text:
# migránsok, # menekültek, # migráns, # menekült, # migráció, # tranzitzóna, # kormánypropaganda, # KESMA, # Nógrád megye, # Nógrád megyei hírlap, # Balassagyarmat
2020. május 22. péntek, 12:50
A Nógrád Megyei Hírlap eddig nem ment a szomszédba egy kis migránsozásért, de a lapban most menekültekké avanzsáltak azok, akiket a röszkei tranzitzónából Nógrád megyébe szállítottak.
87 menekültet szállítottak át Balassagyarmatra
– áll a Nógrád Megyei Hírlap pénteki számában (és csütörtök este online is megjelent hírében) a cím. A cikken persze egyáltalán nem kéne meglepődnünk, hiszen abszolút tárgyilagosan beszámol arról, hogy a röszkei és a tompai tranzitzónából Vámosszabadiba, illetve Balassagyarmatra vitték a menedékkérőket.
Ennél meglepőbb viszont az, hogy a kormánypárti sajtóbirodalomba, a KESMA-ba tartozó Nógrád Megyei Hírlap, illetve online kiadása, a NOOL.hu számára rögtön menekültté avanzsáltak azok az emberek, akiket a kormánysajtóban eddig a sokkal rémisztőbben hangzó „migráns” szóval illettek.
A cikk pedig olyan természetességgel fogalmaz a nyolcvanhét Balassagyarmatra érkezett menekültről,
mintha csak nem azzal telt volna el az elmúlt öt év, hogy a kormánykommunikáció migránsokkal riogat,
és azt állítja, hogy a kormány megvédi a tőlük az országot, továbbá Magyarországnak joga van eldönteni, kikkel hajlandó együttélni. Az írás még azt is kiemeli: nagy családok érkeztek Balassagyarmatra, több, mint negyven gyermekkel, és mindenki egészséges – a részükre kijelölt szállón pedig rendelkezésre állnak a védőeszközök.
De mire fel a nagy paradigmaváltás?
Az egész a luxembourgi székhelyű Európai Bíróság május 14-i ítéletén alapul, amely kimondta: megfelelő jogalap nélküli őrizetnek minősül a menedékkérők ideiglenes elhelyezése a röszkei tranzitzónában, és az is ellentétes az uniós joggal, hogy a menekültkérelem elutasítása esetén fellebbezéskor a bíróság nem változtathatja meg az elutasító határozatot, csak visszadobhatja azt az elsőfokú menekütügyi hatóságnak. Az Európai Bíróság azt is kimondta az ítéletben, hogy 28 nap elteltével senkit nem szabad a tranzitzónában fogvatartani, ehelyett be kell az érintetteket engedni Magyarországra, és menedékügyi kérelmük elbírálásáig gondoskodni kell az elhelyezésükről is.
A kormány eleinte arról beszélt, nem fogadják el a luxembourgi székhelyű bíróság ítéletét. Ez precedensértékű lett volna, hiszen az európai jog a nemzeti jogrendszereken felül áll az EU-n belül, az Európai Bíróságon meghozott döntés ellen pedig nem lehet fellebbezni.
Nem véletlen, hogy a csütörtöki kormányinfón Gulyás Gergely bejelentette, az ítélet értelmében a tranzitzónákat megszüntetik, ezentúl pedig menekültügyi kérelmet csak Magyarország külképviseletein lehet majd beadni. Így viszont a tranzitzónában várakozó, körülbelül háromszáz embert be kellett engedni az ország területére és ellátást biztosítani nekik. Ez történt a balassagyarmati esetben is, ahol tehát jogilag továbbra sem menekültekről, hanem menedékkérőkről van szó:
menekültekről akkor beszélhetünk, ha a menekültügyi kérelmüket elfogadják, de ezt a Nógrád Megyei Hírlap már megelőlegezte számukra.
Eddig jól ment a migránsozás
Pedig a Nógrád Megyei Hírlap eddig nem ment a szomszédba, ha picit uszítani kellett a migránsok ellen, például az Európai Bíróság ítélete előtt még a NOOL.hu Soros emberének nevezte az Európai Bíróság észt főtanácsnokát, Priit Pikamäe-t. De alább szemezgettünk a KESMA-csoport alá tartozó megyei lap az elmúlt pár hétben született, migránsozós címeiből:
CÍMLAPKÉP: Kiss Brigi / Azonnali
Hiába a kormánypropaganda, még soha ennyi külföldi nem vándorolt be Magyarországra
Egy hét alatt nem dob akkorát a magyar kormánymédia, mint a szerb egy nap alatt
Újabb vita indult a migránskvótákról, Magyarország több közép-európai országgal együtt ismét ellenzi

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
AZ EURÓPAI UNIÓ BÍRÓSÁGA - PDF
Download "AZ EURÓPAI UNIÓ BÍRÓSÁGA"
1 AZ EURÓPAI UNIÓ BÍRÓSÁGA Az Európai Unió Bírósága a hét uniós intézmény egyike. Három igazságszolgáltatási fórum alkotja: a Bíróság, a Törvényszék és a Közszolgálati Törvényszék. Az Európai Unió igazságszolgáltatásért felelős szerve. A három igazságszolgáltatási fórum gondosodik az EU elsődleges és másodlagos jogának Unión belüli helyes értelmezéséről és alkalmazásáról. A Bíróság felülvizsgálja az uniós intézmények jogi aktusainak jogszerűségét, és megállapítja, hogy a tagállamok teljesítik-e az elsődleges és a másodlagos jog szerinti kötelezettségeiket. A nemzeti bírák kérésére továbbá értelmezi az uniós jogot. A BÍRÓSÁG Az EUSZ 19. cikke, az EUMSZ cikke, az Euratom-Szerződés 136. cikke, valamint a Szerződésekhez csatolt, az Európai Unió Bíróságának alapokmányáról szóló, 3. jegyzőkönyv (a továbbiakban: az alapokmány). Az intézményt az uniós költségvetésből finanszírozzák, amelyen belül önálló szakaszt alkot (4. szakasz). B. Összetétel és jogállás 1. Összetétel a. Létszám (az EUSZ 19. cikke és az EUMSZ 252. cikke) Tagállamonként egy-egy bíró (28). A Bíróságot nyolc főtanácsnok segíti, akiknek számát a Tanács a Bíróság kérelmére megnövelheti március 28-án két kérelem útján az Európai Unió Bírósága alapokmányának több ponton való módosítására tett javaslatot. A javasolt módosítások a három bíróságot érintik. A Bírósággal kapcsolatos módosítások célja a Bíróság elnökhelyettese tisztség létrehozása, a nagytanács összetételének módosítása, a nagytanács és a teljes ülés határozatképességéhez szükséges létszám növelése, valamint az előadó bíró által benyújtott jelentés tárgyaláson való felolvasásának eltörlése. b. Teljesítendő feltételek (az EUMSZ 253. cikke és az EUSZ 19. cikke) A bírákat és a főtanácsnokokat olyan személyek közül választják ki, akik megfelelnek az országukban a legfelsőbb bírói tisztségekbe történő kinevezéshez szükséges feltételeknek, vagy akik elismert szakértelemmel rendelkező jogtudósok. Függetlenségükhöz nem férhet kétség. Az Európai Unió ismertetése
2 c. Kinevezési eljárás (az EUMSZ 253. cikke) A bírákat és a főtanácsnokokat a tagállamok kormányai közös megegyezéssel nevezik ki azt követően, hogy konzultációt folytattak a jelölt személyeknek a feladatra való alkalmasságát véleményező bizottsággal (az EUMSZ 255. cikke). 2. A bírói tisztség jellemzői a. Időtartam (az EUMSZ 253. cikke és az alapokmány) Hat év. Háromévente részleges megújításra kerül sor, a bírói és a főtanácsnoki kar fele felváltva megújul. A távozó bírók és főtanácsnokok újra kinevezhetők. b. Kiváltságok és mentességek (az alapokmány) A bírákat és a főtanácsnokokat mentesség illeti meg mindenfajta bírósági eljárás alól. Hivatali idejük lejárta után hivatali minőségükben végzett cselekményeik vonatkozásában a mentelmi jog továbbra is megilleti őket. Hivatalukból csak a Bíróság egyhangú határozatával mozdíthatók el. c. Kötelezettségek (az alapokmány) A bírák és a főtanácsnokok: hivatalba lépésük előtt esküt tesznek (függetlenség, pártatlanság, a titkosság megőrzése); semmilyen politikai vagy közigazgatási hivatalt nem tölthetnek be, egyéb foglalkozást nem folytathatnak; kötelezettséget vállalnak arra, hogy tiszteletben tartják a hivatalukból eredő kötelezettségeket. C. Szervezet és működés (az EUMSZ 253. cikke és az alapokmány) 1. Intézményi felépítés A Bíróság elnökét a bírák maguk közül választják meg hároméves, megújítható időtartamra. A Bíróság kinevezi hivatalvezetőjét. 2. Működés A Bíróság elfogadja eljárási szabályzatát, amelynek elfogadásához a Tanács minősített többséggel megadott jóváhagyása szükséges. A Bíróság 28 bíróból álló teljes ülésben, 15 bíróból álló nagytanácsban vagy három, illetve öt bíróból álló tanácsokban járhat el. D. Eredmények A Bíróság az európai integrációs folyamat motorjának bizonyult. 1. Általános gyakorlat A Costa kontra Enel ügyben július 15-én hozott ítélete alapvető fontosságú volt abban a tekintetben, hogy a közösségi jogot a nemzeti jogi rendelkezésekkel szemben elsőbbséget élvező, független jogrendként határozta meg. Ehhez hasonlóan a Van Gend & Loos ügyben február 5-én hozott ítéletében kimondta a közösségi jog tagállami bíróságok előtti közvetlen alkalmazhatóságának elvét. Más jelentős határozatai az emberi jogok védelmére vonatkoznak: a Nold-ügyben május 14-én hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy az alapvető emberi jogok az általános jogelvek elválaszthatatlan részét képezik, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja (2.1.2.). Az Európai Unió ismertetése
3 2. Egyedi kérdésekben A letelepedés joga: a Royer-ügyben április 8-án hozott ítélet, amelyben a Bíróság megerősítette egy tagállam állampolgárának azon jogát, hogy bármely más tagállamban a fogadó ország által kiadott tartózkodási engedélytől függetlenül tartózkodjon. Az áruk szabad mozgása: a Cassis de Dijon ügyben február 20-án hozott ítélet, amelyben a Bíróság kimondta, hogy egy tagállamban jogszerűen gyártott és forgalmazott bármely terméket elvileg bármely más tagállam piacára be kell engedni. A Közösség külső hatáskörei: a Bizottság kontra Tanács ügyben március 31-én hozott AETR-ítélet, amely elismerte a Közösség nemzetközi megállapodások megkötésére vonatkozó jogát azokon a területeken, ahol a közösségi szabályozást kell alkalmazni. Az irányelvek nemzeti jogba történő átültetését elmulasztó vagy azt nem az előírt időn belül teljesítő tagállamok általi kártérítés megfizetésére irányuló kötelezettséget megállapító, új keletű ítéletek. A szociális biztonsággal és a versennyel kapcsolatos számos különböző ítélet. A közösségi jog tagállamok általi megsértésére vonatkozó ítéletek, amelyek létfontosságúak a közös piac zökkenőmentes működéséhez. A Bíróság egyik legnagyobb érdeme azon elv kimondása, hogy a Szerződéseket nem szabad mereven értelmezni, hanem az értelmezésnek az integráció állapotát és a Szerződések célkitűzéseit kell tükröznie. Ez az elv tette lehetővé a Közösség számára az olyan területeken történő jogalkotást mint például a szennyezés elleni küzdelem, amelyekre vonatkozóan a Szerződések nem tartalmaznak különös rendelkezéseket. (A C-176/03. sz. ügyben szeptember 13-án hozott ítéletében a Bíróság lehetővé tette, hogy az Európai Unió büntetőjoggal kapcsolatos intézkedéseket tegyen, amennyiben azok a környezetvédelmi célok elérése érdekében szükségesek.) A TÖRVÉNYSZÉK Az EUMSZ cikke, az Euratom-Szerződés 40. cikke, valamint a Szerződésekhez csatolt, az Európai Unió Bíróságának alapokmányáról szóló 3. jegyzőkönyv IV. címe. B. Összetétel és jogállás (az EUMSZ 254. cikke) 1. Összetétel a. Létszám (az EUSZ 19. cikke) Legalább egy-egy bíró tagállamonként. A bírák felkérhetők főtanácsnoki feladatok ellátására március 28-i kérelmében a Törvényszék a megnövekedett ügyteher kezelése érdekében kérte a bírák számának 39-re történő növelését. Ennek megfelelően a Parlament javasolta, hogy a Törvényszék tagállamonként egy bíróból, és további 12 bíróból álljon. A 12 további bíró kinevezése állampolgárságtól függetlenül, kizárólag szakmai és személyes alkalmasságuk alapján történt volna. Tekintettel arra, hogy e javaslatról nem született megállapodás, mivel a nemzeti kormányok között vita folyt arról, hogy kik kapjanak egy további bírót, az Európai Tanács 2015 áprilisában ehelyett azt javasolta, hogy egyszerűen emeljék duplájára, azaz 56-ra a bírák számát (tagállamonként egy további bíró). Az Európai Unió ismertetése
4 b. Teljesítendő feltételek A Bíróságéival azonosak (az EUSZ 19. cikke). c. Kinevezési eljárás A Bíróságéval azonos. 2. A bírói tisztség jellemzői A Bíróságéival azonosak. C. Szervezet és működés A bírák az elnököt maguk közül három évre, illetve hivatalvezetőjüket hat évre választják, a Törvényszék számára az igazgatási és nyelvi szolgáltatásokat a Bíróság szervezeti egységei biztosítják. A Bírósággal ellentétben a Törvényszéknek nincsenek állandó főtanácsnokai. A Törvényszék a Bírósággal egyetértésben meghatározza eljárási szabályzatát. A Törvényszék három vagy öt bíróból álló tanácsokban jár el. Eljárási szabályzata meghatározza, hogy a Törvényszék mikor jár el teljes ülésben, nagytanácsban vagy egyesbíróként. A Törvényszék előtti ügyek több mint 80%-át három bíróból álló tanács tárgyalja. A Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében (rendelet útján, a Bizottság által a Bírósággal folytatott konzultációt követően előterjesztett javaslat alapján, vagy a Bíróságnak a Bizottsággal folytatott konzultációt követően előterjesztett kérelme alapján) a Törvényszékhez kapcsolódó különös hatáskörű törvényszékeket hozhat létre egyes területeken benyújtott meghatározott keresetfajták első fokon történő elbírálására (pl. védjegyekkel, használati mintákkal és formatervezési mintákkal kapcsolatos ügyekben eljáró különös hatáskörű bíróság létrehozása, ami jelenleg megvitatás alatt áll). AZ EURÓPAI UNIÓ KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKE A november 2-i 2004/752/EK, Euratom tanácsi határozat létrehozta az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékét. Eljárási szabályzata értelmében a Közszolgálati Törvényszék rendelkezik hatáskörrel az uniós intézmények és személyzetük közötti jogviták elbírálására abban az esetben, ha az nem tartozik nemzeti bíróság hatáskörébe. A Közszolgálati Törvényszék határozataival szemben a Törvényszékhez lehet fellebbezni. A március 28-i kérelemben kérték a Közszolgálati Törvényszékre három helyettes bíró kinevezését, akiket a Törvényszék abban az esetben hívhatna be, ha valamely bíró részvétele hosszú időre akadályozott (az alapokmány 62c. cikkének és I. mellékeltének módosítása), valamint egy, a Közszolgálati Törvényszékre vonatkozó külön rendelet elfogadását. A bírák összlétszámának növelésére irányuló törekvés részeként a Bíróság mint intézmény 2014 októberében a Közszolgálati Törvényszék megszüntetését (és annak a Törvényszékbe való integrálását) javasolta a Parlamentnek és a Tanácsnak. AZ EURÓPAI PARLAMENT SZEREPE Egy, a csernobili nukleáris balesetet követően meghozandó egészségügyi intézkedések elfogadására vonatkozó jogalkotási eljárás részeként a Parlament által indított ügyben hozott ítéletében a Bíróság már 1990-ben biztosította a Parlament számára azt a jogot, hogy a jogalkotási eljárás szerinti előjogainak védelme érdekében a Bíróság elé terjeszthessen olyan kereseteket, amelyeknek tárgya határozatok megsemmisítése. Az Európai Unió ismertetése
5 A Parlament az EUMSZ 263. cikkében említett egyik olyan intézmény, amely (félként) keresettel fordulhat a Bírósághoz. A Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta a bíráknak vagy főtanácsnokoknak jelölt személyekről először egy hét főből álló bizottság ad véleményt, amelynek egy tagjára a Parlament tesz javaslatot (az EUMSZ 255. cikke). A Parlament és a Tanács rendes jogalkotási eljárás keretében eljárva hozzák létre a Törvényszékhez kapcsolódó különös hatáskörű törvényszékeket (az EUMSZ 257. cikke) ben a Bíróság jogalkotási kezdeményezést terjesztett elő saját státuszának megváltoztatására annak érdekben, hogy a Törvényszékhez 12-vel több bírát nevezhessenek ki. A Bíróság alapokmányáról szóló jegyzőkönyv módosításáról szóló rendelettervezetről első olvasatban kialakított tanácsi álláspontról szóló, október 28-i állásfoglalásában a Parlament elismerte, hogy a Törvényszék előtti ügyek száma évről évre folyamatosan növekszik, aminek következtében az előtte folyamatban lévő ügyek száma az idők során megnőtt, az eljárások időtartama pedig meghosszabbodott, azonban kritikával illette, hogy a bírák számát a Tanács a duplájára (56) emelte. Udo Bux 10/2016 Az Európai Unió ismertetése
Az Európai Unió Bírósága I.
Az Európai Unió Bírósága I. Jeney Petra 2011. november 29. 1 Jeney Petra 2011. november 29. 2 DT-Europa 1 Története Európai Bíróság Szerkezet / Hierarchia / Bíróságok összetétele Természete Szerepe Feladata
2013.6.20. Az Európai Unió Hivatalos Lapja C 175/1 IV (Tájékoztatások) AZ EURÓPAI UNIÓ INTÉZMÉNYEITŐL, SZERVEITŐL, HIVATALAITÓL ÉS ÜGYNÖKSÉGEITŐL SZÁRMAZÓ TÁJÉKOZTATÁSOK TANÁCS MEGÁLLAPODÁS az egységes

matches: Bíróság BÍRÓSÁG Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Előzetes hosszabításaforrás főoldal vissza
ObudaFan 2008.07.03. 18:06
A vádirat benyújtása előtt elrendelt előzetes letartóztatás az elsőfokú bíróságnak a tárgyalás előkészítése során hozott határozatáig, de legfeljebb egy hónapig tart. Az előzetes letartóztatást a nyomozási bíró alkalmanként legfeljebb három hónappal, összesen legfeljebb az előzetes letartóztatás elrendelésétől számított egy év elteltéig meghosszabbíthatja. Ezt követően az előzetes letartóztatást a megyei bíróság egyesbíróként eljárva, a nyomozási bíró eljárására vonatkozó szabályok szerint, alkalmanként legfeljebb két hónappal meghosszabbíthatja. A vádirat benyújtása után az elsőfokú bíróság által elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás az elsőfokú bíróság ügydöntő határozatának kihirdetéséig tart. Az elsőfokú bíróság által az ügydöntő határozat kihirdetése után elrendelt vagy fenntartott, illetőleg a másodfokú bíróság által elrendelt előzetes letartóztatás a másodfokú eljárás befejezéséig, a másodfokú bíróság által az ügydöntő határozat kihirdetése után elrendelt vagy fenntartott, illetve a harmadfokú bíróság által elrendelt előzetes letartóztatás a harmadfokú eljárás befejezéséig, de mindegyik esetben legfeljebb a nem jogerős ítélettel kiszabott szabadságvesztés tartamáig tart. Az elsőfokú vagy a másodfokú bíróság ügydöntő határozatának hatályon kívül helyezése és új eljárásra utasítása esetén a másodfokú, illetőleg a harmadfokú bíróság által elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás a megismételt eljárásra utasított bíróságnak a megismételt eljárásban a tárgyalás előkészítése során hozott határozatáig tart. Ha a vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás tartama
az előzetes letartóztatás indokoltságát felülvizsgálja. A vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás indokoltságát 1 évet követően a másodfokú bíróság, ha az eljárás a harmadfokú bíróság előtt folyik, a harmadfokú bíróság legalább hathavonta felülvizsgálja. Ha az előzetes letartóztatás tartama a három évet eléri, az előzetes letartóztatás megszűnik, kivéve az ügydöntő határozat kihirdetése után elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás esetét, továbbá ha az ügyben harmadfokú bírósági eljárás vagy hatályon kívül helyezés folytán megismételt eljárás van folyamatban. Ha a terhelt az előzetes letartóztatás megszűnését követően elrendelt lakhelyelhagyási tilalom, illetőleg házi őrizet szabályait megszegi, az előzetes letartóztatása ismét elrendelhető. Ekkor a 3 éves tartamot az előzetes letartóztatás ismételt elrendelésének napjától kell számítani.
esztike2 2008.07.02. 22:58
Még annyi lenne a kérdésem, hogy mennyi időre hosszabbíthatják meg az előzetest? (Azt tudom, hogy max. 2 év, de hányszor lehet meghosszabbítani és hány napra?). Pl. 72 óra után meghosszabbítják 60 nappal és utána? Köszönöm a választ
Bogyó81 2008.06.30. 08:08
A levél témához annyit szólnék hozzá, hogy: elvileg lehet levelezni, de felbonthatják mielőtt megkapja. Legalábbis nálam így volt. Meg kellett adnom kapcsolattartókat (többet is lehetett), akikkel leveleznék és akiket engedek a beszélőre. Igaz, rendőrségi fogdán ilyen nem volt, ott csak a közeli "igazolt" hozzátartozókkal lehetett beszélni + hetente lehetett élelmiszer csomagot, higiéniai szereket behozni, persze mindent átnéztek. Viszont a főrávosban az egyik ismert előzetes helyen már csak havonta jöhettek a csomagok és havonta volt beszélő, plusz hetente telefon. Telefonon csak a közeli hozzátartozóknak lehetett telefonálni, viszont levelezni és beszélőre jönni azokkal akiket megadtam, hogy szeretnék. Mint írtam, a leveleket felbonthatják, elolvashatják, úgyhogy nem érdemes trükközni (persze, ezt nem feltételezem senkiről, csak úgy leírtam, mert kicsúszott). Mondjuk az elég érdekes, hogy a kirendelt védőt nem tudja kicsoda a gyanúsított, mert elvileg már többszőr is találkoznia kellett volna vele, főleg, ha hosszabbítás van.
Dr. Mohos Gábor ügyvéd (törölt felhasználó) 2008.06.30. 06:58
esztike2 2008.06.29. 23:44
Kérdésem a következő: ha valaki, élettársi viszonyban él, és nem ő van megjelölve kapcsolattartónak, akkor levelet sem küldhet az előzetes letartóztatásban lévőnek? Felhívtam a BV-t azt mondták nem lehet, ugyanakkor itt a neten azt írják lehet levelezni... köszi
hsz2 2008.04.12. 19:11
Köszönöm a válaszokat! A csomagokat nem én írom ide,ezt a gép adja hozzá.Én "csak" barát vagyok,így nem hozzátartozó.Egyébként tegnap sikerült beszélnem telefonon a barátnőmmel, és vele még nem tudatták ki a védője.Ez sajnos tény.
ObudaFan 2008.04.12. 13:30
Az élettárs ezt a minőségét a jegyző nyilatkozatával tudja igazolni.
Ha a terhelt előzetesben van, akkor van kirendelt védője, nem képzelhető el, hogy a hatóság ne tudja, ki lenne az, mert a hatóság rendelte ki.
monalisa1 2008.04.12. 09:21
Nem olvasom vissza, de ha felesége- netán testvére vagy, akkor a személyes felkeresésedre az ügyszég bizonyára közölni fogja a kirendelt ügyvéd nevét - már ha időközben tudják már... (Élettárssal nem közölnek adatot, élettársnak bárki mondhatja magát...)
Azt "a" csomag dolgot meg ne irogasd már, a tájékoztatást másoktól időközben rég megkaptad.
hsz2 2008.04.12. 05:29
Monalisa1!Köszönöm e válaszodat is. Jelenlegi kérdésemre Óbudafan válaszolt,és köszönöm neki. Igazából már csak azt nem értem,hogy miért nem közlik másfél hónap után,hogy ki az új kirendelt védő.Szerintem ezt már rég tudatni kellett volna. Na mindegy,az ügyészségtől már megszokom,mert ők eddig is megcsinálták (más ügyben is),hogy késve, visszadátumozva sima levélben küldik határozatukat. De ha mi késünk akár csak egy napot is ,,, Ez van! Köszönöm a választ.
monalisa1 2008.04.11. 20:44
Ezt a kérdést a "Hol találom" c. topicodban 02.21-én már feltetted... http://www.jogiforum.hu/forum/21/14776
Talán ha elolvasnád az ottani válaszokat, annál is inkább, mert az időközben eltelt időre tekintettel vélem a kérdés- és a probléma megoldása számodra már ismert kell hogy legyen.
hsz2 2008.04.11. 20:21
Köszönöm a választ. Csomag gond már megoldva,sőt már vn telefon,és beszélő is. Csak védő nincs,legalább is nem tudjuk,hogy ki az, mert nem közölte senki sem.
ObudaFan 2008.04.11. 18:32
A 6 hónapon túli meghosszabbításnál kell ülést tartani.
Csomagot havonta kaphat.
hsz2 2008.04.11. 12:48
Sziasztok! Az lenne a kérdésem,hogy az előzetes hosszabításánál a fogva tartottnak nem kell biztosítani,hogy jelen legyen a bírónál?

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Az egységes bírói jogalkalmazás feltétele a színvonalas közigazgatási ügyintézés - JÁRÁSOK 2013 - Járások kialakítása, járási hivatalok
27május2017	JÁRÁSOK 2013 - Járások kialakítása, járási hivatalok
Keresés	FőlapJárási hírekJárások hivatalos listájaJárás térkép MagyarországJárások megyénkéntJárási törvényImpresszum
Az egységes bírói jogalkalmazás feltétele a színvonalas közigazgatási ügyintézés	2012 november 19	Találat: 2202	Friss hírek	Az egységes bírói jogalkalmazás feltétele a színvonalas közigazgatási ügyintézés. Az egységes közigazgatási bírói jogalkalmazás előfeltétele a közigazgatási ügyek színvonalas hatósági ügyintézése - jelentette ki a Kúria elnöke pénteken Zalaegerszegen. Darák Péter ehhez fontosnak tartja, hogy az állampolgári igényeket kielégíteni képes, megfelelően magas képzettségű és tapasztalt jogalkalmazók álljanak rendelkezésre közigazgatási ügyekben.
A Kúria elnöke a megyei államigazgatási kollégium ülésén és az azt követő sajtótájékoztatón is arról beszélt, hogy az egységes közigazgatási jogalkalmazás alapjait a közigazgatási ügyintézők és eljárásaik jelentik. Ha egy ilyen ügy hatósági ügyintézése nem megfelelő szakmai hozzáértéssel és nem megfelelő szervezeti keretekben történik, azt a januártól felálló közigazgatási és munkaügyi bíróságok is csak a legritkább esetben tudják helyrehozni.
A Kúria elnöke hangsúlyozta: most, amikor az állampolgárokat közvetlenül befolyásoló szervezeti és szakmai változások történnek, még inkább törekedni kell arra, hogy az állampolgárok "megőrizzék az állandóságba vetett hitüket". A szervezeti változások közepette is jellemzőnek kell lennie a szakmai állandóságnak és a magas színvonalnak. A járási hivatalok és a januártól a megyékben felálló közigazgatási és munkaügyi bíróságok ugyancsak a professzionálisabb ügymenetet szolgálják. Az új bírósági szervezeti formában "specializált bírói karral" készülnek a közigazgatási ügyek magas színvonalú ellátására, szakmai tevékenységük összehangolására regionális közigazgatás és munkaügyi kollégiumokat hoznak létre - közölte.
Jelezte, az a törekvésük, hogy zökkenőmentes legyen a közigazgatási és munkaügyi bíróságok felállítása, "ne vesszenek el az azok a szakmai tapasztalatok, amelyek az elmúlt húsz évben a bírói szervezetben felhalmozódtak". Ha a közigazgatási bíráskodást 2013-ban kellene újrakezdeni, "az a magyar igazságszolgáltatásról sem állítana ki jó bizonyítványt" - fogalmazott Darák Péter.
A Kúria elnöke kitért arra is, hogy a kormányhivatalokon keresztül gyorsabb normakontrollra van lehetőség, ha a helyi rendeleteket véleményező kormányhivatalok és az önkormányzatok között vita alakul ki. A Kúria ezekben az esetekben, a kormányhivatalok kezdeményezésére néhány hónapon belül érdemi döntést hoz, de javaslatuk szerint a jövőben az alapvető jogok biztosa is kezdeményezhetne normakontrollt.
Darák Péter az MTI kérdésére elmondta: a mostani munkaügyi bíróságok jogutódjaként januártól létrejövő közigazgatási és munkaügyi bíróságok felállítása a szervezeti lépés, és az év során foglalkoznak majd a tartalmi megújítás kérdésével. Lényeges létszámváltozás nem történik a bíráskodásnak ezen a területén, országosan összesen mintegy száz-száz közigazgatási és munkaügyi bíró tartozik majd ide szervezetileg.
A zalai államigazgatási kollégium ülésén Rigó Csaba Zala megyei kormánymegbízott és Fülöp Valter, a megye rendőrfőkapitánya áldozatvédelmet érintő együttműködési megállapodást írt alá. Fülöp Valter a sajtótájékoztatón arról beszélt, hogy Zalában 2009 óta megötszöröződött az anyagi segítségben részesülő áldozatok száma, ők idén már 513-an voltak. (MTI)Tags:bírójárásjárásbírójárási bírójárási hivatal ügyintézésjárási ügyintézéskormányablak ügyintézéskormányhivatal ügyintézésközigazgatásközigazgatási ügyintézésügyintézésügyintézés járások
19/02/2013 09:28 - Bírósági átalakítások: a cél, hogy gyors legyen a bírósági ügyintézés
02/01/2013 15:06 - 2013. január 1-jétől létrejöttek az új közigazgatási és munkaügyi különbíróságok
05/12/2012 18:32 - 2013-ban indul az e-bíróság: interneten is lehet majd pereskedni
09/11/2012 17:26 - Nagykőrös Pest megye helyett Bács-Kiskunhoz szeretne tartozni
09/11/2012 17:20 - Navracsics Tibor: maradéktalan siker a közjegyzőségek újjászületése
08/11/2012 21:58 - A kulturális bizottság támogatta az örökségvédelmi törvények módosítását
29/10/2012 17:51 - Törvényjavaslat szabályozza a köznevelési intézmények átvételét 2013-tól
29/10/2012 17:48 - Elfogadta a kormány a településfejlesztésről szóló előterjesztést
Joomla SEO powered by JoomSEF	Főmenü
FőlapJárási hírekJárások hivatalos listájaJárás térkép MagyarországJárások megyénkéntJárási törvényImpresszum	Ha értesülni szeretne minden hírről, mely az új magyar járási rendszerrel kapcsolatos, kövessen minket a Facebook-on is!
Járások megyénként
Járás térkép MagyarországBács-Kiskun megye járásaiBaranya megye járásaiBékés megye járásaiBorsod-Abaúj-Zemplén megyeCsongrád megye járásaiFejér megye járásaiGyőr-Moson-Sopron megyeHajdú-Bihar megye járásaiHeves megye járásaiJász-Nagykun-Szolnok megyeKomárom-Esztergom megyeNógrád megye járásaiPest megye járásaiSomogy megye járásaiSzabolcs-Szatmár-Bereg megyeTolna megye járásaiVas megye járásaiVeszprém megye járásaiZala megye járásai	balatonalmádi járás balatonfüredi járás belső pesti körzet borsod abaúj zemplén megye budapest budapesti járási körzetek budapesti járások budapesti körzet budapesti körzetek bíróság bíróság 2013 debrecen dél budai körzet dél pesti körzet edelényi járás győr moson sopron megye járás járás 2012 járás 2013 járás térkép járás törvény járásbíróság járási hivatal járási hivatalok járási hivatalok 2012 járási hivatalok 2013 járási hivatalok budapest járási kormányhivatal járási rendszer járási rendszer 2013 járási törvény járási törvény 2012 járási törvény 2013 járások járások 2012 járások 2013 járások borsod abaúj zemplén megye járások budapest járások jász nagykun szolnok megye járások kialakítása járások kialakítása 2012 járások kialakítása 2013 járások somogy megye járások tolna megye járások zala megye járástörvény járástörvény 2012 járástörvény 2013 jász nagykun szolnok megye kelet pesti körzet kerületi hivatalok budapest kormányablak kormányablakok kormányablakok 2013 kormányhivatal kormányhivatalok közigazgatás közigazgatási alapvizsga közigazgatási alapvizsga 2011 közigazgatási alapvizsga 2012 magyarország járás térkép magyarország járásai magyarország járási térképe magyarországi járások térképe makó megye mezőkövesdi járás miskolc miskolci járás nemzeti alaptanterv siófoki járás somogy megye szeged szegedi járás szegedi járási hivatal szentes szerencs szerencsi járás szigetszentmiklósi járás szikszói járás sárospatak sárospataki járás sátoraljaújhely sátoraljaújhelyi járás tokaj tokaji járás tolna megye veszprém veszprém megye zala megye észak budai körzet észak pesti körzet ózd ózdi járás önkormányzati törvény önkormányzati törvény 2012 önkormányzati törvény 2013 új önkormányzati törvény új önkormányzati törvény 2012 új önkormányzati törvény 2012 2013 TOP

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság


text:
Viták az ügyészségről | Beszélő
2003. december, Évfolyam 8, Szám 12 » Idusról idusra
Viták az ügyészségről
A 2003-as esztendő politikai vitáinak egyik fontos vonulata volt az egyes közjogi intézmények helyéről és szerepéről kialakult polémia. Mindenekelőtt a legfőbb ügyész szerepe és rajta keresztül a legfőbb ügyész alkotmányos jogállása, valamint a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete vezetőjének szerepe és – kisebb, de nem elhanyagolható mértékben – a Magyar Nemzeti Bank elnökének szerepe is a viták középpontjába került.
Őszre a konfliktus különösen élessé vált; az Országgyűlés őszi ülésszaka alatt a többség közel egy tucat alkalommal utasította el a legfőbb ügyész interpellációra adott válaszát. Az álláspontok szélsőségesen polarizálódtak. Az egyik fél szerint az alkotmányos intézményrendszer fontos elemei ellen szisztematikus, alkotmányellenes támadás zajlik. Ezt az álláspontot képviselik az ellenzéki pártok és a hozzájuk közel álló tekintélyes gondolkodók egy része.[1]
A másik álláspont szerint az előző kormány által kinevezett személyek közül többen a kormányváltás után is a korábbi kormány vezető pártjának az érdekeit szolgálják közjogi pozíciójukban, visszaélve azzal, hogy az új kormánynak nincs lehetősége eltávolításukra, vagy a rendelkezésére álló lehetőségek korlátozottak. Vezető szocialista politikusok valamifajta „árnyékállam” létrejöttéről is beszéltek.[2]
Ezek a nézetek, miközben kétségtelenül valós problémákra is utalnak, egyenes következményei annak a „háborús pszichózisnak”, amelynek megteremtésén és fenntartásán a két nagy politikai párt immár évek óta fáradozik. Mind a Fidesz, mind az MSZP felismerte, hogy csak úgy tudja mozgósítani híveit, ha a másik oldalt a lehető legsötétebb színben festi le, és a másik oldal győzelmét mint az alkotmányosság és a demokrácia bukását tudja megjeleníteni hívei előtt. Ez a logika azért is veszélyes, mert a politikai gátlások alól felszabadít, ha a másik félről azt hisszük, hogy alapjaiban akarja lerombolni az alkotmányos demokráciát, szét akarja verni az alkotmányos intézményrendszert, vagy épp ellenkezőleg: egyfajta puccsot végrehajtva árnyékállamot működtet. Ennek az álláspontnak a képviselői felhatalmazva érezhetik magukat arra, hogy minden lehetséges eszközzel küzdjenek az általuk látott veszélyekkel szemben. Ilyen értelemben rendkívül veszélyes spirál kialakulásának lehetünk szemtanúi, amely könnyen az alkotmányos kereteken kívüli politikai küzdelem veszélyét is előidézheti.
Annak érdekében, hogy a vitát megpróbáljuk ésszerű keretek közé szorítani, az alábbiakban az ügyészség körül kibontakozott konfliktusra kívánok koncentrálni, elsősorban az ügyészség alkotmányos helyzetének közjogi elemeit számba véve. A cikk végén pedig a lehetséges kiutakról, a jelenlegi szabályozástól eltérő alternatívákról is szólok.
Az ügyészi szervezet története
Magyarországon az ügyészi szervezetet az 1871. évi XXXIII. Törvénycikk hozta létre.[3] Az ügyészségek megalakulásuktól fogva, nyolcvan éven keresztül mint az igazságügy-miniszter alá rendelt vádhatóságok működtek. Vagyis a nyugat-európai államokhoz hasonlóan az ügyészség szerepe a büntető igazságszolgáltatáshoz kapcsolódott. Ugyancsak az európai országok gyakorlatát követve az ügyészség szervezetileg az igazságügyi minisztérium alárendeltségében működött, az ügyészi szervezet élén tulajdonképpen a miniszter állt.
„A II. világháborút követő változások egész 1953 közepéig érintetlenül hagyták az ügyészség igazságügyi minisztérium alá rendeltségét. Az újfajta, az 1949-es alkotmánynak megfelelő ügyészség ekkor jött létre. Lényeges jellemző: a kormánytól való függetlensége, közvetlen parlamenti alárendeltsége és feladatainak a korábbiakhoz képest rendkívüli kiszélesítése, az ún. általános törvényességi felügyelet és az ügyész keresetindítási és fellépési joga polgári ügyekben. Az 1959. és 1972. évi új ügyészségi szabályozások a részletekben hoztak újdonságot, az alapelvekben kevésbé.”[4]
Az ügyészség általános törvényességi felügyeleti szervvé válása különösen a koncepciós perek utáni álságos felbuzdulások, a „szocialista törvényesség” helyreállításának kampányai során erősödtek fel. A helyzethez hozzátartozik, hogy az ügyészség általános törvényességi felügyeleti jogkörében is monopolhelyzetben volt, hiszen más szervezet ezekkel a jogosítványokkal nem rendelkezett.
Ebben a negyvenesztendős időszakban az ügyészség minden korábbinál intenzívebb és szorosabb politikai irányítás alatt tevékenykedett. A szocialista jog nem fogadta el a hatalommegosztás elvét, így független intézményről értelemszerűen nem lehetett beszélni. Az ügyészség is rendkívül szoros pártirányítás alatt állt, és fontos feladata volt a politikai elnyomás érvényesítésében. Feladatainak hatékony ellátást szolgálta a szigorú belső hierarchia kialakítása, a szoros alá-fölérendeltségi viszonyok megteremtése, az utasításhoz kötöttség bevezetése.
Az ügyészség ideológiai elkötelezettségét és párt iránti lojalitását mi sem jelzi jobban, mint az, hogy a Legfőbb Ügyészség pártszervezete még 1989 nyarán is határozatban ítélte el a Nagy Imre és mártírtársainak rehabilitálására tett lépéseket. Az ügyészi apparátus minden kétséget kizáróan a pártállam egyik leglojálisabb kiszolgálója volt.[5]
A rendszerváltás kezdetén, 1988–89-ben az Igazságügyi Minisztériumban elkészült az új alkotmány szabályozási koncepciója. A tervezetben az ügyészség alkotmányjogi státusára vonatkozóan három egymástól eltérő megoldási mód merült fel. Az a) változat szerint lényegében nem változott volna az ügyészség státusa. Ezen javaslat szerint az alkotmányban megjelenne az ügyész nyomozásra, polgári ügyben való perindításra, valamint a büntetés-végrehajtás törvényességi felügyeletére vonatkozó joga. „Annak kifejezésre juttatása végett, hogy a törvényesség és a jogbiztonság – még elviekben is – nem függ az Országgyűlés személyi összetételétől, célszerű volna, ha az Országgyűlés a legfőbb ügyészt – miként majd a Legfelsőbb Bíróság elnökét is – a parlamenti ciklusnál hosszabb időre válassza meg”[6] – olvasható a koncepcióban.
A b) változat szerint az ügyészség alkotmányos helyzetének változatlanul hagyása mellett jelentősen módosult volna az ügyészi szervezet feladatköre, gyakorlatilag csak a büntetőeljárással kapcsolatos feladatok maradtak volna meg. A c) változatban jelentősen megváltozott volna az ügyészi szervezet jogállása. A dokumentum szerint „a legfőbb ügyész az igazságügy-miniszter egyik helyetteseként tevékenykedne, és a szervezet alapvetően a vádképviseletet látná el”.[7]
Az alkotmány 1989-es módosítása és az ügyészségről szóló 1972. évi V. törvény módosításai[8] végül is az a) változat szerinti készültek el: előírták, hogy a legfőbb ügyészt a köztársasági elnök javaslatára az Országgyűlés választja, hat évre, vagyis a parlamenti ciklusnál hosszabb időre.[9]
Ez a megoldás felemás státust teremtett a legfőbb ügyész számára, mivel mandátumának elválasztása az országgyűlés mandátumától a legfőbb ügyész státusának függetlenségére utal. Az alkotmányban számos olyan közjogi tisztség létezik, amelynek betöltőjét az országgyűlési ciklusnál hosszabb időre választják. A köztársasági elnököt öt évre, az alkotmánybírákat kilenc évre, az országgyűlési biztosokat szintén hat évre, az Állami Számvevőszék elnökét tizenkét évre, a Legfelsőbb Bíróság elnökét szintén hat évre választja az Országgyűlés. Ezeknél a tisztségeknél azonban – a köztársasági elnököt kivéve – a megválasztás feltétele az országgyűlési képviselők kétharmadának támogatása.[10]
Ez a szabályozás természetesen nem zárja ki azt, hogy a legfőbb ügyész valóban pártoktól független közjogi tisztségviselő legyen. Az MDF és az SZDSZ között létrejött közjogi megállapodás-csomag számos esetleges garanciális elemet tartalmazott. Ilyenek azok a szabályok, amelyek a köztársasági elnökhöz telepítenek bizonyos jelölési vagy kinevezési jogosítványokat, azon az alapon, hogy a megállapodás megkötésekor az elnöki tisztet az akkori legnagyobb ellenzéki párt, az SZDSZ jelöltje töltötte be. Azokban az esetekben, amikor az elnök és a kormányzó pártok azonos politikai oldalt képviselnek (mint ahogyan ez 1994 és 1998 között, majd 2000 és 2002 között történt), ez a garanciális elem nem működik.
Működött viszont 1990-ben, bár hozzá kell tenni, hogy Györgyi Kálmán személyében olyan jelöltről kellett dönteni a parlamentnek, akit mind az ellenzék, mind a kormánypártok mérvadó személyiségei pártatlan jelöltnek tartottak, így mindkét oldal támogatásával választották meg. Mandátumának lejártakor, 1996-ban kilencven százalékot meghaladó támogatást kapott.
Györgyi Kálmán lemondása után a Fidesz szakított a korábbi hagyománnyal, és annak ellenére, hogy a jelölési folyamatban Polt Pétert még a kormánykoalíció egyik tagja, az MDF sem támogatta, csak a Fidesz, a Kisgazdapárt és a MIÉP állt ki mellette, elérte, hogy Göncz Árpád mégis a Fidesz egykori képviselőjelöltjét jelölte a legfőbb ügyészi posztra.[11]
Az a tény, hogy a legfőbb ügyészt a köztársasági elnök javaslatára az Országgyűlés egyszerű többséggel választja, továbbá, hogy az alkotmány 52. § (2) bekezdése értelmében „a legfőbb ügyész az Országgyűlésnek felelős, és működéséről köteles beszámolni”, arra utal, hogy a legfőbb ügyész politikailag a mindenkori többségnek felelős. Ezt mutatja az a tény is, hogy míg a Legfelsőbb Bíróság elnökéhez vagy az Alkotmánybíróság tagjaihoz – a hatalommegosztás elvéből adódóan – a képviselők még kérdést sem intézhetnek, az országgyűlési biztosokhoz, az Állami Számvevőszék elnökéhez, valamint a Nemzeti Bank elnökéhez pedig csak kérdést intézhetnek, addig a kormányon és a kormány tagjain kívül csak a legfőbb ügyészhez intézhetnek a kérdésen kívül interpellációt is.[12]
Az egyszerű többséggel való megválaszthatóság és az interpellálhatóság a legfőbb ügyész pozícióját a kormánytagokéhoz közelíti, amit az „Országgyűlésnek felelős” megfogalmazás csak megerősít. Ez a felemás közjogi megoldás annak volt köszönhető, hogy az alkotmányozás folyamatában aktív szerepet játszó pártok a közjogi státus meghatározásakor abból indultak ki, hogy hosszú távon a legfőbb ügyész a kormánynak felelős pozíciót fog betölteni. Ez az egyetértés az alkotmány és az ügyészségi törvény módosítása során is fennállt.
Amikor az 1990-es választások után a Legfőbb Ügyészségen a miniszterelnök felkérésére megkezdődtek az ügyészségi reform előkészületei, ennek az egyetértésnek a keretei között indult el a munka. Az 1991 tavaszára elkészült koncepció lényegében Kulcsár Kálmán 1989. májusi alkotmánytervezetéhez hasonló módon az igazságügy-miniszter felügyelete alá kívánta helyezni az ügyészséget. Az igazságügy-miniszter részére biztosította a normatív és egyedi utasítás adását, az utóbbi tekintetben azonban kizárta az ún. negatív utasításadás jogát. Személyzeti tekintetben a legfőbb ügyészt és helyetteseit a miniszterelnök javaslatára a köztársasági elnök nevezi ki határozatlan időre (és menti fel), a többi ügyész tekintetében a legfőbb ügyész a kinevező hatóság, neki azonban figyelembe kell vennie az illetékes ügyészi testület véleményét.[13]
Mire azonban a javaslat megszületett, addigra már megszűnt a korábbi egyetértés, és az akkori két nagy párt közötti bizalmatlanság lehetetlenné tette a megkezdett átalakítás befejezését. A javaslat kapcsán kirobbant politikai vitával egyidejűleg szakmai vita is indult.
A vitatkozók – elsősorban a nemzetközi példák alapján – három lehetséges modellt vázoltak fel. Az egyik a végrehajtó hatalomnak alárendelt s ahhoz az igazságügy-miniszteren keresztül kapcsolódó modell. Ez a francia minta nyomán Európában elterjedt általános megoldás. A volt szocialista országok közül ezt adaptálta Lengyelország és Csehország.[14] A második a népszuverenitást megtestesítő intézménynek (parlament, király) vagy közvetlenül a népnek, a választóknak felelős ügyészség. Ezt a modellt a posztszocialista országok közül több országban is megőrizték, így például Oroszországban, Ukrajnában és Magyarországon, ahol tehát az ügyészség a törvényhozásnak alárendelten tevékenykedik.[15] A harmadik lehetséges modell a bolgár és a horvát megoldás, ahol „az ügyészséget mind a törvényhozó, mind a végrehajtó hatalomtól függetlenítették”.[16] A bolgár alkotmány 117. cikke szerint „Az ügyészség a bírói hatalom része”, s mint ilyen, az ügyészség jogosítványainak gyakorlása során csak a törvényeknek van alávetve. Ezt a teljes szervezeti függetlenség biztosítja. Vezetőjét, a legfőbb ügyészt az Igazságügyi Főtanács javaslatára a köztársaság elnöke nevezi ki, illetve menti fel, s a legfőbb ügyész nem tartozik beszámolni tevékenységéről sem a parlamentnek, sem a kormánynak. Hasonló szabályokat tartalmaz a horvát alkotmány is.[17]
Érdekes módon a hazai vita mind szakmai, mind politikai szinten csak az első két álláspontról folyt. A vitázók vagy a jelenlegi helyzet megváltoztatása és az ügyészség kormány alá rendelése mellett érveltek,[18] vagy a parlament alá rendelt ügyészség mellett szálltak síkra.[19] Mindeddig komoly súllyal nem vetődött fel a harmadik modell, a törvényhozástól is független ügyészség bevezetésének gondolata.
Az egyes álláspontok mellett érvelők, valamint azok is, akik nem foglalnak állást határozottan egyik megoldás mellett sem,[20] egyetértenek abban, hogy mindkét verzió megfelel a jogállami követelményeknek, és mindkettőnek vannak kétségtelen előnyei.
A parlament alá rendelés változatlanul hagyása mellett érvelők úgy látják, hogy így biztosítható az ügyészség függetlenítése a pártpolitikától. Arra azonban nem térnek ki, hogy tekintettel arra, hogy a parlament a jelenlévő képviselők egyszerű többségével választja a legfőbb ügyészt, előfordulhat, hogy a megválasztott legfőbb ügyész a parlamentben csak a megválasztása idején többségben lévő politikai pártok bizalmát élvezi.[21]
Arról is keveset hallani, hogy mi is a pontos alkotmányjogi tartalma az ügyészség parlament alá rendelésének. Györgyi Kálmán szerint „a parlamenti ellenőrzés a képviselői kérdések és interpellációk, sőt »bizalmatlansági« indítvány formájában is megnyilvánult”.[22] A szerző nem fejti ki részletesen, de érdemes lehet elgondolkodni azon, hogy mi is lehet a „bizalmatlansági” indítvány tartalma. Nem térnek ki a kérdéssel foglalkozók arra sem, hogy hogyan lehetne értelmezni a parlamenti alárendeltség alkotmányos keretei szempontjából, ha a parlament úgy érvényesítené jogait, hogy normatív utasításokat adna az ügyészségnek oly módon, ahogyan azt az Állami Számvevőszék – mint országgyűlés alá rendelt szervezet – vonatkozásában megteheti.
A kormány alá rendelés melletti legfőbb érv, hogy az „nem az ügyészség iránti bizalmatlanságból fakad, hanem abból, hogy a kormány felelősséget kíván vállalni – mert felelősséget kell vállalnia a büntetőpolitika hatályosulásáért, s erre a jogalkotásban vállalt előkészítő szerep nem elegendő. A végrehajtó hatalomnak még a legkövetkezetesebb törvényesség mellett is szüksége van az ítélkezés befolyásolására. S minthogy a bírói függetlenség kikezdhetetlen és szilárd alkotmányos alapelv – éppoly mellőzhetetlen követelmény, mint a jogpolitika érvényesítéséért viselt kormányzati felelősség –, ez utóbbi másként, mint a vádhatósági funkción keresztül nem történhet.”[23]
Bár megjelent a feladatok újragondolásának szükségessége melletti érvelés is, ez nem vált a vita meghatározó elemévé. A központi kérdés a függetlenség (ti. kormánytól való függetlenség), illetve függőség kérdése lett, és ezen keresztül a politikai felelősség kérdése, és nem az, hogy milyen feladatot kellene ellátni az ügyészi szervezetnek.
Nyilvánvaló, ha az ügyészség a vádképviseleti jogosítványokon túlmenő jogosítványokkal is rendelkezik, akkor ezek tekintetében (különösen a pártok, egyházak, alapítványok, egyesületek törvényességi felügyelete vonatkozásában) súlyos gondokat okozna az ügyészség kormány alá rendelése. Amennyiben az ügyészség tisztán vádhatóságként jár el, illetve kizárólag a büntetőeljárásban vannak feladatai, akkor meg kell vizsgálnunk, hogy az eljárásban milyen jogosítványai vannak.
Az ügyészség alkotmányos helyzetének ellentmondásos volta kérdésessé teszi az új Büntetőeljárási Törvény (Be.) nyomozásra vonatkozó rendelkezéseinek érvényesülését is. Az ügyészség kormánytól független státusa mellett érvelők szívesen hivatkoztak arra, hogy a kormányzatnak a maga büntetőpolitikájának érvényesítéséhez megfelelő eszköz áll a rendelkezésére, hiszen a rendőrség a kormányzat irányítása alatt áll. Az új Be. új helyzetet teremtett, így joggal tehető fel a kérdés, hogy a kormányzatnak milyen eszköze marad a kriminálpolitika érvényesítésére.
Amennyiben a nemzetközi példákat számba vesszük, a helyzet rendezésére meglehetősen sokféle megoldást találhatunk. A Nemzetközi Büntetőbíróság felállítását megelőzően, 1998 májusában Freiburgban tartott konferenciát előkészítendő, 33 ország ügyészi szervezetére kiterjedő elemzést végeztek el a konferencia szervezői. A megvizsgált országokat három nagy csoportba sorolták. Az első csoportot az angolszász jogrendet követő (Common Law) országok alkották, a vizsgálat az Amerikai Egyesült Államokat, Nagy-Britanniát, a Dél-Afrikai Köztársaságot, Dél-Koreát, Izraelt, Japánt, Kanadát, Mauritiust, Nigériát, Pakisztánt és Szingapúrt érintette.[24]
A második kategóriába a kontinentális jogrendszer országait sorolták, azokat az országokat, amelyek alapvetően a francia inkvizitórikus modellt követték. Ezen országokat is két csoportra bontották, az egyikbe azokat az országokat sorolták, ahol működik a vizsgálóbírói intézmény. Ebben a csoportban Belgium, Egyiptom, Franciaország, Hollandia, Málta, Ruanda, Szenegál és Spanyolország jogi megoldásait elemezték. A kontinentális országok második csoportját a klasszikus ügyészségi struktúrát alkalmazó országok alkotják. Ezt a megoldást Ausztria, Argentína, Brazília, Chile, Costa Rica, Csehország, Finnország, Grúzia, Magyarország, Németország, Olaszország és Oroszország példáján vizsgálták.
Végül külön sui generis csoportként Kínát elemezték.
Az első kérdés, amelyet valamennyi érintett országban megvizsgáltak, az volt, hogy ki tölti be a legfőbb ügyész pozícióját (egy bírói tisztet betöltő személy, a kormány egy tagja, egy köztisztviselő vagy független tisztviselő stb.), és milyen szervezetektől függ (a végrehajtó hatalomtól vagy a bíróságoktól). Hogyan nyeri el a megbízatását a legfőbb ügyész, és hogyan lehet elmozdítani?
Az angolszász országokban általában az Attorney General tölti be a legfőbb ügyészi tisztet (ez a helyzet az USA-ban, Kanadában, Izraelben, Szingapúrban és, bizonyos értelemben, Nigériában). Az Attorney General személyesen nem képviseli a vádat, hiszen általában ő a kormány egyik tagja, az igazságügyi minisztérium vezetője. Angliában a Director of Public Prosecutions (DPP) tölti be a legfőbb ügyészi tisztet, aki egyben a Crown Prosecution Service (CPS) vezetője.
A megvizsgált angolszász országokban, ahol a legfőbb ügyészi posztról egyáltalán beszélhetünk (hiszen például Pakisztánban egyáltalán nem is létezik ez a tisztség, Nigériában ugyan van Attorney General, de a vádhatóság a tőle független DPP), a legfőbb ügyész a kormány jogi tanácsadójaként és képviselőjeként is eljár, például a kiadatási ügyekben.
Az angolszász országok közös sajátossága, hogy a legfőbb ügyészt a végrehajtó hatalom feje, az elnök vagy a miniszterelnök nevezi ki (Anglia, Kanada, Korea, Nigéria, Pakisztán, Szingapúr, Japán, USA), vagy pedig a kormány mint testület nevezi ki (Izrael). Ez a körülmény azonban nem befolyásolja a legfőbb ügyész függetlenségét az eljárási kérdésekben, mivel a kormány nem adhat utasításokat a legfőbb ügyész számára arról, hogy egyes ügyekben vagy az ügyek egy meghatározott csoportjában milyen eljárást kövessen. Mindazonáltal a kinevezés és a felmentés módja vitathatatlanul megteremti a végrehajtó hatalom bizonyos fokú befolyását.
Az angolszász rendszernek közös sajátossága, hogy az ügyészségi szervezet a vádhatósági szerepen kívül nem vesz részt a büntető igazságszolgáltatásban, tehát a nyomozati eljárásban nincs szerepe az ügyésznek.
A kontinentális jogrend francia modellje esetén a legfőbb ügyésznek a vádfunkció mellett nyomozati funkciója is van. Franciaországban a Procureur Général, Belgiumban a Procureur du Roi, Spanyolországban a Fiscal General del Estados tölti be ezt a posztot. Hollandiában öt főügyészből álló tanács látja el a legfőbb ügyészi hivatalt. A francia modellt követő afrikai országokban többnyire egy legfőbb ügyész van.
Ebben a modellben az ügyészek (Procureurs) általában a bírói hatalmi ághoz tartoznak, így a bírákhoz hasonló függetlenséget élveznek. Mindazonáltal pozíciójuk el is tér a bírókétól, mivel kinevezésük nem mindig szól határozatlan időre.
A legfőbb ügyész a francia modellben a végrehajtó hatalomnak alárendelten tevékenykedik, kinevezéséről az elnök, a kormány vagy az igazságügy-miniszter dönt. Elvben a legfőbb ügyész ebben a modellben elmozdíthatatlan, de fegyelmi okból el lehet távolítani a tisztségéből. Az afrikai országokban az elmozdítás könnyebb eljárás. Franciaországban az elmúlt években végrehajtott reformok megnövelték a Conseil Supérieur de la Magistrature szerepét a legfőbb ügyész eltávolítását célzó eljárásban, oly módon, hogy döntése kötelező a kormány számára.
A legfőbb ügyész pozíciója a kontinentális jogrend többi országában csak a centralizált államokban, Latin-Amerikában és a volt szocialista országokban, valamint kisebb országokban, például Finnországban létezik. A szövetségi országokban ugyan van legfőbb ügyészi pozíció (Generalbundesanwalt, Procuratore Generale), de ő nem irányítja az ügyészi apparátust, helyzete inkább a francia Procureur Généraléhoz hasonlít.
Ezekben a kontinentális országokban az ügyészek általában a bírákkal vagy a köztisztviselőkkel azonos karriert futnak be (ez a helyzet Ausztriában, Németországban, Brazíliában és Finnországban), vagy egyenesen kvázi bírói tisztet töltenek be (mint Olaszországban, Kolumbiában vagy Costa Ricában). Az ügyészség függetlensége az ügyészek státusától függ, és amennyiben a legfőbb ügyész közhivatalnok, általában a végrehajtó hatalomtól függő helyzetben van. A végrehajtó hatalom nevezi ki határozatlan időre, és csak rendkívül kivételes esetekben lehet elmozdítani. Ez a függés legmarkánsabban Németországban és Ausztriában figyelhető meg, ahol az ügyészek „politikai hivatalnokok”, akik a kormányzat politikáját érvényesítik.
Azokban az országokban, ahol a legfőbb ügyész független közhivatalnok (mint Argentínában, Brazíliában, Chilében, Finnországban, Grúziában, Oroszországban és Magyarországon is), a kinevezéséről az elnök a szenátussal vagy a Legfelsőbb Bírósággal együtt dönt, vagy az elnök javaslatára a törvényhozás választja (mint Magyarországon, Grúziában és Oroszországban).
A kontinentális országok közül Olaszországban, továbbá Kolumbiában és Costa Ricában a legfőbb ügyész helyzete leginkább a bíróéra hasonlít, független a végrehajtó hatalomtól, kinevezéséről és eltávolításáról is egy speciális bírói testület (mint például a Consiglio Superiore della Magistratura) vagy a Legfelsőbb Bíróság dönt.
Az áttekintésből azt láthatjuk, hogy sokféle megoldási lehetőség kínálkozik a felemásra sikeredett magyar közjogi helyzet feloldására. Az egyik lehetséges megoldás az ügyészség kormány alá rendelése. Ebben az esetben a legfőbb ügyész lehetne az igazságügy-miniszter helyettese, vagy maga az igazságügy-miniszter, de elképzelhető az a megoldás is, hogy a legfőbb ügyészt egyszerű többséggel négy évre választja az országgyűlés, és továbbra is kérdezhető és interpellálható marad.
Ez a megoldás egyértelművé tenné az ügyészek közjogi felelősségét, és világossá válna, hogy milyen eszközök állnak a kormány rendelkezésére büntetőpolitikájának érvényesítésére. Ha erre a megoldásra esik a választás, úgy az magával vonná az ügyészi hatáskörök újragondolását, és szükségessé tenné, hogy a törvényességi felügyeleti jogköröket valamely más szervezet lássa el, például az ügyészi szervezeten belül létrehozott, a kormánytól függetlenített „tanács”. Ebben a modellben az ügyészség dominánsan nyomozó- és vádhatóságként járna el, oly módon, hogy közben a büntetőeljárás nyomozati szakaszában lényegesen megnövekedne a nyomozási bíró szerepe, aki gyakorlatilag minden alapjog-korlátozó döntésben meghatározó szerepet kapna.
A politikai befolyás ellensúlyozására garanciákat lehetne beépíteni a törvénybe, amelyek egyrészről tiltanák a negatív érdemi döntésre (a feljelentés elutasítására, a nyomozás megszüntetésére vagy a vád elejtésére) irányuló legfőbb ügyészi utasítást. Másrészről a pozitív utasítást is írásbeli formához lehetne kötni, úgy, hogy az utasítást az ügy iratai között kelljen tárolni, hogy a felek számára világossá váljon a beavatkozás ténye. További garanciát jelenthet ebben a rendszerben a szigorú hierarchia oldása, az eljáró ügyészek függetlenségének erősítése, olyan konstrukció létrehozása, amely megszünteti az egyes ügyészek konkrét ügyben való utasíthatóságának jogát. A jogpolitika érvényesítésére azonban a kormány vagy a miniszter normatív utasításokat adhatna. Ez a modell felel meg leginkább a kontinentális európai országok gyakorlatának is.[25]
A másik lehetséges megoldás a legfőbb ügyész függetlenségének erősítése. Ennek érdekében – az alkotmány és az ügyészi törvény módosításával – elő lehetne írni, hogy a legfőbb ügyészt kizárólag a legalább tizenöt éve ügyészként dolgozó ügyészek közül, az Országos Igazságszolgáltatási Tanács vagy a Legfelsőbb Bíróság egyetértésével, a köztársasági elnök javaslatára, kétharmados többséggel az országgyűlés választja. Ezek a garanciák biztosíthatnák, hogy a legfőbb ügyész politikai befolyásoktól mentesen független közjogi szereplőként lássa el feladatát. Ebben a konstrukcióban azonban újra kellene gondolni az ügyészség szerepét a nyomozásokban, hiszen az bizonyosan nem kívánatos, hogy semmilyen befolyása ne maradjon a mindenkori kormányzatnak az igazságszolgáltatás menetére. Ennek ugyanis két olyan következménye is lehet, ami súlyos károkat okoz az igazságszolgáltatásnak és a jogbiztonságnak.
Az egyik lehetséges következmény az, ha a mindenkori parlamenti többség csak az anyagi jogszabályok változtatásával tudja érvényesíteni jogpolitikáját. Ennek negatív hatását az elmúlt években megfigyelhettük, amikor a büntető törvénykönyv 1998. és 2001., valamint 2003. évi változtatásai lényeges kérdésekben alapvetően eltérő jogpolitika érvényesítését írták elő.[26] Probléma természetesen nem a jogpolitikai elképzelések különbözőségével van, hanem azzal, hogy egyéb eszköz híján az eltérő elképzelések a büntető törvénykönyvben jelennek meg.
A másik lehetséges következmény a kormány alá rendelt rendőrség és a kormánytól független ügyészség közötti konkurenciaharc vagy politikai indíttatású rivalizálás kialakulása lehet. Ez a konfliktus ugyanis alapjaiban rendítheti meg a büntető igazságszolgáltatást. Rövid távon bizonyosan nem lenne szerencsés az ügyészség teljes kivonása a nyomozati eljárásokból, ahogyan az az angolszász rendszerekben történik, mivel a rendőrség szakmai felkészültsége nem teszi lehetővé a szakmai felügyelet nélküli munkát, de hosszabb távon ez a megoldás is megfontolandó, természetesen csak oly módon, hogy az ügyészi nyomozási jogkörök megszüntetésével együtt törvény írná elő a nyomozást vezetők kötelező szakmai képzettségét (esetleg egyenesesen jogi egyetemi képzettséget).
Csak a tiszta közjogi megoldások teszik lehetővé azt, hogy az igazságszolgáltatást amennyire lehet, kivonjuk a politikai küzdelmek alól, és helyreállítsuk az ügyészség iránti közbizalmat, amit 1990 és 2000 között nagy nehézségek árán sikerült megteremteni, és amit 2000 óta újra „sikerült” lerombolni. Ebben a vonatkozásban nem az a kérdés, hogy szakmailag helytállóak-e a legfőbb ügyészség azon döntései, amelyeket a parlamentben támadások értek. Ezt ugyanis csak a bíróság tudná eldönteni, amely bíróságot éppen a vádemelés elmaradása foszt meg rendszeresen a döntés lehetőségétől. A kérdés sokkal inkább az, hogy lehet-e hihetően úgy interpretálni a legfőbb ügyész döntéseit a közvélemény előtt, hogy ő valójában a Fidesz érdekeit képviseli.
Amennyiben a kormány alá tartozó legfőbb ügyész feladata a vádképviselet és a nyomozások felügyelete, akkor a független bíróságoknak megmarad a lehetősége arra, hogy őrködjenek az alapjogok betartásán és döntsenek a büntetőjogi felelősség ügyében. Amennyiben a törvényhozó a független ügyészség mellett dönt, akkor is lehetnek viták arról, hogy jól döntött-e egy ügyben az ügyészség, vagy sem (mint ahogyan bírósági ítéletekről is elindulhat a társadalmi vita), de a politikai befolyás vádját viszonylag könnyű lenne visszautasítani.
Jelen írás a miskolci Bűnügyi Tudományi Közlemények – Emlékkönyv Kratochwill Ferenc (1933–1993) tiszteletére című kötetben (szerk.: Farkas Ákos) megjelent tanulmány átdolgozott változata.
[1] Erről is szólt például Sólyom László, az Alkotmánybíróság volt elnöke a Magyar Hírlapnak 2003 őszén adott interjújában. Hanyatlik az alkotmányos kultúra – négyszemközt Sólyom Lászlóval. Magyar Hírlap, 2003. november 22.
[2] Árnyékállamot épít a Fidesz – mondja Gyurcsány Ferenc. Népszabadság, 2003. október 29.
[3] Az ügyészség történetéről részletesen ír Kertész Imre. A Magyar Királyi Igazságügy-minisztérium és az ügyészségek. Magyar Jog, 1993/10. 594–602.; Kiss Anna: Elképzelések az ügyészség helyzetéről és szerepéről. Kriminalisztikai tanulmányok 30. 93–111.; Györgyi Kálmán: 125 éves az ügyészség. Magyar Jog 1996/9. 513–8.
[4] Györgyi, i. m. 515.
[5] Nyilván ebben a közegben voltak, akik különös buzgalommal jártak el, mások pedig visszafogottabban, de összességében az apparátus egésze mint szigorú hierarchiába szerveződött intézmény kifejezetten a kommunista eszmékhez hű emberekből állt.
[6] Kilényi Géza (szerk.): Egy alkotmány-előkészítés dokumentumai. Budapest, Államtudományi Kutatóközpont, 1991. 250.
[7] Uo. 250–2.
[8] 1989. évi XXXII., 1989. évi XLVI., 1990. évi XL., 1990. évi LXV.
[9] 1972. évi V. törvény 20. § (1).
[10] A köztársasági elnök megválasztását szabályozó rendelkezések lehetővé teszik, hogy végső soron egyszerű többséggel válasszák meg az elnököt (alkotmány 29/B. § (4) bekezdés). A többi tisztségnél azonban egyértelműen kétharmados támogatást ír elő az alkotmány. Az Alkotmánybíróság tagjai esetén a 32/A. § (4) bekezdése, az országgyűlési biztosok esetén a 32/B. § (4), az Állami Számvevőszék elnökének és alelnökeinek esetén a 32/C. (3), a Legfelsőbb Bíróság elnöke esetén a 48. § (1).
[11] Azok, akik a köztársasági elnök általi jelölést a függetlenség garanciájának tekintik, joggal hivatkozhattak arra, hogy az „ellenzéki” elnök támogatását élvezte a jelölt.
[12] Alkotmány 27. §.
[13] Györgyi, i. m. 516.
[14] Hlavathy Attila: Az ügyészség közjogi státusza és feladatköre. Ügyészségi Értesítő 1995/1–2. 57–8.
[16] Pusztai László: Korszerű ügyészség az ezredfordulón. Ügyészek Lapja 1995/4. 11.
[18] Tóth Mihály: Érvek az ügyészség kormány alá rendelése mellett. Ügyészek Lapja, 1999/6. 5–14. Hack Péter: Az ügyészség függetlensége. Ügyészek Lapja 1997/1. 3–6.; Az ügyészség alkotmányos helyzete és az új büntetőeljárási törvény. Magyar Jog 1998/6. 335–9.
[19] Lőrinczy György: A magyar jogállamiság egyik feltétele a kormánytól független ügyészség. Magyar Jog 1991/11. 665–72.; Egy jogállami megoldás a parlament alá rendelt ügyészség. Ügyészek Lapja 1998/3. 31.; Miért indokolt a magyar ügyészség parlament alá rendelése? Ügyészek Lapja 1999/6. 15–27.
[20] Például Kiss Anna: Elképzelések az ügyészség helyéről és szerepéről című tanulmányában.
[21] Mint ahogyan az legutóbb Polt Péter legfőbb ügyésszé választása alkalmával megtörtént.
[22] Györgyi, i. m. 517.
[23] Tóth, i. m. 10.
[24] Louise Arbour–Albin Eser–Kai Ambos–Andrew Sanders (eds.): The Prosecutor of a Permanent International Criminal Court. Freiburg im Breisgau, 2000. 496.
[25] Magam is ezen megoldás mellett érveltem korábbi írásomban: Az ügyészség alkotmányos helyzete és az új büntetőeljárási törvény. Magyar Jog 1998/6.
[26] Az 1998. évi LXXXVII. törvény, a 2001. évi CXXI. törvény és a 2003. II. törvény jó példája ennek a különbségnek.
Előző cikk: Édes néném
Következő cikk: Ügyészségünk: a nagy túlélő
Hack Péter: Az ügyészség, a velünk élő múlt

matches:
Bíróság
Bíróság
Bíróság
sui generis
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság


text:
Az „iratkézbesítés” jogi fogalma gyakorlatilag azt kívánja meg, hogy az iratokat az eljárásban részt vevő valamennyi fél számára kézbesítsék a polgári és kereskedelmi ügyekben.
A hivatali ügyintézésről szóló rendelet (Uredba o uredskom poslovanju) (a továbbiakban: a rendelet), Narodne Novine (NN; a Horvát Köztársaság Hivatalos Lapja) 7/09. sz., 4. cikke (1) bekezdésének hatodik, hetedik és nyolcadik franciabekezdése értelmében ezek az iratok beadványok vagy hivatalos aktusok lehetnek.
– a beadvány olyan irat, amellyel a fél eljárást indít, kérelmet vagy más jogi igényt egészít ki vagy módosít, vagy eláll ezen igény érvényesítésétől.
A polgári perrendtartásról szóló törvény (Zakon o parničnom postupku) (NN 53/91., 91/92., 58/93., 112/99., 88/01., 117/03., 88/05., 02/07., 84/08., 123/08., 57/11., 148/11., 25/13. és 89/14. sz.; a továbbiakban: Pp.) 14. cikke értelmében abban az esetben, ha a jog nem határozza meg, hogy milyen formában kell elvégezni az egyes cselekményeket, a feleknek a tárgyaláson kívül írásban vagy a tárgyaláson szóban kell elvégezniük az eljárási cselekményeket.
A Pp. 106. cikke úgy rendelkezik, hogy a beadványokat – a tárgyaláson kívül előterjesztett panaszokat, panaszokra adott válaszokat, jogorvoslati kérelmeket és egyéb nyilatkozatokat, indítványokat és bejelentéseket – írásban kell benyújtani.
A beadványok tehát a felek és az eljárás egyéb résztvevői által valamely eljárási cselekmény elvégzése érdekében készített iratok.
– az aktus valamely hatóság által kiállított olyan irat, amelyben az adott hatóság döntés hoz valamely ügyben, válaszol valamelyik fél beadványára, vagy hivatalos cselekményeket rendel el, szüntet meg vagy véglegesít, és hivatalos levelezésbe bocsátkozik más szervekkel vagy közhatalmat gyakorló jogalanyokkal.
Az iratkézbesítés jog által meghatározott fogalma a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóságok és személyek előírt tevékenységét jelenti, amelynek eredményeként a címzettek betekintést nyernek a nekik címzett iratok tartalmába. Ez azért fontos, mert abban az esetben, ha valamely iratot nem kézbesítenek a félnek, e fél nem tud állást foglalni, ami minden esetben a jogi cselekményeket szabályozó rendelkezések súlyos megsértését jelenti, és rendkívüli jogorvoslatra adhat okot.
A keresetlevél alperes részére történő kézbesítése a peres eljárás megindításának is elengedhetetlen követelménye; a peres eljárás a keresetlevél alperes részére történő kézbesítésének időpontjában indul meg (a Pp. 194. cikkének (1) bekezdése).
Ezért különös szabályok vonatkoznak az iratkézbesítésre, mivel az elengedhetetlen követelményt képez a peres eljárásokban, mely követelmény a felek meghallgatáshoz való jogának elvéből ered; ez azt jelenti, hogy a feleket tájékoztatni kell a peres eljárás helyére és idejére vonatkozó információkról, valamint az ügy tényállási elemeiről. Ezen túlmenően a peres eljárás semmiképpen sem indulhat meg addig, amíg a keresetlevelet nem kézbesítették az alperesnek az alkalmazandó szabályokkal összhangban. Az iratkézbesítés azért is fontos, mert bizonyos esetekben az eljárási cselekmény (kereseti ellenkérelem, fellebbezés benyújtása) elvégzésére a felek rendelkezésére álló határidő az irat kézbesítésének időpontjában kezdődik, azaz a bírósági eljárások keretében bármely kötelező cselekmény elvégzéséhez az szükséges, hogy a címzettek tudomást szerezzenek a részükre kézbesített iratok tartalmáról (a jogbiztonság elve és a szóbeli és írásbeli előterjesztés elve). Valamely irat csak akkor tekinthető megfelelően kézbesítettnek, ha betartották az iratok kézbesítését szabályozó rendelkezéseket.
Azokat a jogi cselekményeket, beszedési megbízásokat, bírósági ítéleteket és egyéb bírósági határozatokat, amelyek ellen külön fellebbezésnek van helye, és amelyekkel szemben jogorvoslati kérelem terjeszthető elő, személyesen a megfelelő félnek kell kézbesíteni; ez vonatkozik minden más olyan iratra is, amelynek esetében jogszabály ezt írja elő, vagy a bíróság szükségesnek ítéli különleges óvintézkedések megtételét, például ha a személyazonosító okmányok eredetiben vannak mellékelve, vagy bármely más hasonló okból (a Pp. 142. cikkének első bekezdése).
A Pp. 11. címe tartalmazza az iratok kézbesítését szabályozó rendelkezéseket.
A Pp. 133. cikkének első bekezdése az iratok kézbesítésének módját szabályozva úgy rendelkezik, hogy az iratokat postai úton vagy erre kijelölt bírósági tisztviselő vagy bírósági alkalmazott, hatáskörrel és illetékességgel rendelkező közigazgatási szerv, közjegyző útján vagy közvetlenül a bíróság által, illetve vagylagosan, külön jogszabállyal összhangban elektronikus levél útján kell kézbesíteni.
A Pp. 133a. cikke értelmében azon fél kérelmére tekintettel, aki úgy nyilatkozik, hogy vállalja a felmerült költségek viselését, a bíróság fellebbezéssel nem megtámadható határozattal elrendelheti egy közjegyző iratkézbesítéssel való megbízását. A közjegyzőt közjegyzőhelyettes, közjegyzőtanácsos vagy közjegyzőjelölt helyettesítheti e feladat ellátásában.
A Pp. 133b. cikke értelmében abban az esetben, ha a keresetlevél bírósághoz történő benyújtása előtt a felperessel kötött írásbeli megállapodás útján az alperes hozzájárul ahhoz, hogy a megállapodás hatálya alá tartozó jogvitákkal kapcsolatos iratokat a Horvát Köztársaságban található meghatározott címre vagy a Horvát Köztársaságban tartózkodó meghatározott személyen keresztül kézbesítsék, a keresetlevelet és az eljárásban keletkezett egyéb bírósági iratokat a felperes indítványára az említett címre vagy az említett személynek kell kézbesíteni az alperes részére. Ha a kézbesítés nem hajtható végre, a bíróság azt elrendelő határozatot hoz, hogy minden további iratot a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztéssel kell kézbesíteni az alperes részére.
A Pp. 133c. cikke értelmében abban az esetben, ha a felek megegyeznek ebben az eljárás alatt, a bíróság elrendeli, hogy a felek tértivevényes ajánlott levél útján közvetlenül egymásnak küldjék meg a beadványokat és egyéb iratokat. Ha a felek valamelyike jogi személy vagy bejegyzett tevékenységet folytató természetes személy, az iratok közvetlenül a fél székhelyén is átadhatók az irat kézhezvételét tanúsító, a fél pecsétjével ellátott igazolással. Azokban a perekben, amelyekben mindkét felet ügyvéd vagy ügyész képviseli, a bíróság elrendelheti, hogy a felek képviselői – tértivevényes levél útján – közvetlenül egymásnak küldjék meg a beadványokat, vagy hogy közvetlenül a hivatalhoz vagy az iktatóirodához nyújtsák be azokat.
A 134a. cikk értelmében a meghatározott bírósági vagy más nyilvántartásba bejegyzett jogi személy részére a keresetlevélben feltüntetett címen kell végrehajtani a kézbesítést. A keresetlevélben feltüntetett címre történő kézbesítés végrehajthatatlansága esetén az adott személy nyilvántartásban szereplő székhelyén kell végrehajtani a kézbesítést. Ha a kézbesítés ez utóbbi címen sem hajtható végre, azt az iratnak a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztésével kell végrehajtani. Ez vonatkozik azokra a természetes személyekre is, akik bizonyos bejegyzett tevékenységeket folytatnak (kereskedők, egyéni vállalkozók, közjegyzők, ügyvédek, orvosok stb.), ha e személyek tevékenységével kapcsolatban kerül sor a részükre történő kézbesítésre.
A Pp. 134b. cikke értelmében abban az esetben, ha egy adott személy kérelmére és a bíróság elnökének jóváhagyására tekintettel a kézbesítésre a bíróságon kerül sor e személy részére, a bíróság által neki címzett iratokat a bíróság által e célra kijelölt helyiségben található levélszekrényben kell elhelyezni. A kézbesítést a bíróság egyik tisztviselője hajtja végre. A bíróság elnöke igazgatási eljárásban hozott határozattal elrendelheti, hogy minden, saját nyilvántartó-irodával rendelkező ügyvéd és a bíróságának illetékességi területén székhellyel rendelkező közjegyzők az említett levélszekrényeken keresztül vegyék át a bírósági iratokat.
A Pp. 135. cikke értelmében az idézést parancsnokságukon vagy közvetlen felettesükön keresztül kell kézbesíteni a hadsereg alkalmazottainak, a rendőrség tagjainak és a szárazföldi, folyami, tengeri vagy légi fuvarozásban alkalmazott személyeknek. Szükség esetén egyéb iratok is kézbesíthetők részükre ily módon.
A Pp. 136. cikke értelmében abban az esetben, ha személyek vagy intézmények részére külföldön, illetve mentességet élvező külföldi személyek részére kell kézbesítést végezni, a kézbesítést diplomáciai úton kell végrehajtani, ha nemzetközi egyezmény vagy a Pp. eltérően nem rendelkezik (146. cikk). Ha az iratot a Horvát Köztársaság állampolgárai részére külföldön kell kézbesíteni, erre a Horvát Köztársaságnak az érintett külföldi országban konzuli feladatokat ellátó illetékes konzuli vagy diplomáciai képviseletén keresztül kerülhet sor. Az ilyen kézbesítés csak akkor érvényes, ha a személy, akinek részére az iratot kézbesíteni kell, beleegyezik annak átvételébe.
A Pp. 137. cikke értelmében a szabadságuktól megfosztott személyek részére a börtön, fegyház vagy javítóintézet vezetőségén keresztül kell végrehajtani a kézbesítést.
A Pp. 141. és 142. cikkében hivatkozott személyek (a nem bejegyzett szakmai tevékenységet folytató természetes személyek és a bejegyzett szakmai tevékenységet folytató természetes személyek, amennyiben a jogvita nem e tevékenységhez kapcsolódik) részére bizonyos esetekben a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztés útján kézbesíthetők az iratok ismételten.
Ha időközben megváltozott azon személy címe, akinek az iratot címezték, és akinek kézbesíteni kell azt az illetékes külföldi hatóság kérésére, és az irat ezért nem kézbesíthető, a horvát bíróság a Pp. 143. cikke alapján köteles az irat kézbesítését az adott személynek a Horvát Köztársaság Belügyminisztériuma által vezetett nyilvántartásban szereplő horvátországi lakóhelyére megkísérelni.
A jogi érdek fennállását alátámasztó bizonyíték bemutatása esetén kérelem nyújtható be a rendőrséghez az azon személy állandó vagy ideiglenes lakóhelyére vonatkozó információ iránt, akinek részére iratokat kell kézbesíteni a polgári perben.
A Horvát Köztársaság bírósági cégjegyzéke olyan ingyenes közszolgáltatás, amely lehetővé teszi a külföldi bírósági szervek és/vagy a bírósági eljárásokban részt vevő felek számára, hogy minden számukra szükséges információt megszerezzenek a horvát társaságokról az alábbi linken: https://sudreg.pravosudje.hr/registar/f?p=150:1.
A természetes személyek címei nyilvánosan nem hozzáférhetők, és csak a Horvát Köztársaság Belügyminisztériumától szerezhetők be.
A horvát jog nem tartalmaz azt szabályozó rendelkezéseket, hogy hogyan kell eljárniuk a bíróságoknak a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködéséről szóló 1206/2001/EK tanácsi rendelet alkalmazása során. A múltbeli tapasztalatok mindazonáltal azt mutatják, hogy a horvát bíróságok megfelelően válaszolnak a személyek aktuális címével kapcsolatban az 1206/2001/EK tanácsi rendelet alapján kapott kérelmekre, és megfelelően foglalkoznak azokkal.
Az iratok kézbesítésére főszabály szerint postai úton vagy erre kijelölt bírósági tisztviselő útján kerül sor. Az alkalmazható alternatív módokat a Pp. 133–137. cikke sorolja fel. Ezek magukban foglalják a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező közigazgatási szerv, a közjegyző útján vagy a közvetlenül a bíróságon, vagy pedig – külön jogszabályokkal összhangban – az elektronikus levél útján történő iratkézbesítést. Az iratok bizonyos esetekben a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztés útján is kézbesíthetők.
Az iratok a Pp. 193. cikkének (5) bekezdésében és a Pp. 321. cikkének (7) bekezdésében meghatározott esetekben (az elsőfokú bíróság fellebbviteli bíróság általi értesítése arról, hogy a fellebbezés tárgyában már határozat született, és a fellebbviteli bíróság elsőfokú bíróság általi értesítése arról, hogy a fellebbezést visszavonták, vagy hogy a felek egyezség megkötéséről döntöttek) kézbesíthetők telefon, fax vagy elektronikus levél útján.
A Pp. 495. cikke értelmében sürgős esetekben – külön jogszabályokkal összhangban – telefon, távirat vagy e-mail útján vagy más megfelelő módon is kitűzhető a tárgyalás időpontja. Erről hivatalos feljegyzést kell készíteni, ha a tárgyalás kitűzésének nincs más írásos bizonyítéka.
Az 507o. cikk értelmében a 861/2007 rendelet szerinti formanyomtatványok és egyéb kérelmek vagy nyilatkozatok beadvány formájában nyújthatók be fax vagy e-mail útján. A bíróságokkal kapcsolatos ügyekért felelős miniszternek külön szabályokat kell megállapítania az aktusok fax vagy e-mail útján történő benyújtására vonatkozóan, és a szabályokban azt a napot is meg kell határoznia, amelytől azok alkalmazandók. Tekintettel arra, hogy az említett szabályok megállapítására ez idáig nem került sor, még nem állnak fenn az ilyen típusú kommunikáció használatának műszaki feltételei.
Főszabály szerint azonban a 492a., 492b. és 492c. cikk meghatározza a kézbesítés módját és a beadványok elektronikus levél útján történő kézbesítésének szabályait a kereskedelmi bíróságok előtti eljárásokban. Elektronikus kommunikációs eszközök használata esetén meg kell állapítani azokat a szabályokat, amelyek meghatározzák az ilyen kommunikáció tartalmát és formai szerkezetét, a beadványok e-mail útján történő kézbesítésének feltételeit, a beadványok e-mail útján történő elküldéséről készítendő feljegyzéseket (az e-mailek formátumát) és az információs rendszer szerkezetét és funkcióit. Tekintettel arra, hogy az említett szabályok megállapítására ez idáig nem került sor, még nem állnak fenn az ilyen kommunikáció használatának műszaki előfeltételei.
A Pp. 142. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy abban az esetben, ha az iratot egy személynek kell kézbesíteni, és az adott személy nem tartózkodik a keresetlevélben vagy az iratban feltüntetett címen, az iratot kézbesítő tisztviselőnek be kell szereznie az arra vonatkozó információt, hogy a címzett mikor és hol fog a címen tartózkodni, és a Pp. 141. cikkének (1), (2) vagy (3) bekezdésében meghatározott személynél írásbeli értesítést hagyhat, amelyben azt kéri, hogy az adott személy meghatározott napon és időpontban tartózkodjon a lakcímén vagy a munkahelyén a kézbesítendő irat átvétele érdekében. Ha az említett értesítést követően a kézbesítést végző tisztviselő továbbra sem találja a személyt, akinek részére az iratot kézbesíteni kell, az iratkézbesítés módjától függően a Pp. 141. cikkének rendelkezéseiben meghatározottak szerint jár el.
Ezzel összefüggésben a gyakorlatban a postai szolgáltatásokról szóló törvény (NN 144/12. és 153/13. sz.) 37. cikke szerinti rendelkezések alkalmazására kerül sor közvetett kézbesítésként. Az említett törvény értelmében a postai küldeményeket – a rendes postai küldemények kivételével – a címzettnek, a címzett jogi képviselőjének vagy az erre meghatalmazással rendelkező személynek kell kézbesíteni. Ettől eltérően, abban az esetben, ha a postai küldemény nem kézbesíthető a felsorolt személyek egyikének sem, a küldemény átadható a címzett háztartásában élő nagykorú személynek, a címzett háztartásában vagy üzlethelyiségében állandó jelleggel alkalmazott személynek vagy az azon jogi vagy természetes személy üzlethelyiségében tartózkodó, erre feljogosított személynek, amely, illetve aki a címzettet állandó jelleggel foglalkoztatja. Ha a küldemény nem adható át az ismertetett módon, arra vonatkozó tájékoztatást tartalmazó értesítést kell hagyni a címzett levélszekrényében, hogy mikor és hol veheti át a küldeményt. Főszabály szerint a posta azt a tájékoztatást tartalmazó értesítést hagy, hogy a küldemény a kijelölt postahivatalban vehető át az értesítés elhelyezésétől számított öt napon belül. Ha a címzett nem veszi át a küldeményt ezen időn belül, a szolgáltató visszaküldi azt a feladónak.
Végső lehetőségként az irat a bíróság hirdetőtábláján kézbesíthető (a Pp. 133b., 134a., 134b., 143. és 144. cikke).
Más kézbesítési mód alkalmazása esetén az iratokat azon a napon kell kézbesítettnek tekinteni, amelyen átadták azokat a címzettnek vagy az irat címzett nevében történő átvételére feljogosított személynek, vagy ha az irat kézbesítésére a hirdetőtáblán kerül sor, az irat hirdetőtáblára történő kifüggesztésétől számított nyolc nap elteltével.
A postai szolgáltatásokról szóló törvény (NN 144/12. és 153/13. sz.) 37. cikke értelmében a postai küldeményeket – a rendes küldemények kivételével – személyesen a címzettnek, a címzett jogi képviselőjének vagy az erre meghatalmazással rendelkező személynek kell átadni. Ettől eltérően, abban az esetben, ha a postai küldemény nem kézbesíthető a felsorolt személyek egyikének sem, a küldemény átadható a címzett háztartásában élő nagykorú személynek, a címzett háztartásában vagy üzlethelyiségében állandó jelleggel alkalmazott személynek vagy az azon jogi vagy természetes személy üzlethelyiségében tartózkodó, erre feljogosított személynek, amely, illetve aki a címzettet állandó jelleggel foglalkoztatja. Ha a küldemény nem adható át az ismertetett módon, arra vonatkozó tájékoztatást tartalmazó értesítést kell hagyni a címzett levélszekrényében, hogy mikor és hol veheti át a küldeményt. Ha a címzett nem veszi át a küldeményt ezen időn belül, a szolgáltató visszaküldi azt a feladónak.
Ha egy adott személy kérelme és a bíróság elnökének jóváhagyása alapján a kézbesítésre a bíróságon kerül sor e személy részére, a bíróság által neki címzett iratokat a bíróság által e célra kijelölt helyiségben található levélszekrényben kell elhelyezni. A kézbesítést a bíróság egyik tisztviselője hajtja végre. A bíróság elnöke igazgatási eljárásban hozott határozattal elrendelheti, hogy minden, saját nyilvántartó-irodával rendelkező ügyvéd és a bíróságának illetékességi területén székhellyel rendelkező közjegyzők és bizonyos jogi személyek az említett levélszekrényeken keresztül vegyék át a bírósági iratokat (a Pp. 134b. cikke). Ebben az esetben a felsorolt személyek nyolc napon belül kötelesek átvenni az iratokat. Amennyiben ezen idő alatt nem kerül sor valamely irat átvételére, az iratot kifüggesztik a bíróság hirdetőtáblájára. Az irat a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztésétől számított nyolc nap elteltével tekintendő kézbesítettnek.
Ha a címzett megtagadja az átvételi elismervény aláírását, az idézést kézbesítő személy feljegyzi ezt az átvételi elismervényre, és írásban rögzíti a kézbesítés napját; az irat ez esetben kézbesítettnek tekintendő (a Pp. 149. cikkének (3) bekezdése).
Az 507c. cikk értelmében az 1393/2007 rendelet 14. cikke szerinti rendelkezésekkel összhangban történő iratkézbesítés tértivevénnyel vagy ennek megfelelő dokumentummal bizonyítható. A Horvát Köztársaságban található átvevő hely által az 1393/2007 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése alapján kézbesítendő vagy átadandó irat tértivevényes ajánlott levélben is kézbesíthető.
A Pp. nem mondja ki, hogy az 1393/2007 rendelet 14. cikke szerinti iratkézbesítésre csak a címzett részére kerülhet sor, és a Pp. személyes átadást szabályozó rendelkezései ezért gyakorlatilag lehetővé teszik a „közvetett” kézbesítést.
A Pp.-nek a személyes átadást „helyettesítő” vagy alternatív módokat szabályozó rendelkezései értelmében az iratok végső lehetőségként kifüggeszthetők a bíróság hirdetőtáblájára, minek eredményeként a kézbesítés a Horvát Köztársaságban végrehajtottnak tekintendő.
A Pp. 142. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy abban az esetben, ha az a személy, akinek az iratot kézbesíteni kell, nem található a keresetlevélben vagy hivatalos nyilvántartásokban szereplő információk alapján meghatározott kézbesítési helyen, a kézbesítést végző személyt tájékoztatni kell arról, hogy mikor és hol találhatja meg az adott személyt. A kézbesítést végző személynek továbbá az azon napot és órát megjelölő írásbeli értesítést kell hagynia az adott személy részére a Pp. 141. cikkének (1), (2) és (3) bekezdésében hivatkozott személyek bármelyikénél, amikor az adott személynek a lakó- vagy munkahelyén kell tartózkodnia az irat átvétele érdekében. Ha ezt követően a kézbesítést végző személy továbbra is képtelen megtalálni azt a személyt, akinek az iratot kézbesíteni kell, a Pp. 141. cikkének rendelkezéseit kell alkalmazni, és a kézbesítést megfelelően végrehajtottnak kell tekinteni.
A Pp. 149. cikke értelmében a címzettnek alá kell írnia a kézbesítési igazolást (átvételi elismervényt), amelyen fel kell tüntetnie az átvételi elismervény átvételének napját. Valamely irat állami szerv, jogi személy vagy bejegyzett gazdasági tevékenységet folytató természetes személy részére történő kézbesítése esetén a címzettnek nemcsak alá kell írnia az átvételi elismervényt, hanem az adott szerv vagy személy hivatalos pecsétjével vagy bélyegzőjével is el kell látnia azt. Ha az irat szerv vagy személy részére történő kézbesítése esetén ezek elmulasztják pecsétjükkel vagy bélyegzőjükkel ellátni az átvételi elismervényt, a kézbesítést végző személy köteles ennek indokait feltüntetni az átvételi elismervényen. Ha a címzett írástudatlan vagy nem képes aláírni a nevét, a kézbesítést végző személy rávezeti az átvételi elismervényre a címzett kereszt- és vezetéknevét, írásban rögzíti a kézbesítés napját, és csatol egy megjegyzést a címzett aláírása hiányának okáról. Ha a címzett megtagadja az átvételi elismervény aláírását, a kézbesítést végző személy feljegyzi ezt az átvételi elismervényre, és írásban rávezeti arra a kézbesítés napját; az irat ez esetben kézbesítettnek tekintendő. Ha a kézbesítésre a Pp. 142. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseivel összhangban kerül sor, az átvételi elismervényen az irat átvételének igazolásával együtt azt is fel kell tüntetni, hogy írásbeli értesítés előzte meg azt. Ha az említett törvény rendelkezéseivel összhangban az iratot az irat címzettjétől eltérő személynek kézbesítik, a kézbesítést végző személynek fel kell tüntetnie az átvételi elismervényen a két személy közötti kapcsolat jellegét. Ha az irat kézbesítésére nem állami szerv vagy jogi személy részére kerül sor, az iratot egy személy részére kézbesítő személynek, ha a személy ismeretlen számára, fel kell kérnie e személyt személyazonosságának igazolására. A kézbesítést végző személy rávezeti az iratot átvevő személy kereszt- és vezetéknevét az átvételi elismervényre, és feltünteti, hogy ismeri-e a személyt, akinek az iratot kézbesítette, vagy – vagylagosan – feljegyzi a neki a személy személyazonosságának megállapítása érdekében átadott személyazonosító igazolvány számát és kiállítóját. Ha a kézbesítést végző személy nem közjegyző, akkor köteles kereszt- és vezetéknevét, valamint beosztását olvashatóan rávezetni az átvételi elismervényre és alá is írni azt. Szükség esetén a kézbesítést végző személy külön jegyzőkönyvet készít az átadásról/kézbesítésről, és az átvételi elismervényhez csatolja azt. Ha az átvételi elismervényen téves dátum feltüntetésére került sor, a kézbesítés az irat átadásának napján tekintendő elvégzettnek. Az átvételi elismervény elvesztése esetén a kézbesítés más módon is bizonyítható lehet.
A Pp. 133a. cikkének (3) és (4) bekezdése értelmében a közjegyzőnek jegyzőkönyvet kell készítenie az irat átvételéről és az irat kézbesítése érdekében tett intézkedésekről. A közjegyzőnek késedelem nélkül be kell nyújtania közvetlenül a bírósághoz a kézbesítendő irat átvételéről készült jegyzőkönyv hiteles másolatát és a kézbesítési igazolást a kézbesítési jegyzőkönyv hiteles másolatával együtt, vagy azt az iratot, amely nem volt kézbesíthető, a megtett intézkedésekről készült jegyzőkönyv hiteles másolatával együtt.
A címzett vagy az a személy, akinek kézbesíthető az irat, csak akkor tagadhatja meg az irat átvételét, ha a kézbesítésre a jog által előírttól eltérő időben, helyen vagy módon kerül sor. Mindazonáltal ha a címzettek vagy az irat átvételére köteles személyek jogellenesen mégis megtagadják az irat átvételét, vagy az elolvasása előtt eldobják vagy megsemmisítik azt, e megtagadás nem érinti a kézbesített irat jogkövetkezményeit (VsSr Gzz 61/73. – ZSO 4/76-140.).
Az irat kézbesítésének megtagadása esetén a kézbesítés végső lehetőségként az iratnak a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztésével hajtható végre. Az irat a bíróság hirdetőtáblájára történő kifüggesztésétől számított nyolc nap elteltével tekintendő kézbesítettnek.
Az iratok valamely harmadik személynek történő kézbesítésével összefüggésben meg kell jegyezni, hogy abban az esetben, ha az iratot a címzettől eltérő személynek adják át, az átvételi elismervényen fel kell tüntetni a két személy közötti kapcsolatot (a Pp. 149. cikkének (5) bekezdése). Ha az irat kézbesítésére nem állami szerv vagy jogi személy részére kerül sor, az iratot egy személy részére kézbesítő személynek, ha a személy ismeretlen számára, fel kell kérnie e személyt személyazonosságának igazolására. A kézbesítést végző személy rávezeti az iratot átvevő személy kereszt- és vezetéknevét az átvételi elismervényre, és feltünteti, hogy ismeri-e a személyt, akinek az iratot kézbesítette, vagy – vagylagosan – feljegyzi a személy személyazonosságának megállapítása érdekében átadott személyazonosító igazolvány számát és kiállítóját. Ha a kézbesítést végző személy nem közjegyző, akkor köteles kereszt- és vezetéknevét, valamint beosztását olvashatóan rávezetni az átvételi elismervényre és alá is írni azt. Szükség esetén a kézbesítést végző személy külön jegyzőkönyvet készít az átadásról/kézbesítésről, és az átvételi elismervényhez csatolja azt. Ha az átvételi elismervényen téves dátum feltüntetésére került sor, a kézbesítés az irat átadásának napján tekintendő végrehajtottnak. Az átvételi elismervény elvesztése esetén a kézbesítés más módon is bizonyítható lehet.
Ha a kézbesítést végző személy nem kellő gondossággal kézbesíti az iratot, és ez jelentősen késlelteti az eljárást, az adott személyt bírsággal sújthatja a bíróság.
A rendelet 63. cikke értelmében a postai kézbesítés költségeit a postai szolgáltatásokat szabályozó rendelkezésekkel összhangban kell felszámítani és elszámolni.
A Pp. 133a. cikkének (5), (6) és (7) bekezdése értelmében a felek közvetlenül a közjegyzőnek kötelesek megfizetni a közjegyzői kézbesítés minden költségét. A kézbesítés költségét fedező előlegben nem részesülő közjegyzők nem kötelesek kézbesíteni az iratot. A közjegyző erről jegyzőkönyvet készít és közvetlenül tájékoztatja a bíróságot. A felek nem kötelesek közjegyzői díjat fizetni a közjegyzőn keresztül történő iratkézbesítés érdekében megtett intézkedésekért. A közjegyzőn keresztül történő kézbesítés költségeit bele kell számítani a jogi költségekbe, ha a bíróság ezt szükségesnek ítéli. A közjegyzőt a közjegyzői szolgáltatások nyújtása ellenében megillető díjakat és ellenszolgáltatást az ideiglenes közjegyzői díjszabásról szóló szabályzat (NN 97/01. és 115/12. sz.) szabályozza.
A Pp. 146. cikkének (5) bekezdése értelmében az alperes iratok átvételéért felelős képviselője megbízásának és működésének költségeit a felperesnek előre meg kell fizetnie, ha a bíróság fellebbezéssel nem megtámadható határozattal így dönt. Ha a felperes nem fizeti meg az előleget a meghatározott határidőn belül, a keresetet el kell utasítani.
A kijelölt bírósági tisztviselőn keresztül történő kézbesítés költségeit előre meg kell fizetni a bíróság által meghatározott összegben. E gyakorlatot a bírósági eljárási szabályzat (NN 35/15. sz.) 49. cikkének rendelkezései írják elő, amelyek értelmében csak azok a hivatalos cselekmények végezhetők el a bíróság helyiségein kívül, amelyek szükségesek az ügy jogszerű megoldásához; ugyanezen törvény 50. cikke értelmében a bíróságon kívüli tevékenységek költségeit külön szabályok alapján kell megtéríttetni, és a felek által indítványozott és a bíróság határozata alapján őket terhelő bíróságon kívüli tevékenységek főszabály szerint csak azt követően végezhetők el, hogy az érintett fél a meghatározott összegben letétbe helyezte az előleget.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság