábbi jogsértés hiányát, és nem értékelte megfelelıen azt sem, hogy minden hirdetés nyomtatott sajtóban jelent meg, ezért az apró betős részek is áttanulmányozhatók voltak. Hangsúlyozta, hogy a reklámkampányra viszonylag alacsony összeget fordított, piaci részesedése alacsony a hazai piacon. Valótlan tényállítás hiányában felróhatósága nem állapítható meg. E körben hivatkozott még a részletes jogi szabályozás hiányára is. Az alperes a határozatban foglaltak fenntartása mellett kérte a kereset elutasítását. Állította, hogy a reklámok fı üzeneteiben meghirdetett árakon nem lehetett repülıjegyet vásárolni. A felperes évi magatartására a Rendelet hatálya nem terjed ki, de ettıl függetlenül sem lehet az alapszolgáltatás reklámozását elemeire bontani. A díjelemek opcionális jellegével kapcsolatban hangsúlyozta, hogy egyes esetekben a többletdíj megfizetése elkerülhetetlen volt, a vizsgált idıszakban pedig nem volt elterjedt gyakorlat Magyarországon a poggyászdíj és a check in díj alkalmazása. A fogyasztók számára a repülıtéri értékesítés nem reális lehetıség, az online illetve telefonos értékesítés pedig bankkártyás vásárlást feltételez, ezért a hitelkártya díj sem lehetett opcionális díjelem. A bírság kiszabása körében elıadta, hogy a jogsértés ismétlıdésének hiánya nem enyhítı körülmény, a reklámköltség összege, a felperes piaci részesedése és az Európai Bizottság felmérései pedig nem releváns bírságkiszabási szempontok. A legolvasottabb napilapban megjelent reklámok valótlan állításokat tartalmaztak; a fı üzenetben hirdetett 3 forintért ténylegesen nem lehetett repülıjegyet vásárolni. Az elsıfokú bíróság ítéletével a felperes keresetét elutasította. Indokolása szerint a felperes elıadása csak abban az esetben lehetett volna a jogsértés tekintetében releváns, amennyiben a légi utazás bármely fogyasztó számára többletköltség nélkül lett volna elérhetı a reklámokban feltüntetett áron. A felperes reklámjai a fogyasztók számára ugyanis nem azt közölték, hogy a felperes mit tekint repülıjegy árnak, hanem azt, hogy bármely fogyasztó számíthat arra, hogy - további, a reklámban nem szereplı addicionális költség nélkül - a reklámban közölt áron utazhat. Ezzel szemben a felperes által évben alkalmazott feltételrendszer ténylegesen nem tette lehetıvé azt, hogy az egyedül utazó éves gyermekek, a kisgyermekkel utazó felnıttek és a személyazonosság igazolására jogosítványt használó utasok online jelentkezzenek be, vagyis az ilyen személyeknek fejenként a reptéri 40 EUR airport check in díjjal növekedett az az összköltsége, amelynek megfizetése az utazás elengedhetetlen feltétele volt. E körülmény elhallgatásával a vizsgált reklámok önmagukban alkalmasak a fogyasztói döntés tisztességtelen befolyásolására. A reklámok a poggyászdíj tekintetében is megtévesztık. Az ingyenes online check in-t választó személyek csomagot nem adhattak fel, a kabinmérető poggyásznál nagyobb csomaggal utazók számára így a poggyászdíjon kívül - az online bejelentkezés lehetıségének kizártságával - további költsége is keletkezett. A poggyászdíj és a bejelentkezéssel
4 2.Kf /2010/ járó költségek ezért nem voltak opcionálisak, hiszen adott feltétel mellett a két díjelem szükségképpen összekapcsolódott. Az elsıfokú bíróság megítélése szerint valamennyi reklám tájékoztató reklám volt, mert a szolgáltatás lényeges tulajdonságát, az árát emelte ki. Az alperessel egyetértésben megállapította, hogy a reklámokban apró betővel megjelenı, a fı üzenettıl elkülönülı tájékoztatások összhatásukat tekintve sem fejezték ki azt az egységet, amely a bármely fogyasztó számára elérhetı legkisebb utazási költséget jelenti. Hangsúlyozta, hogy még a nyomtatott sajtóban megjelenı reklámok esetén is szükséges a szolgáltatás homogén és egyúttal lényeges tulajdonságának minısülı feltételek azonos hangsúllyal való megjelenítése. A fogyasztó érdeklıdését nagy valószínőséggel felkeltı alacsony díjelem hangsúlyos megjelenítése kontrasztjaként nem fogadható el a szolgáltatás igénybevételéhez nélkülözhetetlen további költségek apró betős közlése. A hitelkártyadíj azoknak a fogyasztóknak is növelte a költségeit, akikre további szükségszerően felmerülı díj nem terhelıdött. Leszögezte, hogy a jogsértés megvalósulásán nem változtat az, ha a felperes bizonyítja, hogy volt olyan utas, akiknek a megjelölt extra szolgáltatási díjat nem kellett megfizetnie. A felperes által hivatkozott, az elektronikus foglalási rendszerbıl kiemelt példák pedig azt mutatják, hogy az utas teljes költsége eltért a fı üzenetben hirdetett ártól. A vizsgált idıszakra tekintettel irreleváns a felperes által 2009-ben alkalmazott Visa Electron-nal kapcsolatos kedvezményre vonatkozó díjtáblázat. Az alperesnek arra sem kellett figyelemmel lennie, hogy 2009-re milyen változások álltak be a fapados légi forgalom hazai piacán. Megjegyezte, hogy az alperes jogi álláspontja és az Irányelv között kollízió nem áll fenn. A megjelenített reklámok jogszerősége tekintetében irreleváns az Európai Bizottság álláspontja is. A bírságkiszabás körében megállapította, hogy a korábbi jogsértés hiánya önmagában nem minısül enyhítı körülménynek, az intenzív kampány pedig köztudottan nagy példányszámú országos lapban jelent meg, a reklámkampányra fordított összeg nominális összegben nem minısül alacsonynak. E körben a felperes piaci részesedésének pedig semmilyen jelentısége sem volt. A racionális fogyasztók egy része nem szerezhetett tudomást arról, hogy esetükben a kiemelten közölt díjhoz képest ténylegesen több ezerszeres összeget kell kifizetni a szolgáltatás igénybevételéhez. Emiatt a felperes felróhatósága eleve megállapítható, amelyet enyhítı körülményként ellensúlyozott az, hogy a foglalási folyamat alatt a fogyasztók a reális kondíciókat megismerhették. A felperes fellebbezésében elsıdlegesen az elsıfokú ítélet hatályon kívül helyezését és az elsıfokú bíróságnak a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára való utasítását kérte. Másodlagos fellebbezési kérelme az ítélet megváltoztatására irányult; elsıdlegesen a jogsértés hiányának megállapításával, másodlagosan a bírság összegének jelentıs mértékő csökkentésével. Elıadta, hogy a fogyasztók elıtt is ismert piaci gyakorlatnak megfelelı poggyászdíj - figyelemmel az általa érintett desztinációkra - nem tekinthetı a fogyasztók oldaláról felmerülı normál igénynek, a vizsgált idıszakban az utasok 51%-a nem is adott fel csomagot. A Rendelet 23. cikke és az általános piaci gyakorlat szerint a poggyászdíj nem tartozik a légi személyszállításért fizetendı elkerülhetetlen és elıre látható díj kategóriájába. Az Európai Bizottság elvárásaival összhangban álló foglalási rendszerében a fogyasztó minden következı lépés elıtt tájékoztatást kap az addig igényelt szolgáltatások összesített költségeirıl. Mindezek alapján tehát nem volt köteles semmilyen formában sem utalni a poggyászdíjra. Ennek ellenére minden egyes hirdetésben hivatkozott arra,
5 2.Kf /2010/ hogy a foglalás a honlapon feltüntetett feltételeknek megfelelıen történik, azaz közvetve mégis utalt a fogyasztó által esetlegesen igénybe veendı szolgáltatások költségeire. A nyomtatott sajtóban megjelent hirdetéseiben alkalmazott apró betős tájékoztatás teljes értékő tájékoztatásnak minısül, amely lényegesen nem módosítja a tájékoztatásban kiemelt módon közvetített üzenetet. Az apró betővel ismertetett hitelkártyadíj sem minısül a Rendelet 23. cikke alapján elengedhetetlenül felmerülı költségnek. Az utasok közel 30%-a Visa Electron kártyával fizetett. Hangsúlyozta, hogy a -tól kitétel alkalmazásával egyértelmően megjelölte, hogy a fıüzenetben feltüntetett ár az alapszolgáltatás legalacsonyabb ára, azaz további költségelemek esetlegesen felmerülhetnek. A teljes körő tájékoztatást ugyanazon a reklámhordozón biztosította. Állította, hogy a meghirdetett áron elérhetı volt a szolgáltatás a fogyasztók számára. A tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló 2005/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: Irányelv) alapján hangsúlyozta, hogy az átlagfogyasztót kell viszonyítási alapul venni. Az ésszerően eljáró fogyasztók pedig értesülhettek a légi közlekedésben bekövetkezett változásokról. A vizsgált idıszakban egyébként már több, a magyar piacon is üzemelı légi társaság alkalmazta a poggyászdíjat és a hitelkártyadíjat. Az összes szóba jöhetı információt egyetlen reklámban feltüntetni objektíve lehetetlen. Ezért a fogyasztói döntésekre gyakorolt hatás vizsgálatakor az alkalmazott összes kommunikációs eszközt együttesen kell figyelembe venni és értékelni. Mindezeken túl állította, hogy a kifogásolt reklámoknak nem a teljes körő tájékoztatás, hanem a fogyasztók figyelmének felkeltése, a szolgáltatás további részleteinek megismerésére való ösztönzés volt a céljuk. Kifogásolta, hogy sem az alperes, sem az elsıfokú bíróság nem vizsgálta a magatartás piaci viszonyokra kifejtett hatását, márpedig a kifogásolt hirdetésekben nem mutatható ki piactorzító hatás. Hangsúlyozta még, hogy a reptéri illeték nem képezi a légitársaság bevételét, éppen ezért annak összegét nem vonhatta be a kedvezménnyel érintett teljes árba. Az eljárási szabálysértések körében a Polgári perrendtartásról szóló évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 339/A. -ára hivatkozással állította, hogy a rendeletet az alperesnek legalább a bírság kiszabása körében figyelembe kellett volna vennie. Az elsıfokú bíróságnak pedig emellett a határozat meghozatalakor hatályban lévı hazai jogszabályokra is tekintettel kellett volna lennie. A foglalás és a vásárlás menetére tekintettel pedig megállapítható, hogy a hirdetések önmagukban nem lehettek alkalmasak arra, hogy a fogyasztót olyan ügyleti döntés meghozatalára késztessék, amelyet egyébként nem hoztak volna meg. Kifogásolta, hogy az alperes figyelmen kívül hagyta az utasok által ténylegesen fizetett összegre, a repülıjegyek számára, illetve az utasoknak biztosított százalékos kedvezményekre vonatkozóan elıterjesztett bizonyítékait. Hangsúlyozta még, hogy a rendelet speciális szabályokat fogalmaz meg a légi közlekedési szolgáltatások hirdetései tekintetében, ezért téves az elsıfokú bíróság azon következtetése, miszerint az alperesnek a rendeletet nem kellett figyelembe venni, illetve, hogy az alperes jogi álláspontja és a rendelet között kollízió nem áll fenn. Álláspontja szerint a bírság kiszabása körében azt is figyelembe kellett volna venni, hogy egyes hirdetéseket az alperes nem talált jogsértınek. A fellebbezéssel szembeni ellenkérelmében az alperes - a határozatban foglaltakat és a korábban elıadottakat megismételve - kérte az elsıfokú ítélet helybenhagyását. A felperes fellebbezése nem alapos.
6 2.Kf /2010/ A Fıvárosi Ítélıtábla az elsıfokú bíróság ítéletét a Pp ának (3) bekezdésében foglaltaknak megfelelıen a fellebbezési kérelem és az ellenkérelem korlátai között vizsgálta. Ennek során megállapította, hogy az elsıfokú bíróság a bizonyítékokat a Pp ának (1) bekezdése szerint, azokat egyenként és összességükben is megfelelıen értékelve helyesen állapította meg a tényállást és a rendelkezésre álló peradatok alapján okszerő következtetésre jutott a felperes magatartása és az alkalmazott szankció jogi megítélését illetıen. A felperes fellebbezésében nem hivatkozott olyan indokra, amely az elsıfokú bíróság ítéletének jogszerőségét megkérdıjelezné, nem jelölt meg olyan tényt vagy körülményt, amely a fellebbezés kedvezı elbírálását eredményezhette volna. Tekintettel arra, hogy az elsıfokú bíróság ítélete kiterjed valamennyi kereseti kérelemre, és a felperesi érvekkel szemben adott teljes körő, alapos, kellıen részletes jogi indokolásával a Fıvárosi Ítélıtábla maradéktalanul egyetért, ezért azokat nem ismétli meg. A fellebbezésben foglaltakra utalással a másodfokú bíróság az alábbiakat emeli ki. A Pp a alapján a másodfokú eljárásban a keresetet megváltoztatni nem lehet. A Fıvárosi Ítélıtábla megállapította, hogy a felperes a Pp. 339/A. -ára az elsıfokú eljárásban nem hivatkozott, ezzel kapcsolatban kereseti kérelmet nem terjesztett elı. Ennél fogva e fellebbezési kérelmi elemet a másodfokú bíróság nem vonhatta érdemi vizsgálódása körében. Emellett azonban megjegyzi, hogy a Pp. 339/A. -ához főzött indokolásból is következik, hogy a közigazgatási bíráskodás funkciója az Alkotmány 50. -ának (2) alapján a közigazgatási határozatok törvényességének ellenırzése. Az idı múlása, a jogszabályok módosulása, illetve a körülmények megváltozása nem tehet egy határozatot jogszerővé vagy jogsértıvé. A Pp. 339/A. -ának beiktatásával kizárólag az volt a cél, hogy egyértelmő legyen; a bírósági felülvizsgálat során a határozat meghozatala utáni jogszabályváltozásokat nem lehet figyelembe venni. Ez alól kivételt csak jogszabály tehet. Szó nincs tehát arról, hogy a jogalkotót az általános elfogadott normatani szabályok gyökeres megváltoztatásának a szándéka vezérelte volna. Márpedig a jogalkotás egyik fıszabálya az, hogy az anyagi jogszabály hatályon kívül helyezése csak azt zárja ki, hogy az újonnan keletkezı jogviszonyokra az jogi hatást váltson ki, a korábban létrejött jogi tények körében még továbbra is alkalmazandók. Külön rendelkezni csak akkor kell, ha a jogalkotó úgy dönt, hogy az anyagi jogi jogviszonyra az utóbbi anyagi jogot kell alkalmazni. Mindezt az érvelést támasztja alá a Pp január 1-jétıl hatályos és a folyamatban lévı ügyekben is alkalmazandó 339/A. -a, amely már akként rendelkezik, hogy a közigazgatási határozatot a bíróság a meghozatalakor alkalmazandó jogszabályok alapján vizsgálja felül. A fentiekbıl következik, hogy jelen esetben a felperes magatartását a tájékoztatások közzétételének idıpontjában hatályos anyagi jogszabályok szerint kellett értékelni, és az elsıfokú bíróságnak ez alapján kellett megítélnie a közigazgatási határozat jogszerőségét. A évet követıen bekövetkezett hazai és közösségi jogszabályi változások, beleértve a Rendeletet is, a felperes magatartásának jogi értékelése szempontjából közömbösek. A gazdasági reklám célja a vásárlás ösztönzése, meghatározott termék, szolgáltatás megvételére való buzdítás. Ennek elérése érdekében a vállalkozások elsısorban a reklámozott áru vagy szolgáltatás elınyeit hangsúlyozzák. A piac szereplıi szabadon határozzák meg, hogy a termékeiket miként népszerősítik. Arról is maguk döntenek,
7 2.Kf /2010/ hogy a fogyasztók érdeklıdését milyen reklámkampánnyal igyekeznek felkelteni. Szabad elhatározásukat azonban a Tpvt. III. fejezetének rendelkezései korlátozzák; a gazdasági verseny védelme céljából tilos a fogyasztói döntések tisztességtelen befolyásolása. A Tpvt. 8. -ának (2) bekezdése a felperesre is azt a kötelezettséget rója, hogy a repülıjegyek értékesítésére vonatkozó tájékoztatása legyen valós, pontos, egyértelmő. Ez azt az elvárást is magában foglalja, hogy minden - bármilyen formában és terjedelemben is közzétett - reklámnak valamennyi olyan lényeges információt tartalmaznia kell, amely a fogyasztó számára, a megfontolt vásárlói döntés meghozatalához szükséges. Megtéveszti a fogyasztót az olyan tájékoztatás, amely a reklámozott áru valamely lényeges tulajdonságáról valótlan vagy nem pontos információt ad, de ugyanígy megtévesztı az is, ha a reklám a népszerősíteni kívánt áru valamely lényeges tulajdonságát elhallgatja, azzal kapcsolatban hiányos tartalmú, pontatlan, félrevezetı tájékoztatást közöl. A fogyasztók tisztességtelen befolyásolására alkalmas reklám minden formáját tiltja a versenyjog. A Fıvárosi Ítélıtábla az alperessel és az elsıfokú bírósággal egyezıen jutott arra a következtetésre, hogy a kifogásolt tájékoztatások gazdasági reklámoknak minısülnek. A hirdetések szövege és képi megjelenítése nem pusztán a fogyasztók figyelmét akarták felkelteni, hanem egyértelmően azt a célt szolgálták, hogy a felperes nevét, tevékenységét népszerősítsék, az általa kínált termékeket a fogyasztók megismerjék, a megjelölt repülıjegyeket megvásárolják. Minden vásárlás alapvetı kérdése a fizetendı ellenérték. A felperes által közölt valamennyi reklám fı üzenete az árat tartalmazta, így azokkal kétség kívül a vásárlási hajlandóság növelését akarta elérni, vagyis, hogy a fogyasztók az adott termékeket igénybe vegyék, minél többen váltsanak repülıjegyet. A vásároljon egy jegyet, a másodikat teljesen ingyen kapja szöveg pedig nem vonatkozhat másra, mint, hogy a fogyasztók vegyék meg a kínált repülıjegyeket. Mindebbıl következik, hogy a tájékoztatásokat a Tpvt. 8. -ának (2) bekezdés d) és a) pontjában, valamint a Grtv. 7. -ában foglaltakhoz viszonyítva kell megítélni. A reklámozási tevékenység a hirdetés közreadásával, a tájékoztatás közlésével befejezıdik. Az egyes reklámhordozók eltérı információ áteresztı kapacitással rendelkeznek. A reklámhordozók terjedelmi korlátai azonban nem adnak felmentést a Tpvt. vonatkozó rendelkezéseinek megtartása alól. A gazdasági szereplı tudja azt, hogy mit kíván reklámozni, ezáltal ismeri az eladni kívánt áru fogyasztói döntést befolyásoló lényeges tulajdonságait. Erre tekintettel olyan reklámhordozót kell választania, amely a terjedelmi korlátokra is figyelemmel biztosítja a tisztességes tájékoztatás közreadását. A vásárlásra ösztönzı reklám természetesen az adott áru elınyeire helyezi a hangsúlyt. A reklám fı üzenete azonban nem merülhet ki pusztán a kedvezı elemek felsorolásában, hiszen azok még nem elegendık a körültekintı, megalapozott vásárlói döntés meghozatalához. Kétségtelen, hogy a tudatos fogyasztótól is elvárható, hogy a vásárlást megelızıen tájékozódjon. Ez azonban csak az ésszerő mértékő információkeresés lehet, és nem jelentheti a tájékozódás kötelezettségének parttalan áthárítását a fogyasztókra. A reklámból kimaradt, de az áruhoz, szolgáltatáshoz kapcsolódó információk egyéb módon való eljuttatása a fogyasztókhoz nem helyettesíti a tisztességes tájékoztatást. Éppen ezért elfogadhatatlan az a felperesi érvelés, miszerint az alkalmazott összes kommunikációs eszközt együttesen kell figyelembe venni és értékelni. A reklámokat egyenként, önmagukban, az adott megjelenésben és tartalomban kell vizsgálni. A fogyasztók nem
8 2.Kf /2010/ kötelesek utána járni annak, hogy a termékeit az adott repülıjegyet a felperes hol, milyen módon, hányszor stb. hirdette meg, és az sem várható el tılük, hogy az így összegyőjtött tájékoztatások tartalmát egyenként és összességükben elemezzék, azokat egymással összevetve értékeljék. Ennél fogva a honlapon adott információkra való utalás nem felel meg a tisztességes tájékoztatás követelményének. Önmagában a -tól kitétel alkalmazása sem jelenthet kibúvót a tisztességes reklám közreadásának követelménye alól, hiszen az a fogyasztók számára semmilyen információt nem ad arról, hogy a fıüzenetben közölt ár mely esetekben, milyen feltételekkel, milyen mértékben módosul. A csillagozott, apró betős megjegyzés pedig azért nem fogadható el, mert az nem képezi a fıüzenet részét, az a fogyasztók számára nem érzékelhetı, nem látható, nem alkalmas arra, hogy az így közölt tájékoztatást a fogyasztók nyomban összekössék a reklám fıüzenetével. A gazdasági reklámok közreadásakor az átlagfogyasztót kell viszonyítási alapul venni, a reklámozónak abból kell kiindulnia, hogy a fogyasztó ésszerően jár el, vásárlása tudatos, azt megfelelıen átgondolja. Ez a körültekintés azonban nem jelentheti azt, hogy a fogyasztónak a reklám fıüzenete alapján azonnal gyanakodni kellene, és tudatosan keresnie kellene a fıüzenetben megjelölt ár igénybevételének reklámban nem közölt feltételeit. A köztudatban - különösen évben - az terjedt el, hogy a fapados járatok olcsók, az átlagfogyasztó számára még az is világossá vált, hogy ez az olcsóság a korábban megszokott szolgáltatás mennyiségének, színvonalának csökkenésével jár. Azt azonban az ésszerően eljáró fogyasztó külön, további tájékozódás nélkül biztosan nem tudhatta, hogy az egyes légitársaságok éppen melyik, korábban a repülıjegy árában foglalt szolgáltatást tekintik olyan külön szolgáltatásnak, amelynek igénybevételéért a fogyasztónak többletköltséget kell fizetnie. Éppen ezért, különösen a felperes által is hivatkozott légi közlekedésben bekövetkezett változásokra tekintettel, nem mellızhetı a reklám fıüzenetében megjelölt ár mértékét befolyásoló valamennyi körülményrıl, feltételrıl szóló tájékoztatás megfelelı közreadása. A felperes állította, hogy a meghirdetett áron elérhetı volt az általa reklámozott szolgáltatás a fogyasztó számára. Ha ez tényleg így lett volna, akkor nem valósult volna meg a fogyasztók megtévesztése. Ezzel szemben a Fıvárosi Ítélıtábla megállapította, hogy a felperes sem a közigazgatási eljárásban, sem a perben még csak kísérletet sem tett arra, hogy cáfolja azt a megállapítást, miszerint az egyedül utazó éves gyermekek, a kisgyermekkel utazó felnıttek és a jogosítványt személyazonosság igazolására használó utasok számára nem volt lehetıség az online bejelentkezésre. Az ilyen személyeknek ezért fejenként a reptéri 40 EUR airport check in díjjal növekedett az az összköltsége, amelynek megfizetése az utazás elengedhetetlen feltétele volt. Ezt a költséget azonban a felperes egyetlen reklámjában sem közölte, erre még csak utalást sem tett. A felsorolt személyek tehát a meghirdetett áron biztosan nem kaphattak repülıjegyet, amely már önmagában megalapozza a jogsértés megállapítását. A Fıvárosi Ítélıtábla álláspontja szerint a poggyász-feladás - különösen a vizsgált idıszakban - a fogyasztók oldaláról felmerülı normál igénynek tekinthetı, ezért a poggyászdíj számukra elkerülhetetlen és elıre látható díjnak minısül. A légiközlekedést igénybevevık számára korábban természetes volt, hogy a repülıjegy
9 2.Kf /2010/ megvásárlása egyben a poggyász feladására is feljogosított. Ennek megfelelıen az átlag utazó a feladott poggyászba csomagolta a ruháit, a fehérnemőket, pipere holmikat stb. A kézipoggyászban pedig csak azokat a dolgokat vitte, amelyekre az utazás során szüksége lehet. Jellemzıen nem szoktak felvinni a fedélzetre váltásruhát, pizsamát stb.. A fapados légitársaságok megjelenése idıvel valóban arra késztette az utazókat, hogy változtassanak a korábban kialakult szokásaikon. A gyakran nem jelentéktelen összegő poggyászdíj bevezetése idıvel arra sarkallta a fogyasztókat, hogy éppen a pluszköltség elkerülése érdekében próbáljanak inkább a kézi poggyászba csomagolni, az együtt utazók pedig, így különösen a családok közösen pakoljanak a feladandó bıröndbe. Éppen ezért semmiféle következtetést nem lehet levonni abból, hogy az utasok 51%-a nem adott fel csomagot. Ez nem változtat azon, hogy korábban a repülıjegy ára magában foglalta a poggyász feladásának lehetıségét, ezért az átlagfogyasztó számára 2007-ben nem volt közismert, hogy a poggyász feladásért külön díjat kell fizetni. Poggyászra pedig még a közeli desztinációkon, a hosszú hétvégeken is szükség van, ezért a bırönd-feladás normál igénynek tekinthetı. Mindezek ellenére a felperes a poggyászdíj felmerülését a vásárlók elıtt elhallgatta; a honlapon feltüntetett feltételek, illetve az apró betős tájékoztatások a fentebb kifejtettek szerint nem fogadhatók el. A hitelkártya díj ugyancsak ismeretlen volt az ésszerően eljáró fogyasztók körében, a kártyás fizetés korábban többletköltséget nem jelentett. Ez a fogyasztók nagy részét érintette, hiszen a felperes maga is arra hivatkozott, hogy közel 30% fizetett a hitelkártyadíj alól mentes Visa Electron kártyával. Mivel pedig a készpénzes fizetés elenyészı volt, megállapítható, hogy a nagy többséget igenis terhelte a kártyás fizetésbıl fakadó többletköltség. A felperes a reklámokban azonban ezt a szükségszerően felmerülı díjelemet nem közölte, ezzel megtévesztette a fogyasztókat. Az apró betős tájékoztatás a fentebb kifejtetteken túl azért sem fogadható el, mert az utasonként és utazási szegmensenként szöveg még a különös körültekintéssel eljáró fogyasztó számára sem értelmezhetı. A százalékos kedvezményekkel kapcsolatban a másodfokú bíróság arra mutat rá, hogy az alperes nem azt rótta a felperes terhére, hogy a reptéri illeték, a hitelkártya kezelési költség stb. összegébıl nem adott kedvezményt, hanem azt, hogy nem a reklámokban közöltek szerint adta a kedvezményt. A hirdetésekben ugyanis a felperes azt ígérte, hogy az árakból biztosítja a meghatározott kedvezményt, azt viszont már elhallgatta, hogy ez az ár nem azonos a fogyasztó által ténylegesen fizetendı teljes összeggel, a százalékos kedvezmények egyes díjelemekre nem vonatkozik. Ezzel szintén megtévesztette a fogyasztókat. A fentiek alapján megállapítható, hogy az alperes által kifogásolt reklámok hiányos tájékoztatást tartalmaztak, hiszen azokból nem volt megállapítható a megalapozott vásárlói döntéshez szükséges valamennyi lényeges információ; a fogyasztó nem tudhatta, hogy a fıüzenetben kiemelt árért ténylegesen nem repülhet, arra különféle költségek, így poggyászdíj, hitelkártya díj, check in díj is rakódhat. A reklámokból azt sem ismerhette fel, hogy a százalékos kedvezménnyel meghirdetett árak ténylegesen a fizetendı összeg egy részére vonatkoznak csupán. A hirdetések alapján az átlag fogyasztókban téves feltevések alakulhattak ki, hiszen azok azt sugallták, hogy pl. 3 forintért vásárolhatnak repülıjegyet. A felperes a Pp ának (1) bekezdésében
10 2.Kf /2010/ elıírt kötelezettsége ellenére azonban nem bizonyította, hogy a közölt összeg megfizetésével a kínált desztinációkra el lehet jutni, sıt ezt még csak nem is állította. Az általa hivatkozott bizonyítékok ugyanis részben a vizsgált idıszakot követı idıszakra vonatkoznak, részben pedig nem alkalmasak az alperesi megállapítások cáfolatára, így azokat figyelembe venni nem lehetett. A rendelkezésre álló peradatok alapján pedig tényszerően megállapítható, hogy a hirdetett áron ténylegesen senki sem juthatott repülıjegyhez. A felperes ezért megsértette a Tpvt. 8. -ának (2) bekezdés d) és a) pontjában foglaltakat, továbbá a Grtv. 7. -ában foglaltakat. A törvényi tényállásnak nem eleme a fogyasztók megtévesztésének tényleges bekövetkezése, a fogyasztói sérelem megvalósulása, de a piactorzító hatás sem. Éppen ezért ezeket vizsgálni sem kellett, hiszen a jogsértés önmagában megvalósult azzal, hogy a tájékoztatások alkalmasak voltak a fogyasztók megtévesztésére. A felperes a fellebbezésében azt sem bizonyította, hogy az alperes bírságra vonatkozó döntése jogszabálysértı. Nem hivatkozott olyan szempontra, amelyet az alperes anélkül értékelt volna, hogy az az eset összes körülményéhez relevánsán hozzátartozna, és olyan körülményt sem jelölt meg, amelyet az alperes jogsértı módon elmulasztott volna értékelni. Utalt arra, hogy a Rendeletet legalább a bírság kiszabása körében figyelembe kellett volna venni, ám ennek ténybeli és jogi indokát nem jelölte meg. A másodfokú bíróság pedig fentebb rámutatott arra, hogy a felperes magatartásának jogi megítélése szempontjából közömbös a késıbb megalkotott közösségi jogszabály. Az alperes által értékelt enyhítı- és súlyosító körülményként figyelembe vett tényeket, körülményeket a felperes sem ténybelileg, sem jogilag nem cáfolta. Mindezek alapján a bírság mérséklésére vonatkozó fellebbezési kérelme sem foghatott helyt. A kifejtettekre figyelemmel a Fıvárosi Ítélıtábla az elsıfokú bíróság ítéletét a Pp ának (2) bekezdése alapján helybenhagyta. A felperes másodfokon is pervesztes lett, ezért a Pp ának (1) bekezdése alapján köteles az alperes másodfokú perköltségének megfizetésére, míg az illetékekrıl szóló évi XCIII. törvény - fellebbezés benyújtása idıpontjában hatályos ának (3) bekezdés c) pontja és 46. -ának (1) bekezdése szerinti mértékő fellebbezési illeték viselésére a bírósági eljárásban alkalmazandó költségmentességrıl szóló 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. -ának (2) bekezdése alapján köteles. Budapest, évi január hó 12. napján Borsainé dr. Tóth Erzsébet sk. a tanács elnöke dr. Vitál-Eigner Beáta sk. elıadó bíró, dr. Bacsa Andrea sk. bíró
Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf.27.045/2011/4. A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Fıvárosi Ítélıtábla a Bán, S. Szabó & Partners Ügyvédi Iroda (ügyintézı: dr. R. J. Gy. ügyvéd) által képviselt Vodafone Magyarország
Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf.27.171/2012/4. A Fıvárosi Ítélıtábla az Ormai és Társai CMS Cameron McKenna LLP ügyintézı: dr. O. G. ügyvéd) által képviselt Magyar Telekom Nyrt. (Budapest) felperesnek a dr. László
Fıvárosi Ítélıtábla 2. Kf. 27. 097/2009/5. szám A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN A Fıvárosi Ítélıtábla az Euro Correct Consulting Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest - hivatkozási
A Magyar Köztársaság nevében. A Fıvárosi Bíróság a dr. Szabó Balázs Gábor ügyvéd (Szabó Balázs Gábor Ügyvédi Iroda) által képviselt
2.K.34.217/2010/6. A Magyar Köztársaság nevében A Fıvárosi Bíróság a dr. Szabó Balázs Gábor ügyvéd (Szabó Balázs Gábor Ügyvédi Iroda) által képviselt SWISS INVEST 2009 Hungary Pénzügyi Szolgáltató Kft.
Kfv.II.37. 467/2011/8.szám A KÚRIA mint felülvizsgálati bíróság A Kúria dr. K. Sz. jogtanácsos által képviselt OTP Bank Nyrt. (Budapest) felperesnek dr. László Ildikó Katalin ügyvéd által képviselt Gazdasági
Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf.27.231/2011/9.
Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf.27.231/2011/9. A Fıvárosi Ítélıtábla a Kardos, Petı és Törıcsik Ügyvédi Iroda (Szeged) által képviselt TeleMedia InteractTV Produkciós Kft. (Újlengyel) felperesnek a Gazdasági
Fıvárosi Ítélıtábla 2.Kf.27.425/2010/10. szám A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Fıvárosi Ítélıtábla az Ormai és Társai CMS Cameron McKenna LLP Ügyvédi Iroda (Budapest), ügyintézı: dr. Ormai Gabriella ügyvéd)
Fıvárosi Bíróság 11. K. 33. 723/200715. A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A bíróság a WIZZ AIR HUNGARY KFT. (Vecsés) felperesnek a GAZDASÁGI VERSENYHIVATAL (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott - Vj-4/2007/20.
Fıvárosi Ítélıtábla 2. Kf. 27. 314/2008/8. szám A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Bio-Fit Natura Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest, hivatkozási
A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG LEGFELSİBB BÍRÓSÁGA mint felülvizsgálati bíróság Kfv.II.39.262/2007/5.szám. A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A Magyar Köztársaság Legfelsıbb Bírósága az ÉGIS Gyógyszergyár Rt. /Budapest/
Fıvárosi Bíróság 1027 Budapest, Csalogány u. 47-49. 11.K.33.874/2010/13. A MAGYAR KÖZTÁRSASÁG NEVÉBEN! A bíróság Varga Ügyvédi Iroda, ügyintézı: dr. Varga János ügyvéd által képviselt Magyar Travel Kft.
A Magyar Köztársaság nevében. í t é l e t e t INDOKOLÁS
2K.35.796/2010/6. A Magyar Köztársaság nevében A Fıvárosi Bíróság a Lengyel István ügyvezetı által képviselt InterCash Consulting Kft. (Budapest) felperesnek dr. László Ildikó Katalin ügyvéd által képviselt
A felperesi társaság június 9-én alakult, fı tevékenysége a taxis személyszállítás és fuvarszervezés.
5.K.34.207/2011/4. A Fıvárosi Törvényszék a Havas-Sághy Ügyvédi Iroda, ügyintézı: dr. H.-S. G. ügyvéd által képviselt TAXI PLUS Szolgáltató Kft. f.a. (Budapest) felperesnek a dr. László Ildikó Katalin

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság KÚRIA bíróság Kúria Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
1 A bíróság a dr. B. M. Ügyvédi Iroda (...) által képviselt G.A. (...) kérelmezőnek, dr. Cserny Ákos elnök által képviselt Fővárosi Választási Bizottság (1052 Budapest, Városház utca 9-11.) kérelmezett ellen, választási ügyben hozott határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított nemperes eljárásában meghozta az alábbi v é g z é s t : A bíróság a kérelmezett 253/2010. (X.7.) FVB számú határozatát az elsőfokú határozatra is kiterjedően megváltoztatja, és a október 3. napján megtartott helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek évi általános választásán, a Budapest XI. kerület 11. számú egyéni választókerületi választás eredményét az alábbiak szerint állapítja meg: Sz.K.G.-nak, a Fidesz- Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelölőszervezet képviselőjelöltjének és G.A.-nak, a Magyar Szocialista Párt képviselőjelöltjének a szavazatszáma egyenlő. Az eljárási illeték az állam terhén marad. A végzés ellen jogorvoslatnak nincs helye. I n d o k o l á s Budapest Főváros XI. kerületének Helyi Választási Bizottsága (a továbbiakban: HVB) a 276/HVB/2010/X.04./ számú határozatával megállapította a október 3. napján megtartott helyi önkormányzati képviselői és polgármesteri választás Budapest XI. kerületi 11. számú egyéni választókerületi választásának eredményét. A határozat értelmében a legtöbb érvényes szavazat megszerzésével Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség és a Kereszténydemokrata Néppárt közös jelöltje lett a képviselő. A HVB döntésének indokolásában kifejtette, hogy a Budapest 11. számú egyéni választókerületben működő szavazatszámláló bizottságok által kiállított szavazóköri jegyzőkönyvek alapján a szavazatok összesítése után megállapította, hogy Sz.K.G érvényes szavazatot kapott, mely a legtöbb a jelöltek között. A Budapest XI. kerületi 11. számú egyéni választókerületi választás során a 68. számú szavazóköri jegyzőkönyv értelmében az egyéni választókerületi képviselő-választáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 35 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 149 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 34 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 192 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 15. A Budapest XI. kerület 11. számú egyéni választókerületi választás során a 69. számú szavazóköri jegyzőkönyv értelmében az egyéni választókerületi képviselő-választáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 20 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 114 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 16 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 116 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 13. A 69. számú szavazókörben az urnában levő szavazólapok száma a jegyzőkönyv értelmében eggyel meghaladta a szavazóként megjelent választópolgárok számát 1
2 A Budapest XI. kerület 11. számú egyéni választókerületi választás során a 70. számú szavazóköri jegyzőkönyv értelmében az egyéni választókerületi képviselő-választáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 23 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 191 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 25 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 178 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 14. A Budapest XI. kerület 11. számú egyéni választókerületben a szavazatszámláló bizottságok által kiállított szavazóköri jegyzőkönyvek alapján a szavatok összesítése után az egyéni választókerületi képviselő-választás eredményéről készült jegyzőkönyve értelmében E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 216 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 1142 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 226 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 1144 érvényes szavazatot kapott. A kérelmező fellebbezése folytán eljárt kérelmezett 253/2010. (X.7.) FVB számú határozatával az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Határozatának indokolásában utalt arra, hogy a kérelmező fellebbezése csupán az állításait tartalmazza, amelyek szerint a 68., 69. és 70. számú szavazatszámláló bizottságok megsértették a kérelmező által a fellebbezésében hivatkozott, a választási eljárásról szóló évi C. törvény (a továbbiakban: Ve.) rendelkezéseit, állításainak alátámasztására azonban a kérelmező fellebbezésében semmiféle bizonyítékra nem hivatkozott, és nem közölte azt sem, hogy a 68. és a 70. számú szavazókörben miért kevesebb Sz.K.G. érvényes szavazatainak száma 2-vel, illetve 3-mal, és miért érvényesek egyes szavazólapok az érvénytelennek minősítettek közül a 68. és a 69. számú szavazókörben. A kérelmezett határozatának indokolásában utalt arra, hogy megvizsgálta a 68., 69. és 70. számú szavazatszámláló bizottságok szavazóköri jegyzőkönyveit, és azokból - a kérelmező fellebbezésben foglaltakkal egyezően - az volt megállapítható, hogy a 68. számú Szavazatszámláló Bizottság valóban talált 15 érvénytelen szavazólapot, a 69. számú szavazókörben az urnában levő szavazólapok száma eggyel valóban meghaladta a szavazóként megjelent választópolgárok számát, itt az érvénytelen szavazólapok száma 7, a 70. számú számú szavazókörben 12 érvénytelen szavazólapot találtak 6 hiányzó szavazólap mellett. A kérelmezett határozata indokolásának értelmében azonban ezen tények csak annyit bizonyítanak, hogy az érintett szavazatszámláló bizottságok a felismert törvénysértéseket rögzítették és azt helyesen kezelték, arra azonban sehogyan sem utalnak, hogy az érintett szavazatszámláló bizottságok törvénysértést követtek volna el a szavazóköri eredmény megállapítása során, sőt éppen a mások által elkövetett törvénysértésekhez fűződő jogkövetkezmények megfelelő alkalmazását mutatják. Indokolásában kifejtette, hogy a fellebbezésben előadottak, valamint a 68., 69. és 70. számú Szavazatszámláló Bizottságok szavazóköri jegyzőkönyvei a kérelmezői fellebbezés állításait nem bizonyítják, de még csak nem is valószínűsítik, melyre tekintettel a szavazatok újraszámlálására nem volt szükség, önmagában pedig az, hogy csekély a különbség a két legtöbb szavazatot kapott jelölt szavazatszámai között, nem ad lehetőséget a szavazatok újraszámlálására. A kérelmező bírósági felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be a bíróságra, melyben kérte a kérelmezetti határozat megváltoztatását és ezzel a Budapest Főváros XI. kerület Helyi Választási Bizottság október 4. napján kelt 276/HVB számú 11. számú választókerület 2
3 eredményét megállapító határozatát, valamint a Szavazatszámláló Bizottság 68., 69. és 70. számú szavazóköri eredményét megállapító döntéseit, a szavazatok újraszámlálása alapján, a kérelmezett megváltozott tartalmú határozatával módosítani. Kérelmének indokolásában előadta, hogy a választás során az alábbi törvénysértések történtek: - A 68. számú szavazókörben a megállapított 15 érvénytelen szavazólap helyett csak 14 érvénytelen, illetve Sz.K.G. jelölt érvényes szavazatainak száma 192 helyett csak A 69. számú szavazókörben az urnában levő szavazólapok száma eggyel meghaladta a szavazóként megjelent választópolgárok számát, valamint az érvénytelen szavazólapok száma a megállapított 13 helyett csak A 70. számú szavazókörben Sz.K.G. jelölt megállapított érvényes szavazatainak száma 178 helyett csak 175. Kérelmének indokolásában előadta, hogy a kérelmében hivatkozott törvénysértések a Ve. 69. (3) és (4) bekezdéseiben foglalt szabályok megsértése miatt következtek be. Így a 68. számú szavazókörben a 69. (3) bekezdés a) és (4) bekezdés b) pontja, a 69. és 70. számú szavazókörben a 69. (4) bekezdés b) pontja sérült. A 69. számú szavazókörben továbbá azáltal, hogy az urnában lévő szavazólapok száma meghaladta a szavazóként megjelent választópolgárok számát, sérült a Ve. 3. a) és f) pontja, valamint a Ve. 72. (5) bekezdése. Kérelmében végül kifejtette, hogy a Ve. 73. (5) bekezdése alapján újraszámolás esetén van matematikai lehetőség a választás eredményének megváltoztatására, hiszen a HVB egyéni választókerületi eredményt megállapító határozata csupán 2 szavazat különbséggel állapította meg a győztes személyét. A kérelmezett a bírósághoz beterjesztette a felülvizsgálati kérelmet és az eljárás során keletkezett iratokat, majd a bíróság felhívására a Budapest XI. kerületi 11. számú egyéni képviselői választókerület a 68., 69. és 70. számú szavazóköreinek választási urnáit. A felülvizsgálati kérelem alapos. A bíróság a Ve. 84. (2) bekezdése alapján vizsgálta felül a kérelmezett 253/2010. (X.7.) FVB határozatát. A Ve. 69. (2) bekezdése értelmében a jelöltre szavazni a jelölt neve alatti, feletti vagy melletti körbe tollal írt két, egymást metsző vonallal lehet. A Ve. 69. (3) bekezdése értelmében érvénytelen az a szavazólap, amely a) nincs ellátva a hivatalos bélyegzőlenyomattal, b) a törvényben meghatározottnál több szavazatot tartalmaz. A Ve. 69. (4) bekezdése szerint érvénytelen az a szavazat, amelyet a) a (3) bekezdés szerint érvénytelen szavazólapon adtak le, b) nem a (2) bekezdés szerint adtak le, c) kiesett jelöltre adtak le. 3
4 A Ve. 3. a) és f) pontjai szerint a választási eljárás szabályainak alkalmazása során a választásban érintett résztvevőknek érvényre kell juttatniuk az alábbi alapelveket: a) a választás tisztaságának megóvása, a választási csalás megakadályozása, f) a választás eredményének gyors és hiteles megállapítása. A Ve. 72. (5) bekezdésének értelmében, ha a szavazatszámláló bizottság megállapítja, hogy az urnába olyan személy által leadott szavazólap került, aki az adott szavazókörben szavazati joggal nem rendelkezik, a jelöltekre leadott érvényes szavazatok közül - a jogosulatlanul szavazók száma szerint - jelöltenként egyet-egyet érvénytelennek nyilvánít. A Ve. 73. (1) bekezdése értelmében a szavazatszámláló bizottság a szavazatok megszámlálását követően megállapítja a választás szavazóköri eredményét. Ugyanezen jogszabályhely (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy a szavazatszámláló bizottság szavazóköri eredményt megállapító döntése ellen csak a választási bizottságnak a választási eredményt megállapító döntése elleni fellebbezéssel együtt van helye. Ugyanezen jogszabályhely (4) bekezdése akként rendelkezik, hogy a választási bizottságnak a választás eredményét megállapító döntése ellen a) a szavazatszámláló bizottság szavazóköri eredményt megállapító döntésének törvénysértő voltára, vagy b) a szavazóköri eredmények összesítésére és a választási eredmény megállapítására vonatkozó szabályok megsértésére hivatkozással lehet fellebbezést benyújtani. Végül ugyanezen jogszabályhely (5) bekezdésének értelmében ha a (4) bekezdés a) pontja alapján benyújtott fellebbezés elbírálása csak a szavazatok újraszámlálása útján lehetséges, és van matematikai lehetőség a választás eredményének megváltozására, a fellebbezést elbíráló választási bizottság, illetőleg a bírósági felülvizsgálat iránti kérelmet elbíráló bíróság köteles a szavazatokat újraszámlálni. A szavazatok újraszámlálása esetén a fellebbezés, illetőleg a bírósági felülvizsgálat iránti kérelem elbírálására rendelkezésre álló határidő a kétszeresére nő, és a választási bizottság vagy a bíróság a választási irodák tagjainak közreműködését igénybe veheti. A bíróság megállapította, hogy a kérelmező a bírósági felülvizsgálat iránti kérelmében az általa hivatkozott törvénysértéseket a szükséges mértékben valószínűsítette, továbbá matematikai lehetőség volt a választás eredményének megváltozására, tekintve, hogy a Budapest XI. kerület 11. egyéni képviselői választókerületnek az egyéni választókerületi képviselő-választás eredményéről készült jegyzőkönyve értelmében a kérelmezőre leadott érvényes szavazatok és Sz.K.G.-ra leadott érvényes szavazatok között mindösszesen 2 szavazatkülönbség volt. A fentiekre tekintettel a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a kérelmező bírósági felülvizsgálat iránti kérelmének elbírálásához a Budapest XI. kerület 11. számú egyéni képviselői választókerületnek a bírósági felülvizsgálati kérelemmel érintett 68., 69. és 70. számú szavazóköreinek az egyéni választókerületi képviselő-választás során leadott szavazatainak újraszámlálása szükséges. 4
5 A bíróság az újraszámlálás során megállapította, hogy a 68. számú szavazókörben az egyéni választókerületi képviselőválasztáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 35 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 150 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 34 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 192 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 15. A bíróság az újraszámlálás során megállapította, hogy a 69. számú szavazókörben az egyéni választókerületi képviselőválasztáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 21 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 115 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 17 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 117 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 9. A bíróság az újraszámlálás során megállapította, hogy a 70. számú szavazókörben az egyéni választókerületi képviselőválasztáson E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje 23 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje 191 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje 26 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje 177 érvényes szavazatot kapott, az érvénytelen szavazólapok száma: 14. A bíróság megállapította, hogy Sz.K.G.-ra, a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltjére leadott, kötegelt érvényes szavazatok között egy darab K.G.V.-ra, a Lehet Más a Politika jelöltjére leadott érvényes szavazat volt fellelhető. A bíróság a fentiek alapján megállapította, hogy a 68. számú szavazókörben a Szavazatszámláló Bizottság által megállapítotthoz képest a kérelmezőnek, a Magyar Szocialista Párt jelöltjének eggyel több érvényes szavazata volt, a 69. számú szavazókörben a Szavazatszámláló Bizottság által megállapítotthoz képest mind a négy jelöltnek eggyel több érvényes szavazata volt, végül pedig a 70. számú szavazókörben a Szavazatszámláló Bizottság által megállapítotthoz képest K.G.V.-nak, a Lehet Más a Politika jelöltjének eggyel több, míg Sz.K.G.-nak, a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség- Kereszténydemokrata Néppárt jelöltjének eggyel kevesebb érvényes szavazata volt. A bíróság rögzíti, hogy nem volt megállapítható a 69. számú szavazókörnél az, hogy eggyel több szavazólap került az urnába, mint a megjelent választópolgárok száma, mert a jegyzőkönyvben rögzített 13 érvénytelen szavazattal szemben csak 9 érvénytelen szavazat volt az urnában található. A bíróság a 68., 69. és 70. számú szavazókörökben az egyéni választókerületi képviselő-választáson leadott szavazatoknak az újraszámlálását és összesítését követően megállapította, hogy a HVB jelöltenként megállapított, vagyis összesített érvényes szavazataihoz képest E.É.T., a Jobbik Magyarországért Mozgalom jelöltje eggyel több, így összesen 217 érvényes szavazatot, a kérelmező, a Magyar Szocialista Párt jelöltje kettővel több, így összesen 1144 érvényes szavazatot, K.G.V., a Lehet Más a Politika jelöltje kettővel több, így összesen 228 érvényes szavazatot, míg Sz.K.G., a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata Néppárt jelöltje az összesített jegyzőkönyvben megállapítottal megegyező, vagyis 1144 szavazatot kapott. Fentiekre tekintettel megállapítható, hogy a kérelmezőre, a Magyar Szocialista Párt jelöltjére leadott érvényes szavazatok és Sz.K.G.-ra, a Fidesz-Magyar Polgári Szövetség-Kereszténydemokrata 5
6 Néppárt jelöltjére leadott érvényes szavazatok száma egyaránt 1144, vagyis a kérelmező és Sz.K.G. egyenlő számú szavazatot kapott. A bíróság által megállapított egyenlő szavazatszámra tekintettel a helyi önkormányzati képviselők és polgármesterek választásáról szóló évi L. törvény 20. (2) bekezdésére tekintettel időközi választást kell kitűzni. A bíróság megjegyzi, hogy a Ve. fent idézett 73. (5) bekezdésének értelmében már a kérelmezett szervnek el kellett volna végeznie a szóban forgó szavazatok újraszámlálását, figyelemmel arra, hogy a Ve-ben meghatározott feltételek már a választási eljárás során benyújtott fellebbezés elbírálásakor is fennálltak, mely esetben a Ve. mérlegelést nem engedően, kötelező módon írja elő a szavazatok újraszámlálását. A bíróság rögzíti, hogy a kérelmezett határozatának indokolása helytelenül tartalmazza a 69. és 70. szavazókörök esetében az érvénytelen szavazólapok számát, tekintve, hogy azok száma a 69. szavazókörben 13, míg a 70. szavazókörben 14 volt a becsatolt jegyzőkönyvekből megállapíthatóan. A fentiek alapján a bíróság megállapította, hogy a kérelmező bírósági felülvizsgálat iránti kérelme alapos, melyre tekintettel a bíróság a kérelmezett határozatát a Ve. 84. (7) bekezdésének b) pontja alapján, a rendelkező részben foglaltak szerint megváltoztatta. A bíróság tájékoztatja a kérelmezőt, hogy a bírósági felülvizsgálat iránti kérelmén lerótt 7.500,- Ft illeték visszatérítését az adóhatóságtól kérheti, az illetékekről szóló évi XCIII. törvény 80. (1) bekezdés i) pontja és a 81. (2) bekezdése alapján. A végzés elleni jogorvoslat lehetőségét a Ve 84. (10) bekezdése zárja ki. Budapest, év október hó 12. napján dr. Bögös Fruzsina s. k. a tanács elnöke dr. Horváth Zsuzsanna s. k. dr. Surányi József s. k. bíró bíró A kiadmány hiteléül: 6

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
EUR-Lex - 52011DC0125 - HU
A BIZOTTSÁG KÖZLEMÉNYE AZ EURÓPAI PARLAMENTNEK, A TANÁCSNAK, AZ EURÓPAI GAZDASÁGI ÉS SZOCIÁLIS BIZOTTSÁGNAK ÉS A RÉGIÓK BIZOTTSÁGÁNAK A nemzetközi párok vagyonjogával kapcsolatos bizonytalanságok megszüntetése
/* COM/2011/0125 végleges */
kapcsolat 52011PC0126 kapcsolat 52011PC0127 kapcsolat 52011SC0327 kapcsolat 52011SC0328 Az összes, ezt a dokumentumot idéző dokumentum kiválasztása
COM(2011) 125 végleges
A nemzetközi párok vagyonjogával kapcsolatos bizonytalanságok megszüntetése
{COM(2011) 126 végleges}{COM(2011) 127 végleges}{SEC(2011) 327 végleges}{SEC(2011) 328 végleges}
Az európai igazságszolgáltatási térség kialakításának az a fő célja, hogy az európai polgárok számára jogbiztonságot kínáljon, valamint megkönnyítse az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést az általuk megtapasztalt határokon átnyúló helyzetekben. E célból az Európai Unió különféle eszközöket fogadott el.
Mindazonáltal – ahogyan az a Bizottság által 2010. október 27-én előterjesztett, az uniós polgárságról szóló 2010. évi jelentésben[1] is szerepel – továbbra is számos akadály nehezíti az uniós polgársághoz fűződő jogok, és különösen a szabad mozgáshoz való jog teljes körű gyakorlását. A Bizottság által feltárt akadályok között szerepelnek az olyan nemzetközi párok tulajdonhoz fűződő jogaival kapcsolatos bizonytalanságok, amelyeket különböző tagállamok állampolgárai alkotnak, vagy amelyek származási tagállamuktól eltérő tagállamban élnek.
A megközelítőleg 122 millió házasságból mintegy 16 millió (13 %) határokon átívelő jellegű. 2007-ben az Unióban kötött 2,4 millió házasságból 300 000 házaspár tartozott e kategóriába; a házasságok felbontása terén is hasonló arányok születtek, az EU területén ugyanabban az évben kimondott 1 040 000 házasságfelbontásból 140 000 (13 %) volt határokon átívelő jellegű. Emellett 8 500 bejegyzett nemzetközi élettársi közösség bomlott fel az élettársak különválása, 1 266 pedig az élettársak egyikének halála miatt.
A különböző nemzeti jogrendszerek között fennálló eltérések miatt a nemzetközi párok sokszor váratlan és hátrányos következményekkel szembesülnek vagyonuk kezelése során.
Amikor egy párkapcsolat válás, a felek különválása vagy a pár egyik tagjának halála miatt felbomlik, a pár vagy a túlélő fél valóban számos kapcsolódó nehézséggel szembesül, különöse tekintettel a közös élet során szerzett vagyon megosztása tekintetében. E helyzetet jól illusztrálja az alábbi példa:
Egy görög-magyar pár házasságot köt Görögországban, és három évig ott élik közös életüket. Ezt követően a férj úgy dönt, hogy Magyarországra költözik. Két év Magyarországon töltött idő után a házasság felbomlik. A görög jog értelmében a házassági vagyonjogi rendszer megszüntetésére a kollíziós szabályok alkalmazásában a görög jog irányadó (mivel a kapcsoló tényező a házastársak közös szokásos tartózkodási helye a házasság megkötésének idején ). Ezzel szemben, a magyar kollíziós szabály szerint a magyar jog irányadó a házasság megszüntetésére (mivel a kapcsoló tényező a házastársak közös szokásos tartózkodási helye a házasság felbontásának idején ).
Hogyan határozható meg a joghatósággal rendelkező bíróság? A házaspár Görögországban és Magyarországon egyaránt élt. Kihez kell fordulni a házassági vagyonjogi rendszer megszüntetésével: a görög bíróságokhoz vagy a magyar bíróságokhoz?
E példában a magyar férj – azt feltételezve, hogy a magyar jog számára kedvezőbb, mivel érdekeit jobban védheti – gyorsan a magyar bíróhoz fordul. Ekkor beszélünk a „bíróságra rohanásról”. A jelenleg hatályos szabályok szerint a tájékozottabb házastárs így eljárást kezdeményezhet, és gyengébb pozícióba kényszerítheti a másik házastársat.
A nemzetközi párok vagyonjogi viszonyait érintő jelenleg hatályos szabályok nem teszik lehetővé e helyzet elkerülését, és nem biztosítanak kellő jogbiztonságot a párok vagyonmegosztásának kezeléséhez.
2. JOGI KERET
Az Unió jelenleg dolgoz ki egy olyan politikát, amely meg kívánja könnyíteni a polgárok, és különösen a nemzetközi párok életet az e párok által megtapasztalt határokon átívelő helyzetekben.
Így tehát különféle jogi aktusokat fogadtak el a nemzetközi magánjog családi jogának területén, például a 2003. november 27-i „Brüsszel II/A” rendeletet[2], valamint a 2010. december 20-án elfogadott „Róma III.” rendeletet[3].
Amikor egy nemzetközi pár a házasság felbontása vagy a különválás mellett dönt, a „Brüsszel II/A rendelet” szabályai alapján a házastársak tudhatják, hogy mely bíróság rendelkezik joghatósággal a házasságuk felbontása ügyében történő határozathozatalra, és hogy a házasságuk felbontásáról szóló határozat hogyan mozoghat a tagállamok között, valamint hogyan ismertethető el és hajtható végre a határozat meghozatalának helye szerintitől eltérő tagállamban.
A „Róma III.” rendeletnek e szabályokat kívánja kiegészíteni a házastársak azon lehetőségének előírásával, hogy megválaszthatják a házasságuk felbontására alkalmazandó jogot. E rendelet a házasság felbontására alkalmazandó jog területén folytatott megerősített együttműködés[4], az első megerősített együttműködés gyümölcse.
E jogszabályok jogbiztonságot nyújtnak a házastársak számára jogbiztonságot kínálnak, valamint növelik a házasság felbontására és a házastársak különválására vonatkozó eljárások kiszámíthatóságát és rugalmasságát. Objektív kritériumok alapján lehetővé teszik az alkalmazandó jog és a joghatósággal rendelkező bíróság meghatározását.
Viszont e jogi aktusok egyetlen rendelkezése sem foglalkozik a nemzetközi párok vagyonjogi viszonyaival kapcsolatos nemzetközi magánjogi kérdésekkel.
Ez az öröklésről szóló – jelenleg tárgyalási fázisban tartó – rendeletre irányuló javaslatra[5] is igaz. E javaslat lehetővé kívánja tenni az Európai Unióban élő polgárok számára, hogy öröklésüket előre megszervezzék, és hatékonyan biztosítsák az örökösök, az elhunyttal kapcsolatban álló más személyek, valamint a hagyatéki hitelezők jogait. E javaslat azonban nem foglalkozik a házasságok és a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásait érintő kérdések vonatkozásaival.
3. VAGYONJOGI HATÁSOK: MIÉRT KELL MOST CSELEKEDNÜNK?
„A polgárokat szolgáló és védő, nyitott és biztonságos Európa” elnevezésű stockholmi programban[6] az Európai Tanács nemrégiben azt kérte, hogy a kölcsönös elismerést a polgárok mindennapi életének fontos területeire is kiterjesszék. A házassági vagyonjogi rendszerekkel, valamint a párok különválásának vagyonjogi következményeivel kapcsolatos kérdések kimondottan e területek között szerepelnek[7].
Továbbá, az Európai Parlament[8] támogatta a Bizottság házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos kezdeményezését, hangsúlyozva, hogy a polgári jog prioritásait jobban a középpontba kell állítani, mindenek előtt az egyes polgárok által megfogalmazott elvárások kielégítése révén, ugyanakkor egyértelműbb és jobban hozzáférhető eljárások kialakításával az igazságszolgáltatás rendszerét folyamatosan egyszerűsíteni kell.
A Bizottság már 2006 júliusában zöld könyvet[9] tett közzé a házassági vagyonjogi rendszerekre vonatkozó kollíziós szabályokról, amelyben a joghatósággal és a kölcsönös elismeréssel is foglalkozott. E zöld könyvvel széles körű nyilvános konzultációt kezdeményezett, amelynek eredményei megerősítették, hogy uniós szintű jogszabályra van szükség a házassági vagyonrendszerek és a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásainak területén.
A Bizottság véleménye szerint elérkezett a pillanat ahhoz, hogy a már létező jogi keretet vagyonjogi viszonyokat érintő rendelkezésekkel egészítsük ki annak érdekében, hogy teljes mértékben eleget tehessünk a polgárok elvárásainak. Ezért, és a polgárságról szóló 2010. évi jelentésben szereplő kötelezettségvállalásnak megfelelően a Bizottság olyan rendelkezéseket terjeszt elő, amelyek világos európai választ kívánnak nyújtani a nemzetközi párok esetében e területeken felmerült kérdésekre.
4. NEMZETKÖZI MAGÁNJOGI MEGKÖZELÍTÉS A POLGÁROK SZÁMÁRA
A házastársak vagyonának közös életük során – ideértve az életközösség felbomlását is – történő kezelését a tagállamok nemzeti joga szabályozza.
A házassági vagyonjogi rendszerek anyagi joga tagállamonként eltérő, noha a tagállamok többsége megkülönböztetést alkalmaz egyfelől a jogszabályon alapuló házassági vagyonjogi rendszer, másfelől a megegyezésen alapuló rendszer között. A jog szerinti rendszert akkor kell alkalmazni, amikor a házastársak nem választanak más rendelkezéseket. Amikor a házastársak választani kívánnak, akkor megegyezés szerinti házassági vagyonjogi rendszerről beszélünk.
A házastársak tulajdonát képező vagy általuk szerzett vagyontárgyakat az alkalmazandó házassági vagyonjogi szabályoktól függően a házastársak közös- vagy különvagyonába tartozónak fogják tekinteni. A vagyonegyesítő rendszerben a házastársak egyikének tulajdonát képező vagy általa szerzett vagyontárgyak egy része vagy egésze közös tulajdonná válik és a két házastárs közös vagyonát képezi, míg a vagyonelkülönítő rendszerben a vagyontárgyak az egyik vagy másik házastárs különvagyonába tartoznak. Ezen általános elveket a tagállamok joga különféleképpen hajtja végre.
A bejegyzett élettársi közösség két olyan személy életközössége, akik párként együtt élnek, és akik ezt a közösséget a lakóhelyük szerinti tagállam joga által létrehozott hatóságnál bejegyeztették. Olyan közelmúltbeli jogintézményről van szó, amelyet a mai napig 14 tagállam jogába vezettek be[10]. A házassághoz hasonlóan a bejegyzett élettársi közösség is vagyonjogi hatásokat vált ki az élettársak számára, amely hatásokra a nemzeti jog irányadó. E területen még jelentősebbek a tagállamok nemzeti jogában mutatkozó eltérések, mint a házassági vagyonjogi rendszerek területén.
Az anyagi joghoz hasonlóan, a nemzetközi párok vagyonjogi viszonyaira alkalmazandó nemzetközi magánjog nemzeti szabályai jelentősen eltérnek az egyes tagállamokban. E helyzet nem nyújt kielégítő jogbiztonságot azon párok számára, akik élni kívántak a szabad mozgáshoz való jogukkal.
Ezen eltéréseket tekintve európai szinten háromféle megközelítést helyezhetünk kilátásba annak érdekében, hogy kellő jogbiztonságot garantáljunk a polgárok számára:
- az első megoldás, amelynek már vannak gyakorlati előzményei, abból állna, hogy bilaterális megállapodások keretében a tagállamokra hagyjuk a probléma megoldását. E megközelítésre példaként említhetjük a 2010. februári francia-német megállapodást[11]. Viszont, noha ilyen megállapodásokhoz más tagállamok is csatlakozhatnak (mint a francia-német megállapodás esetében is), e megállapodások nem tudják orvosolni az összes felmerülő problémát, így nem alkalmasak arra, hogy teljes körű európai választ adjanak;
- a második megközelítés a házasságok és a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásait szabályozó anyagi jog összehangolása lenne. E megközelítést azonban a Szerződések kizárják, mivel sem e területeken, sem az e vagyonjogi viszonyokat eredményező együttélési formákat – nevezetesen a házasságot és a bejegyzett élettársi közösséget – illetően, nem ruházzák fel hatáskörrel az Uniót.
- a harmadik – a Szerződések által is megengedett – megközelítés az lenne, ha európai szintű nemzetközi magánjogi szabályokat fogadnánk el a házasságok és bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásainak területén.
Ezért a Bizottság – a stockholmi program végrehajtásáról szóló, 2010. április 20-i cselekvési tervben[12] bejelentettek szerint – az alábbi kezdeményezéseket javasolja:
- a házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló tanácsi rendeletre irányuló javaslat;
- a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásaival kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló tanácsi rendeletre irányuló javaslat.
Bár a két javaslat szerkezetüket és tartalmukat tekintve nagyon fog hasonlítani egymáshoz, a Bizottság úgy véli, hogy könnyebb figyelembe venni az egyes együttélési formák sajátosságait, ha két különálló jogalkotási aktust terjeszt elő a két együttélési formát felölelő egyetlen jogalkotási aktus helyett. A házasság és a bejegyzett élettársi közösség különböző jogintézmények az EU-ban. A házasság jogintézménye régóta létezik mind a 27 tagállamban, a bejegyzett élettársi közösség azonban újabb keletű jogintézmény, amelyet csupán a fentebb említett 14 tagállam ismer el. Ebből következően mindenképpen különböző jogi megoldásokat kell javasolnunk e két jogintézményre.
Továbbá, mivel a házasság és a bejegyzett élettársi közösség – az egyes tagállamoktól függően – ellenkező és azonos nemű párok számára is megengedett lehet, a két javaslat a nemek szempontjából semleges[13]. Mivel az a célunk, hogy egyértelmű jogi választ kínáljunk a nemzetközi párok által e téren tapasztalt problémákra, két különböző jogi aktusra irányuló javaslattal egyértelműbbé, valamint a polgárok és az érintett szakmabeliek számára érthetőbbé válik, hogy mely szabályokat kell alkalmazni az egyikre vagy a másikra.
Tekintettel a két javaslat közötti szoros kapcsolatra, azokat jogalkotási csomagként egyszerre kell elfogadni a Bizottság azon eltökélt szándékának alátámasztására, hogy meg kívánja könnyíteni a nemzetközi párok mindennapi életét, függetlenül attól, hogy házasságot kötöttek-e vagy bejegyzett élettársi közösséget létesítettek. A Bizottság felkéri a Tanácsot, hogy kövesse ezen általános megközelítést.
A két javaslat adóügyi szempontból semleges, a tagállamok nemzeti adóügyi jogszabályaiba nem vezetnek be semmiféle változást.
5. AZ ALAPVETő JOGOK TISZTELETBEN TARTÁSA
Az Európai Unió Alapjogi Chartájának hatékony végrehajtására irányuló uniós stratégiával[14] összhangban a Bizottság ellenőrizte, hogy a két javaslat tiszteletben tartja a Chartában szereplő jogokat.
A javaslatok nem sértik a Charta 7. és 9. cikkében előírt, a magán- és a családi élet tiszteletben tartásához való jogot, valamint a házasságkötéshez és a családalapításhoz való jogot az e jogok gyakorlását szabályozó tagállami jogszabályok szerint.
A javaslatok megerősítik a Charta 17. cikkében előírt tulajdonhoz való jogot. A házastársak és élettársak hatékonyabban gyakorolhatják tulajdonhoz való jogukat annak köszönhetően, hogy előreláthatóbbá válik, mely jogot kell alkalmazni a pár vagyonának összességére.
A Bizottság azt is ellenőrizte, hogy figyelembe vegyék a megkülönböztetés valamennyi formáját tiltó 21. cikket, és e célból figyelt arra, hogy a két javaslat a nemek szempontjából semleges legyen. A Bizottság tehát nem tesz különbséget a szexuális irányultság alapján.
Végül pedig a javasolt rendelkezések az Unión belül elérhetőbbé teszik az igazságszolgáltatást a polgárok, és különösen a házastársak vagy a bejegyzett élettársi közösségben élők számára. Megkönnyítik az Alapjogi Charta hatékony jogorvoslathoz és tisztességes eljáráshoz való jogot garantáló 47. cikkének végrehajtását. A hatáskörrel rendelkező bíróság meghatározására vonatkozó objektív kritériumok előírásával a javaslatok elősegítik a párhuzamos eljárások elkerülését, valamint azt, hogy az aktívabb fél gyorsan bíróságra rohanjon.
6. A JAVASLATOK TARTALMA
A Bizottság javaslatai az alábbi kérdéseket kívánják megválaszolni:
- mely bíróság rendelkezik joghatósággal arra, hogy a házassági vagyonjogi rendszer vagy a bejegyzett élettársi közösség vagyonjogi hatásainak megszüntetését illető ügyben eljárjon?
- mely jogot kell alkalmazni e megszüntetés esetében?
- a valamely tagállam bírósága vagy más hatáskörrel rendelkező hatósága által hozott határozatot könnyen elismerik-e és végrehajtják-e egy másik tagállamban?
6.1. A joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása: az eljárások központosítása, valamint összhang a már létező vívmányokkal
A rendeletjavaslatok meghatározzák a házassági vagyonjogi rendszer vagy a bejegyzett élettársi közösség vagyonjogi hatásainak megszüntetésére joghatósággal rendelkező bíróságot. A Bizottság javasolja, hogy egyetlen bíróság elé központosítsák a különböző eljárásokat: a házasság felbontására, a különválásra, valamint a házassági vagyonjogi rendszer megszüntetésére vonatkozó eljárást.
Továbbá, összhangot kell biztosítani a bíróságok joghatóságát illetően már hatályos vagy az Unió más jogalkotási eszközeiben javasolt európai szabályokkal.
A házasság felbontására vagy a házastársak különválására irányuló eljárás esetében, a brüsszeli II. rendelet alapján ezen eljárás elbírálására joghatósággal rendelkező bíróságok hatáskörét a házassági vagyonjogi rendszernek a házasság felbontásából vagy a házastársak különválásából fakadó megszüntetésére is kiterjesztik.
Ehhez hasonlóan, a házastársak vagy az élettársak egyikének halála esetén az öröklés[15] ügyében joghatósággal rendelkező bíróság hatáskörét a házassági vagyonjogi rendszerekkel és a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásaival kapcsolatos kérdésekre is kiterjesztik.
Az eljárások egyetlen bíróság elé történő csoportosítása fontos megtakarítást jelent, a becslések szerint eljárásonként mintegy 2 000-3 000 eurót. Ennek eredményeként a polgároknak nem kell majd több bírósághoz fordulniuk az érintett kérdéstől – például a bejegyzett élettársi közösség halál következtében történő felbomlása esetén az örökség vagy a vagyontárgyak elosztása – függően.
6.2. Az alkalmazandó jog meghatározása: a házastársak választási lehetősége.
A két jogintézmény sajátosságai miatt különböző megközelítést javaslunk a házasságra, illetve a bejegyzett élettársi közösségre.
A házastársak számára lehetővé tesszük az alkalmazandó jog megválasztását. Mindazonáltal korlátozott választási lehetőségről van szó, hogy a házastársak ne választhassanak olyan jogot, amelyhez házasságukat semmiféle szál nem fűzi. Megválaszthatják például a szokásos közös tartózkodási helyük szerint jogot vagy az állampolgárságuk szerinti jogot. Amennyiben nem választották meg az alkalmazandó jogot, a javaslat egy sor objektív kapcsoló tényezőt tartalmaz az alkalmazandó jog meghatározására.
E megoldások lehetővé teszik a polgárok mobilitásának, valamint a házastársak rendelkezésének tiszteletben tartását, ugyanakkor jogbiztonságot nyújtanak mindkét házastárs számára. Amennyiben a házastársak egyik tagállamból egy másikba helyezik át szokásos tartózkodási helyüket, mindenféle fennakadás nélkül megváltoztathatják a házassági vagyonjogi rendszerükre alkalmazandó jogot. E megközelítést fogadta el nemrégiben a már említett Róma III. rendelet is a házasság felbontására és a különválásra vonatkozóan.
Ilyen rendelkezési szabadság nem szerepel a bejegyzett élettársi közösségekről szóló javaslatban, mivel abban pontosan meg van határozva, hogy az élettársi közösségek vagyonjogi hatásaira az élettársi közösség bejegyzésének helye szerinti tagállam jogát kell alkalmazni. Mivel a bejegyzett élettársi közösséget nem ismerik el az Unió összes tagállamában, és még azon tagállamok jogai között is számottevő eltérések vannak, amelyek e jogintézményt bevezették jogrendszerükbe, a javaslat a bejegyzés helye szerinti tagállam jogát határozza meg alkalmazandónak.
E szabálynak köszönhetően átláthatóbbá válik az alkalmazandó jog meghatározása már akkor, amikor egy pár bejegyzett élettársi kapcsolatot kíván létesíteni, másrészt előre láthatóvá teszi a pár különválási eljárásából esetlegesen fakadó vagyonjogi hatásokat.
A Bizottság megfelelő eszközök útján, főleg a polgári és kereskedelmi ügyekben illetékes Európai Igazságügyi Hálózat honlapján általánosságban a nyilvánosság rendelkezésére bocsátja a házassági vagyonjogi rendszerekre, valamint a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásaira vonatkozó nemzeti jogszabályokkal és eljárásokkal kapcsolatos információkat. E tájékoztatást a harmadik személyekkel szembeni joghatósággal kapcsolat nemzeti rendelkezéseket illetően is megteszi.
6.3. A határozatok elismerése és végrehajtása: a határozatok Unión belüli mozgása és gyors végrehajtása.
A határozatok és aktusok elismerésével és végrehajtásával kapcsolatban javasolt rendelkezések hasonlóak az öröklésről szóló rendeletre[16] irányuló javaslatban előterjesztettekhez, amelyeket a polgári és kereskedelmi ügyekben[17] már meglévő rendelkezések szerint alakítottak.
E rendelkezések biztosítani kívánják a határozatok Európai Unión belüli szabad mozgását és hatékony végrehajtását, szemben a jelenlegi helyzettel, amikor is minden tagállam saját nemzeti szabályait alkalmazza az e területen hozott határozatok elismerésére és végrehajtására.
E javaslatok az első olyan intézkedések, amelyeket a nemzetközi párok vagyonjogi viszonyainak területén uniós szinten javasoltak. A javaslatokban felölelt terület a családjog részét képezi. Az Európai Unió működéséről szóló szerződésnek megfelelően a Tanács egyhangúlag fogadja el a családjog vonatkozásait érintő intézkedéseket. A Bizottság úgy véli, hogy az e tárgykörben hozott határozatokat helyénvaló továbbra is ellenőrizni azon tagállamban, amelyben az elismerést és a végrehajtást kérik. Következésképpen a valamely tagállamban hozott határozatokat végrehajthatóvá nyilvánítási ( exequatur ) eljárás alapján elismerik azon tagállam bírósága előtt, ahol a végrehajtást kérik. Olyan eljárásról van szó, amely a megkereső fél által kiállított dokumentumok formális ellenőrzésére korlátozódik, amint ez a polgári és kereskedelmi ügyekben már jelenleg is történik.
Ezen új rendelkezések jelentős előrelépést jelentenek az aktuális helyzethez képest, amikor is minden tagállam saját eljárási szabályait alkalmazza és saját indokai alapján tagadja meg a külföldi határozatok végrehajtását, ami jelentősen akadályozza az e területen hozott bírósági határozatok mozgását.
Egy későbbi lépésben – a javasolt intézkedések és a fent említett Brüsszel II/A rendelet azonos rendelkezéseinek végrehajtásáról készített értékelés fényében – a Bizottság meg fogja vizsgálni egy egyszerűbb, automatikusabban működő eljárás bevezetésének lehetőségét.
A Bizottság által javasolt két rendeletnek az a célja, hogy a gyakran nehéz élethelyzetekben megkönnyítse a polgárok életét. Eleget tesz tehát a Bizottság európai polgárságról szóló jelentésében tett kötelezettségvállalásainak.
Nagyobb jogbiztonságot kínálnak a nemzetközi párok számára, függetlenül attól, hogy házasok vagy pedig bejegyzett élettársi közösségben élnek. Az életközösségek felbomlásakor lehetővé teszik a vagyon megosztására és a joghatósággal rendelkező bíróság megállapítására alkalmazandó jog meghatározását. Biztosítják továbbá a határozatok szabad mozgását azzal, hogy azokat az egész Unióban automatikusan el fogják ismerni, és végrehajtásukra egyszerűsített egységes eljárás keretében kerül sor.
A két javaslat – a hatályos és tárgyalási fázisban lévő vívmányokat is figyelembe véve –kiegészíti a jelenlegi jogi keretet, és kellő összhangot biztosít a polgári ügyekben, különösen a családjog területén folytatott igazságügyi együttműködés terén. A javaslatok – az e területen elfogadott egyéb intézkedésekhez hasonlóan – nem érintik a tagállamok házassági vagyonjogi rendszerekkel és a bejegyzett élettársi közösségek vagyonjogi hatásaival kapcsolatos anyagi jogát. A Szerződésekkel összhangban az anyagi jog továbbra is nemzeti hatáskörbe tartozik.
[1] 2010. évi jelentés az uniós polgárságról: Az uniós polgárok jogainak érvényesítése előtt álló akadályok lebontása, COM(2010)603.
[2] A Tanács 2201/2003/EK rendelete (2003. november 27.) a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (HL L 338., 2003.12.23).
[3] A Tanács 1259/2010/EU rendelete (2010. december 20.) a házasság felbontására és a különválásra alkalmazandó jog területén létrehozandó megerősített együttműködés végrehajtásáról (HL L 343., 2010.12.29., 10. o).
[4] E megerősített együttműködésben 14 tagállam vesz részt: Ausztria, Belgium, Bulgária, Franciaország, Lettország, Luxemburg, Magyarország, Málta, Németország, Olaszország, Portugália, Románia, Spanyolország és Szlovénia.
[5] Az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok és közokiratok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési tanúsítvány bevezetéséről szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló javaslat, COM (2009) 154.
[6] HL C 115., 2010.5.4.
[7] E kérdésekkel már az 1998-as bécsi cselekvési terv (HL C 19., 1999.1.23.), két évvel később pedig a polgári és kereskedelmi ügyekben hozott intézkedések kölcsönös elismerésére irányuló program (HL C 12., 2001.1.15.) is foglalkozott.
[8] Az Európai Parlament 2009. november 25-i állásfoglalása „A szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésén alapuló térség a polgárok szolgálatában – a stockholmi program” című, Európai Parlamenthez és Tanácshoz intézett bizottsági közleményről, valamint az Európai Parlament 2010. november 23-i állásfoglalása a stockholmi program végrehajtásáról szóló cselekvési terv polgári jogi, kereskedelmi jogi, családjogi és nemzetközi magánjogi vonatkozásairól.
[9] COM(2006) 400 Zöld könyv a házassági vagyonjogi rendszerekre vonatkozó kollíziós szabályokról, különös tekintettel a joghatóságra és a kölcsönös elismerésre {SEC(2006) 952}.
[10] Ausztria, Belgium, Cseh Köztársaság, Dánia, Egyesült Királyság, Finnország, Franciaország, Hollandia, Írország, Luxemburg, Magyarország, Németország, Szlovénia és Svédország.
[11] Bilaterális megállapodás Németország és Franciaország között a házastársak közös szerzeményeinek megosztására vonatkozó, választható házassági vagyonjogi rendszer bevezetéséről, aláírás 2010. február.
[12] COM (2010) 171 végleges
[13] Ez azt jelenti, hogy a házassági vagyonjogi rendszerekkel kapcsolatos javaslat például a portugál jog alapján engedélyezett azonos neműek közötti házasságot ugyanolyannak tekinti, mint az ellenkező neműek közötti házasságot. Franciaországban pedig ellenkező és azonos neműek között is létrejöhet élettársi közösség, és mindkettőt figyelembe kell venni a bejegyzett élettársi közösségekről szóló javaslat vagyonjogi következményei szempontjából.
[14] A Bizottság közleménye, COM(2010) 573, 2010. október 19.
[15] A jelenleg tárgyalás alatt álló jövőbeni jogi aktus szerint
[16] Az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok és közokiratok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési tanúsítvány bevezetéséről szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre irányuló javaslat, COM (2009) 154.
[17] A Tanács 44/2001/EK rendelete polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, HL L 12., 2001.1.16., 1. o. 2010. december 14-én elfogadták a Brüsszel I. rendelet átdolgozására irányuló javaslatot, COM(2010) 748.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság