text:
„Előzetes döntéshozatal – Szellemi tulajdon – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – A 3. cikk (1) bekezdése – 2006/115/EK irányelv – A 8. cikk (2) bekezdése – »Nyilvánossághoz közvetítés« fogalom – Alapfelszereltségként rádiókészülékkel ellátott gépjárművek bérbeadásával foglalkozó társaság”
A C‑753/18. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság, Svédország) a Bírósághoz 2018. november 30‑án érkezett, 2018. november 15‑i határozatával terjesztett elő
a Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim),
a Svenska artisters och musikers intresseorganisation ek. för. (SAMI)
a Fleetmanager Sweden AB,
a Nordisk Biluthyrning AB
tagjai: E. Regan tanácselnök, I. Jarukaitis, Juhász E., M. Ilešič (előadó) és C. Lycourgos bírák,
– a Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) és a Svenska artisters och musikers intresseorganisation ek. för. (SAMI) képviseletében P. Sande és D. Eklöf advokater,
– a Fleetmanager Sweden AB képviseletében S. Hallbäck, S. Wendén, J. Åberg és U. Dahlberg advokater,
– a Nordisk Biluthyrning AB képviseletében J. Åberg, C. Nothnagel és M. Bruder advokater,
– az Európai Bizottság képviseletében K. Simonsson, J. Samnadda, E. Ljung Rasmussen és G. Tolstoy, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2020. január 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 167. 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.; helyesbítések: HL 2008. L 314., 16. o.; HL 2014. L 10., 32. o.) 3. cikke (1) bekezdésének, valamint a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról [helyesen: a szellemi tulajdon területén a bérleti jogról, a haszonkölcsönzési jogról és a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról] szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 28. o.) 8. cikke (2) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet kettő, a Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå u.p.a. (Stim) (zeneszerzők és zeneműkiadók svéd jogkezelő szervezete) és a Fleetmanager Sweden AB (a továbbiakban: Fleetmanager), valamint a Svenska artisters och musikers intresseorganisation ek. för. (SAMI) (az előadóművészek szomszédos jogait kezelő svéd szervezet) és a Nordisk Biluthyrning AB (a továbbiakban: NB) között, rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadásának a szerzői jog tekintetében való minősítése tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
3 A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) 1996. december 20‑án Genfben elfogadta a WIPO Szerzői Jogi Szerződését (Magyarországon kihirdette: a 2004. évi XLIX. tv.; a továbbiakban: WCT), amelyet az Európai Közösség nevében a 2000. március 16‑i 2000/278/EK tanácsi határozat (HL 2000. L 89., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 33. kötet, 208. o.) hagyott jóvá, és az Európai Unió tekintetében 2010. március 14‑én lépett hatályba (HL 2010. L 32., 1. o.).
4 A WCT „A nyilvánossághoz közvetítés joga” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
5 A WCT‑re vonatkozó közös nyilatkozatokat a diplomáciai konferencia 1996. december 20‑án fogadta el.
6 A 8. cikkel kapcsolatos közös nyilatkozat szövege a következő:
„A nyilvánossághoz közvetítéshez szükséges anyagi eszközök rendelkezésre állása önmagában nem jelent e Szerződés vagy a Berni Egyezmény értelmében nyilvánossághoz közvetítést. […]”
7 A 2001/29 irányelv (27) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
8 Ezen irányelvnek „A művek nyilvánossághoz közvetítésének, valamint a védelem alatt álló egyéb teljesítmények nyilvánosság számára történő hozzáférhetővé tételének joga” című 3. cikke értelmében:
9 A 2006/115 irányelv „A nyilvánossághoz történő közvetítés és sugárzás” című 8. cikkének (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják azt a jogot, amelynek célja, hogy a felhasználó egy egyszeri méltányos díjat fizessen a hangfelvétel kereskedelmi célú nyilvánosságra hozatala, illetve e hangfelvétel példányának vezeték nélküli sugárzása vagy egyéb módon a nyilvánossághoz közvetítése esetén, valamint hogy ezen díjat az érintett előadóművészek és hangfelvétel‑előállítók között felosszák. Az előadóművészek és a hangfelvétel‑előállítók közötti megállapodás hiányában a tagállamok meghatározhatják a feltételeket, amelyek alapján közöttük a díj felosztásra kerül.”
10 A 2001/29 irányelvet az upphovrättslagen (1960:279) (a szerzői jogról szóló [1960:279] törvény, a továbbiakban: 1960. évi törvény) ültette át a svéd jogba. Ennek 2. §‑a szabályozza a szerzők műveik többszörözéséhez és a nyilvánosság rendelkezésére bocsátásához való kizárólagos jogát, amelyre a mű nyilvánossághoz „közvetítését” (a harmadik bekezdés 1. pontja) vagy bemutatását (a harmadik bekezdés 2. pontja) követően kerülhet sor.
11 Az 1960. évi törvény 45. és 46. §‑a az előadóművészek, valamint hang‑ és képfelvétel‑előállítók szomszédos jogait szabályozza.
12 E törvénynek a 2006/115 irányelv 8. cikke (2) bekezdését végrehajtó 47. cikke értelmében a hangfelvételek felhasználhatók nyilvános előadás vagy nyilvánossághoz közvetítés során, kivéve, ha a közvetítésre olyan módon kerül sor, hogy a közönség tagjai az általuk egyedileg megválasztott helyen és időben férhetnek hozzá a hangfelvételekhez. Az ilyen felhasználás esetén a hangfelvétel előállítója és azon előadóművészek, akiknek az előadása a felvételen szerepel, méltányos díjazásra jogosultak.
13 A Fleetmanager és az NB Svédországban letelepedett, gépjárművek bérbeadásával foglalkozó társaságok. Rádiókészülékkel felszerelt gépjárműveket kínálnak bérbeadásra, közvetlenül vagy közvetítők útján, maximum 29 napos időszakra, amely a nemzeti jog értelmében rövid távú bérletnek minősül.
14 A Stim és a Fleetmanager között a tingsrätt (körzeti bíróság, Svédország) előtt indított eljárásban a Stim azt kérte, hogy e bíróság szerzői jogi jogsértés miatt kötelezze a Fleetmanager társaságot 369 450 svéd korona (SEK) (hozzávetőleg 34 500 euró) kamatokkal növelt összegének megfizetésére. A Stim arra hivatkozott, hogy a Fleetmanager azáltal, hogy magánszemélyek számára történő, rövid távú bérbeadás céljából rádiókészülékekkel felszerelt járműveket bocsátott harmadik személyek – nevezetesen autókölcsönző társaságok – rendelkezésére, hozzájárult az e társaságok által elkövetett szerzői jogi jogsértésekhez, amelyek anélkül bocsátottak a nyilvánosság rendelkezésére zeneműveket, hogy erre engedéllyel rendelkeztek volna.
15 Az elsőfokú bíróság úgy ítélte meg, hogy a rádiókészülékekkel felszerelt járművek bérbeadása zeneműveknek az 1960. évi törvény értelmében vett „nyilvánossághoz közvetítését” jelenti, és megalapozott kártérítés megítélése e művek szerzői számára. Ugyanakkor azt is megállapította, hogy a Fleetmanager nem vett részt a szerzői jogi jogsértésben, ezért elutasította a Stim keresetét. Ezt az ítéletet a fellebbezést elbíráló bíróság helybenhagyta. A Stim a másodfokú eljárásban hozott ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság, Svédország) elé.
16 A SAMI és az NB közötti jogvitában az NB keresetet nyújtott be a Patent‑ och marknadsdomstolenhez (szabadalmi és kereskedelmi bíróság, Svédország) annak megállapítása iránt, hogy az NB nem köteles amiatt díjat fizetni a SAMI‑nak a hangfelvételek 2016. január 1‑je és 2016. január 31. közötti használatáért, mert a magánszemélyeknek és vállalkozóknak bérbe adott járművek rendelkeznek rádiókészülékekkel és CD‑lejátszókkal.
17 Az eljáró bíróság úgy ítélte meg, hogy az 1960. évi törvényt a 2001/29 irányelvvel összhangban kell értelmezni, és hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a hangfelvételek 2006/115 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerinti használata megfelel a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő „nyilvánossághoz közvetítésnek”. Megállapította továbbá, hogy az NB azáltal, hogy a bérbeadásra szánt gépjárművekben rádiókészülékeket biztosított, lehetővé tette a bérbevevők számára hangfelvételek hallgatását e járművekben, ezért ilyen „közvetítésnek” kell azt tekinteni. Ezenkívül e bíróság arra az álláspontra helyezkedett, hogy a „nyilvánossághoz közvetítés” megállapítására vonatkozó további feltételek is teljesülnek. Következésképpen kimondta, hogy az NB köteles kártérítést fizetni a SAMI‑nak, és elutasította az NB által indított keresetet. Ezt az ítéletet fellebbviteli eljárásban hatályon kívül helyezte a Svea hovrätt, Patent‑ och marknadsöverdomstolen (szabadalmi és kereskedelmi fellebbviteli bíróságként eljáró stockholmi fellebbviteli bíróság, Svédország). A SAMI a másodfokú eljárásban hozott ítélettel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság) elé.
18 E körülmények között határozott úgy a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Azt jelenti‑e az alapfelszerelésként rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadása, hogy a gépjárműveket bérbe adó személy olyan felhasználónak minősül, aki a 2001/29 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének és a 2006/115 irányelv 8. cikke (2) bekezdésének értelmében vett »nyilvánossághoz közvetítést« végez?
2) Jelentőséggel bír‑e a gépjármű‑bérbeadási tevékenység nagyságrendje és a bérbeadás időtartama, és ha igen, milyen jelentőséggel?”
19 A főtanácsnok indítványának ismertetését követően a Stim és a SAMI a Bíróság Hivatalához 2020. február 6‑án benyújtott beadványában kérte az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
20 Kérelmük alátámasztása érdekében arra hivatkoznak, hogy – amint az a főtanácsnok indítványának 39., 52. és 53. pontjából kitűnik – félreérthettek egyes információkat, amelyek lényegében a magánszféra és a közszféra között annak meghatározása érdekében történő különbségtételre vonatkoznak, hogy „nyilvánossághoz közvetítés” áll‑e fenn. Ezért lehetséges, hogy a Bíróság úgy ítélheti meg, hogy a tényállás nincs kellően feltárva e tekintetben.
21 Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 252. cikk második bekezdése értelmében a főtanácsnok feladata, hogy teljesen pártatlanul és függetlenül eljárva, nyilvános tárgyaláson indokolással ellátott indítványt terjesszen elő azokban az ügyekben, amelyek esetében az Európai Unió Bíróságának alapokmánya szerint a főtanácsnok részvételére van szükség. A Bíróságot nem köti sem ezen indítvány, sem pedig a főtanácsnok ezen indítvány alapjául szolgáló indokolása (2020. január 30‑i Köln‑Aktienfonds Deka ítélet, C‑156/17, EU:C:2020:51, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából egyébként az következik, hogy a Bíróság az eljárási szabályzata 83. cikkének megfelelően hivatalból, a főtanácsnok javaslatára vagy a felek kérelmére is elrendelheti a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, ha úgy véli, hogy a tényállás nincs kellően feltárva, vagy ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek nem vitattak meg. Ezzel szemben az Európai Unió Bíróságának alapokmánya és eljárási szabályzata nem teszi lehetővé, hogy a felek a főtanácsnoki indítványra válaszként észrevételeket tegyenek (2020. január 30‑i Köln‑Aktienfonds Deka ítélet, C‑156/17, EU:C:2020:51, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23 A jelen ügyben a Stim és a SAMI által előterjesztett, a szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelem arra irányul, hogy lehetővé tegye számukra a főtanácsnok által az indítványában tett megállapítások megválaszolását.
24 Egyébként a főtanácsnok meghallgatását követően a Bíróság úgy ítéli meg, hogy minden szükséges adat a rendelkezésére áll a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések megválaszolásához, és a jelen ügy eldöntéséhez szükséges valamennyi érvet megvitatták a felek.
25 Következésképpen nincs helye annak, hogy a Bíróság elrendelje az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
26 Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését és a 2006/115 irányelv 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadása az e rendelkezések értelmében vett nyilvánossághoz közvetítésnek minősül.
27 Ez a kérdés olyan jogvitákban merült fel, amelyek egyrészt zeneművek rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadásával foglalkozó társaságok általi, a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, engedély nélküli nyilvánossághoz közvetítésére, másrészt pedig az előadóművészek szomszédos jogainak közös jogkezelő szervezete azon lehetőségére vonatkozik, hogy a fenti társaságoktól méltányos díjazást követeljen, ha e járművek bérbeadása a 2006/115 irányelv 8. cikkének (2) bekezdése értelmében vett nyilvános közvetítést eredményez.
28 Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében, mivel az uniós jogalkotó nem nyilvánított ki ettől eltérő szándékot, a „nyilvánossághoz közvetítés” két fent hivatkozott rendelkezésben használt fogalmának azonos jelentést kell tulajdonítani (lásd ebben az értelemben: 2012. március 15‑i Phonographic Performance [Ireland] ítélet, C‑162/10, EU:C:2012:141, 49. és 50. pont; 2017. február 16‑i Verwertungsgesellschaft Rundfunk ítélet, C‑641/15, EU:C:2017:131, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29 Ezenkívül az említett kifejezést a nemzetközi jogi jogszabályokban szereplő megfelelő fogalmakra tekintettel oly módon kell értelmezni, hogy az továbbra is összeegyeztethető legyen e jogszabályokkal, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet is, amelybe e fogalmak illeszkednek, valamint a szellemi tulajdonra vonatkozó egyezmények vonatkozó rendelkezései által követett célt (lásd ebben azértelemben: 2011. október 4‑i Football Association Premier League és társai ítélet, C‑403/08 és C‑429/08, EU:C:2011:631, 189. pont; 2012. március 15‑i SCF‑ítélet, C‑135/10, EU:C:2012:140, 51–56. pont).
30 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a „nyilvánossághoz közvetítés” fogalma két együttes elemet ötvöz, nevezetesen a mű „közvetítésének cselekményét” és a mű „nyilvánossághoz” közvetítését (2017. március 16‑i AKM ítélet, C‑138/16, EU:C:2017:218, 22. pont; 2018. augusztus 7‑i Renckhoff‑ítélet, C‑161/17, EU:C:2018:634, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2019. december 19‑i Nederlands Uitgeversbond és Groep Algemene Uitgevers ítélet, C‑263/18, EU:C:2019:1111, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31 Annak meghatározása érdekében, hogy a rádiókészülékekkel felszerelt járművek bérbeadása a 2001/29 és a 2006/115 irányelv értelmében vett közvetítési cselekménynek minősül‑e, több, nem önálló jellegű és egymástól függő kiegészítő szempont alapján egyedi értékelést kell végezni. E szempontokat továbbá egyenként és egymással kölcsönhatásban is alkalmazni kell, mivel különböző konkrét helyzetekben igen változó erősséggel lehetnek jelen (lásd ebben az értelemben: 2017. június 14‑i Stichting Brein ítélet, C‑610/15, EU:C:2017:456, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32 E szempontok között a Bíróság többször is hangsúlyozta a felhasználó által játszott megkerülhetetlen szerepet és beavatkozásának szándékos jellegét. E felhasználó ugyanis a „közvetítés cselekményét” valósítja meg akkor, amikor magatartása következményeinek teljes tudatában, közvetítőként jár el ügyfelei irányában a védelem alatt álló művet tartalmazó, sugárzott műsor hozzáférhetővé tételével, főként olyan esetben, amikor e beavatkozás hiányában ügyfelei nem, vagy csak nehézségek árán tudnák a sugárzott művet élvezni (lásd különösen: 2012. március 15‑i SCF‑ítélet, C‑135/10, EU:C:2012:140, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. március 15‑i Phonographic Performance [Ireland] ítélet, C‑162/10, EU:C:2012:141, 31. pont; 2017. június 14‑i Stichting Brein ítélet, C‑610/15, EU:C:2017:456, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
33 Márpedig a 2001/29 irányelv (27) preambulumbekezdéséből – amely lényegében átveszi a WCT 8. cikkére vonatkozó közös nyilatkozatot – kitűnik, hogy „[a] közvetítést lehetővé tevő, illetve azt megvalósító fizikai eszközök rendelkezésre bocsátása önmagában nem minősül az ezen irányelv értelmében vett közvetítésnek”.
34 Ugyanez vonatkozik a kölcsönzött gépjárműbe beépített rádiókészülék biztosítására, amely az autókölcsönző társaság bármilyen további beavatkozása nélkül lehetővé teszi az azon a területen elérhető földfelszíni műsorszórás vételét, ahol a gépjármű található, amint arra lényegében a főtanácsnok is rámutatott indítványának 32. pontjában.
35 Az előző pontban említetthez hasonló készülék biztosítása különbözik az olyan közvetítési cselekményektől, amelyek révén a szolgáltatásnyújtók szándékosan közvetítenek védelem alatt álló műveket ügyfeleiknek oly módon, hogy a létesítményükben elhelyezett vevőkészülékek segítségével jelet közvetítenek (2016. május 31‑i Reha Training ítélet, C‑117/15, EU:C:2016:379, 47. és 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36 Következésképpen meg kell állapítani, hogy az autókölcsönző társaságok azáltal, hogy rádiókészülékkel felszerelt gépjárműveket bocsátanak a nyilvánosság rendelkezésére, nem valósítják meg a védelem alatt álló művek nyilvánossághoz „közvetítésének cselekményét”.
37 Ezt az értelmezést nem kérdőjelezheti meg az az érv, amely szerint az autókölcsönző társaságok a Stim és a SAMI álláspontja szerint „nyilvánosnak” minősülő tereket – azaz a bérelhető gépjárművek utastereit – bocsátanak ügyfeleik rendelkezésére, amelyekben a gépjárművek felszereltségéhez tartozó rádiókészülék segítségével hozzáférhetők a védelem alatt álló teljesítmények. Az ilyen térség biztosítása ugyanis, akárcsak maguknak a rádiókészülékeknek a biztosítása, nem minősül közvetítési cselekménynek. Egyébiránt a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a közvetítés helyének magán‑ vagy közjogi kritériuma nem releváns (lásd ebben az értelemben: 2006. december 7‑i SGAE‑ítélet, C‑306/05, EU:C:2006:764, 50. pont).
38 E körülmények között nem kell megvizsgálni, hogy az ilyen hozzáférhetővé tételt „nyilvánossághoz” közvetítésnek kell‑e tekinteni.
39 A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését és a 2006/115 irányelv 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadása nem minősül az e rendelkezések értelmében vett nyilvánossághoz közvetítésnek.
40 Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdésre nem szükséges válaszolni.
41 Mivel ez az eljárás az alapügyben részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdését, valamint a bérleti jogról és a haszonkölcsönzési jogról, valamint a szellemi tulajdon területén a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról [helyesen: a szellemi tulajdon területén a bérleti jogról, a haszonkölcsönzési jogról és a szerzői joggal szomszédos bizonyos jogokról] szóló, 2006. december 12‑i 2006/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a rádiókészülékkel felszerelt gépjárművek bérbeadása nem minősül az e rendelkezések értelmében vett nyilvánossághoz közvetítésnek.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
3/2015. számú KMJE határozat | K Ú R I A
Jelenlegi helyCímlap 3/2015. számú KMJE határozat
Nyomtatóbarát változatA KÚRIA
3/2015.KMJE
A Kúria Közigazgatási-Munkaügyi Kollégiumának öttagú közigazgatási-munkaügyi jogegységi tanácsa a Kúria Elnöke által kezdeményezett jogegységi eljárásban meghozta a következő jogegységi határozatot:
A Pp. 340/A. §(2) bekezdés b) pontja csak azon ügyben zárja ki a felülvizsgálatot, amelyben a közigazgatási határozat kizárólag bírságot kiszabó rendelkezést tartalmaz.
A Kúria Elnöke a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény 32.§ (1) bekezdés 2. fordulata alapján az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében jogegységi eljárás lefolytatását kezdeményezte a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (továbbiakban: Pp.) 340/A. § (2) bekezdésének b) pontja értelmezésére. Az indítvány értelmében a jogegységi tanácsnak azt kellett eldöntenie, hogy a felülvizsgálati eljárás lefolytatásának lehetősége miként alakul, ha a közigazgatási határozat az egymillió forintnál alacsonyabb összegű bírság mellett azonos jogalapból származó más határozati rendelkezést is tartalmaz.A kezdeményezés szerint a kérdésben eltérő bírói gyakorlat alakult ki, különösen fogyasztóvédelmi tárgyú ügyekben. Ez elsősorban arra az esetkörre vonatkozott, amikor a Kúria olyan felülvizsgálati ügyekben döntött, amelyekben a megtámadott közigazgatási határozat egymillió forint meg nem haladó bírságot, valamint egyéb kötelezést tartalmazó rendelkezést foglalt magában.Az előterjesztés hivatkozott a Kfv.III.37.790/2014/6.számú végzésre, amelyben az elsőfokú hatóság határozatával a fogyasztó részére 450.000.- forint fogyasztóvédelmi bírság megfizetésére, továbbá 2 x 5.000.- forint kötbér megfizetésére kötelezte a felperest, ezen túlmenően pedig arra, hogy a kikapcsolás kezdeményezésére kizárólag a jogszabályban előírt feltételek megvalósulása esetén kerüljön sor. A Kúria a felülvizsgálati kérelmet hivatalból elutasította a Pp. 340/A. § (2) bekezdésének a)-b) pontjára hivatkozva. Hasonló megközelítést alkalmazott a Kúria Kfv.III.38.195/2014/2., Kfv.II.37.741/2014/3., Kfv.III.38.003/2014/3., Kfv.III.37.792/2014/7., Kfv.III.37.973/2014/4., Kfv.III.38.089/2014/2., Kfv.II.37.557/2014/2. számú végzések esetén is.
E gyakorlattal szemben a Kfv.II.37.534/2014/6.számú ítélete – az ügyben kirótt 60.000 forint fogyasztóvédelmi bírságon kívül az alperesként eljáró hatóság eltiltotta a felperest a további jogsértő magatartástól is – elfogadta az alperesi felülvizsgálati kérelemben foglaltakat a bírságösszegen túlmenően meglévő egyéb kötelezés megléte okán érdemben bírálta el a felülvizsgálati kérelmet. Utóbbi megközelítést követte a Kúria a Kfv.III.37.279/2013/7., Kfv.III.37.180/2014/4., Kfv.II.37.707/2012/5. számú ítéletei esetében is.
A Legfőbb Ügyész az indítványra írásbeli nyilatkozatot tett. Utalt arra, hogy a Pp. 340/A. §-ának (2) bekezdését a Pp.-be az igazságügyi és közigazgatási tárgyú törvények módosításáról szóló 2012. évi CXVII. törvény (továbbiakban: Módtv.) 12. §-a iktatta be, amelyhez fűzött indokolás alapján a rendelkezés bevezetésével a törvényalkotó alapvető célja az volt, hogy összhangban a vagyonjogi ügyekre irányadó szabályozással a Kúria elé a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálata keretében se érkezzenek egy meghatározott értékhatár alatti, úgynevezett „bagatell” ügyek. Azonban sem a tételes jogi rendelkezés, sem a Módtv. indokolása nem ad eligazítást abban a kérdésben, hogy van-e helye felülvizsgálatnak az olyan közigazgatási határozat esetében, ahol a megállapított fizetési kötelezettség mértéke az egymillió forintot nem éri el, és a határozat egyéb jogkövetkezményt is megállapít.
Álláspontja szerint a Pp. 340/A. §-a (2) bekezdésének b) pontja bizonytalan tartalmú, túlzottan leegyszerűsítő (nincs tekintettel a szabályozott életviszonyok összetettségére), értelmezési igénye igen magas, továbbá a bírság és az ügy (a felmerülő jogkérdés) szakmai, társadalmi, gazdasági jelentősége közötti korreláció hiányára nincs figyelemmel.
Indítványában azt is rögzítette: ha a közigazgatási szerv határozata az összességében egymillió forintot meg nem haladó mértékű bírság kiszabása és egyéb fizetési kötelezettség megállapítása mellett egyéb, a fizetési kötelezettség körébe nem tartozó kötelezést is tartalmaz, a jogerős ítélet felülvizsgálata megengedett.
A Pp. 340/A. § (2) bekezdésében írt korlátozások közös jellemzője az, hogy a korlátozás nem a pertárgyértékhez vagy a felülvizsgálati kérelemben vitássá tett értékhez kapcsolódik, hanem a közigazgatási határozatban megállapított fizetési kötelezettséghez. Ez a szabályozás kiküszöbölte annak lehetőségét, hogy a fél által előterjesztett kereseti vagy felülvizsgálati igény képezze az alapját a későbbi jogorvoslat lehetőségének. Ennek nyomán olyan objektívnek tekinthető helyzet jött létre, amely a közigazgatási határozat ismeretében már meghatározza az ügy Kúria elé kerülésének lehetőségét.
Mindezzel együtt a Pp. 340/A. § (2) bekezdés megfogalmazásai több esetben vitára adhatnak alapot. Az eltelt évek joggyakorlata a felszínre hozta a Pp. 340/A.§. (2) bekezdés b) pontjában szabályozott felülvizsgálati korláttal kapcsolatos jogértelmezési problémákat, amely alapvetően abból fakad, hogy a közigazgatási hatósági ügyek többségében a jogsértés megállapításához rendelhető jogkövetkezmények között a bírság csak az egyik lehetőség, amely mellett több nem összegszerű - hatásában akár súlyosabb - jogkövetkezmény is alkalmazható. Példaként megjelölhető a közbeszerzésekről szóló 2011. évi CVIII. tv. 152.§ (3) és (4) bekezdése, ahol a bírság és a gazdasági szereplőnek a közbeszerzési eljárásban való részvételtől (külön jogszabályban meghatározottak szerinti) eltiltása együtt jelenhet meg.
A fogyasztóvédelemről szóló 1997. évi CLV. törvény 47. § (4) bekezdése is hasonlóképpen rendelkezik, bár az nem elkülönített törvényi kategóriaként szabályozza az intézkedéseket, csak jogkövetkezményekről rendelkezik, amelyek között egyértelmű minősítésbeli megkülönböztetést nem tesz, sőt az (anyagi jogi) bírságot a 47. § felsorolásának utolsó elemeként szerepelteti.
Ugyanígy más típusú ügyekben az egyéb jogkövetkezmények - például tevékenység kifejtésétől eltiltás, építmény bontásának elrendelése, üzlethelyiség vagy telephely bezárása - súlyosabb hátrányt jelenthetnek, mint a bírság vagy más fizetési kötelezettség teljesítése.
A szabályozás problémája az is, hogy a bírság felső határát, tételét számos esetben a bírságolt ügyfél személyi jellemzői határozzák meg. Így a munkaügyi ellenőrzésről szóló 1996. évi LXXV. törvény 7. §-ának (5) bekezdése szerint természetes személy munkáltatóra első jogsértés esetén legfeljebb egymillió forint összegű bírság szabható ki, emiatt az ítélet felülvizsgálata a vizsgált jogszabályhely szabályozása miatt eleve kizárt.
A jogegységi tanács elsődlegesen indokoltnak látta a felülvizsgálati kérelem benyújtására jogosultak jogorvoslathoz fűződő alapjogának vizsgálatát is a kérdés megválaszolásához.
Az Alkotmánybíróság Alaptörvény XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdéséhez fűzött jogértelmezéséből [9/2013.(III.6.) AB határozat, 22/2013.(VII.19.) AB határozat, 35/2013.(XI.22.) AB határozat, 22/2014.(VII.15.) AB határozat, 12/2015.(V.14.) AB határozat, 17/2015.(VI.5.) AB határozat] az alábbi következtetésre jutott:A jogorvoslathoz való jog kizárólag egyfokú, az nem terjed ki a rendkívüli jogorvoslatokra. Amennyiben egyszer megtörtént a hatékony és érdemi felülvizsgálat, úgy lehetséges a sérelem további vizsgálata, az abban való döntés, de ahhoz már nem fűződnek az alapjogi intézményvédelmi kötelezettségek az állam oldaláról és garanciák a jogosultak részére. Tekintettel arra, hogy a Kúria peres ügyekben – az értelmezési hierarchia csúcsán - soha nem hoz „elsőként” döntést és közigazgatási ügyekben a közigazgatási határozat bírósági felülbírálata egyszer már megtörtént mielőtt a Kúria elé kerül az ügy, ezért a rendkívüli jogorvoslatra nem vonatkoztathatók az alapjog érvényesülése kapcsán megkerülhetetlen szabályok.
Mindazonáltal figyelemmel kell lenni arra a körülményre, hogy bármely törvényben biztosított jogorvoslat – így a felülvizsgálati kérelem is – akkor felel meg az Alkotmánybíróság által támasztott követelményeknek, amennyiben a jogorvoslati fórum az állított jogsérelmet megvizsgálja és a döntés hibás - törvénysértő (megalapozatlan) - volta esetén azt orvosol(hat)ja, a jogszabálysértést kiküszöböl(het)i [22/1995.(III.31.) AB határozat, 42/2004.(XI.9.) AB határozat].
Amennyiben a törvényben biztosított, de értékhatárhoz kötött felülvizsgálati kérelem esetében a Kúria az állított jogsértést egészében nem tudja reparálni, így az azonos jogalapból származó többes kötelezések esetében a bírságkötelezést érintetlenül kell hagynia, úgy nem teljesülnek a jogorvoslattal szembeni általános alkotmányossági követelmények. A jogerőssé vált bírságkötelezés a fél számára a továbbiakban sem jogalapját, sem pedig összegszerűségét tekintve nem vitatható.
Utalni kell továbbá arra is, hogy a 340/A. § (2) bekezdés b) pontjának az a) és c) pontok szerinti, megszorító értelmezése az egyes ágazati szabályok sajátosságai folytán akadályát képezi annak, hogy bizonyos ügycsoportok a Kúria ítélkezési területébe kerüljenek. Jóllehet a felülvizsgálati hatáskör teljessége nem feltétele a Kúria jogegységesítő alkotmányos hatásköre gyakorolhatóságának, mégis szükséges annak ésszerű keretek között tartása.
A Kúriának a jogegységi indítvány alapján eljárásjogi szempontból a Pp. 340/A. § (2) bekezdés b) pontjának tartalmát kellett megvizsgálnia. Másképpen fogalmazva: abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy a közigazgatási perben milyen körben vizsgálhatók érdemben azok a felülvizsgálati kérelmek, amelyek alapját bírságot kiszabó közigazgatási határozat adja.
A Pp. 340/A. § (2) bekezdése szerint:
(2) Nincs helye felülvizsgálatnaka) az adóhatóságnál fennálló, továbbá az adók módjára behajtandó köztartozásnak minősülő fizetési kötelezettséget megállapító,b) a bírságot kiszabó ésc) a kisajátításiügyekben, ha a közigazgatási hatósági ügyben vagy a bírságot kiszabó határozatban megállapított fizetési kötelezettség, illetőleg kártalanítási összeg az egymillió forintot nem haladja meg.
A Pp. 340/A. § (2) bekezdésének módosításához fűzött miniszteri indokolás szerint az értékhatárhoz kötött korlátozás nem alkotmányellenes, azonban az az egyéb, például bírói mérlegeléshez kötött korlátozáshoz képest a jogbiztonságot jobban, egyértelműbben szolgálja, előreláthatóvá, illetve kiszámíthatóbbá teszi. A jogalkotás előkészítője a Polgári perrendtartás módosításakor az értékhatár korlát meghatározásának indokait a magánjogi, gazdasági perek esetében alkalmazott korlátozó rendelkezésekkel hozta párhuzamba azzal, hogy annak bevezetése hozzájárul a Kúria előtti felülvizsgálati eljárás hatékonyságának növeléséhez, a harmadfokú ítélkezés helyett jogkérdésekben történő állásfoglalás irányában történő elmozduláshoz.
A hatósági jogalkalmazás során hatóság alkalmazza konkrét egyedi ügyre a jogszabályt, ennek során engedélyez, hozzájárulásokat ad, kötelez, szankcionál, kényszereszközöket alkalmaz, ha a hatóság döntésének az érintettek önként nem tesznek eleget. Határozatai így összetettek, mert ugyanazon jogalapból eredően nem csupán bírság kiszabására jogosult, hanem emellett egyéb intézkedések foganatosítására is.
Erre tekintettel megválaszolásra váró kérdés, hogy ilyen esetben kizárólag a határozatban kiszabott bírság összeg mértéke-e a mérvadó a felülvizsgálat szempontjából. A válaszhoz elsőként a „bírságot kiszabó” ügy fogalmát kell meghatározni. A jogalkotó akaratát figyelembe vevő értelmezés alapján - az ügyészi indítvánnyal egyetértve - arra a következtetésre lehet jutni, hogy a rendelkezés bevezetésével a törvényalkotó alapvető célja az volt: összhangban a vagyonjogi ügyekre irányadó szabályozással a Kúria elé a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálata keretében se érkezzenek egy meghatározott értékhatár alatti ügyek.
Az önmagában a jogszabályhelyre koncentráló objektív értelmezésből az következik, hogy az értékhatár szerinti korlátozás kizárólag a bírságoló határozatokra értelmezhető. A bírságoló határozat alatt pedig nem érthető más, mint az a határozat, amely az adott cselekmény jogkövetkezményeként bírságot szab ki, de semmilyen további jogkövetkezményt nem alkalmaz, s nem tartalmaznak további előírást valamely magatartás tanúsítására vagy korlátozásra.
Ennek értelmében a jogszabályhely nyelvtani és objektíve tételezhető célja szerinti értelme alapján arra az álláspontra kell helyezkedni, hogy a Pp. 340/A. § (2) bekezdés b) pontjának hatálya alá csak azon közigazgatási ügyek tartoznak, amelyekben a közigazgatási határozat kizárólag bírságot kiszabó rendelkezést tartalmaz. Más tartalmat csak abban az esetben lehet tulajdonítani a vizsgált szabályozásnak, amennyiben az a bírságoló határozat megjelölés mellett alkalmazta volna a „más jogkövetkezmény” fordulatot is. Ennek hiányában a kiterjesztő értelmezés kizárná az olyan határozatok elleni felülvizsgálatot, ahol a bírságolás mellett egyéb - nem pénzbeli – kötelezésre, magatartás tanúsítására, attól való eltiltásra is kiterjed a határozat érdeme.
A közigazgatási határozatban jogkövetkezményként megállapított bírság, valamint egyéb rendelkezés az esetek döntő többségében azonos jogalapból ered, illetőleg azonos anyagi joghoz kapcsolódik. Emiatt eljárási szempontból sem választható szét a bírság és az egyéb rendelkezés felülvizsgálata, mivel az ügyben alapul fekvő közigazgatási anyagi jogi kérdés mindkét rendelkezést érinti. A felülvizsgálati eljárásban a bírósági döntés következményét és végrehajthatóságát érintő visszás helyzetet idézne elő a bírság és a további hatósági rendelkezés vizsgálatának különválasztása, illetőleg az ezzel kapcsolatos jogerős ítélet felülvizsgálatának korlátozása. Amennyiben a felülvizsgálati eljárás eredményeként a Kúria a jogerős ítélet azon részét, amely a bírság melletti hatósági rendelkezés törvényességét érinti, jogsértőnek találná, úgy az nyilvánvalóan a bírság törvényességét is érintené, arra kihatna, azonban ennek eljárási következményét nem lehetne levonni. Lényegében olyan helyzet állna elő, hogy az azonos jogalapból eredő bírságra vonatkozó rendelkezés hatályában maradna, ugyanakkor bíróság az összefüggő külön hatósági rendelkezést jogszabálysértés miatt mellőzi vagy megváltoztatja. Hangsúlyozza azt is a Kúria, hogy sem a peres eljárás szabályai, sem pedig a közigazgatási hatósági eljárás szabályai nem teszik lehetővé ebben az esetben a jogerős ítéleti rendelkezés bármilyen tartalmú korrekcióját. Mindez tehát azt jelenti, hogy sem anyagi jogi sem eljárásjogi szempontból nem valósítható meg felülvizsgálati eljárásban az azonos jogalaphoz kötődő bírság, valamint egyéb határozati rendelkezés elválasztása, a jogorvoslatot ilyen helyzetben egységesen és korlátozástól mentesen kell biztosítani.
A kifejtettekre tekintettel a Pp. 340/A. § (2) bekezdésében foglalt értékhatárhoz kötött korlátozást úgy kell értelmezni, hogy a törvényi rendelkezés betölthesse pergátló funkcióját, ugyanakkor ne korlátozza szükségtelenül az ügyek meghatározott csoportjában a Kúria Alaptörvényben megfogalmazott jogegységesítő feladatát.
Dr. Kalas Tibora jogegységi tanács elnöke
Dr. Heinemann Csillabíró, előadóDr. Kurucz KrisztinabíróDr. Hörcherné dr. Marosi IldikóbíróDr. Stark Mariannabíró

matches: KÚRIA Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria