text:
A környezetvédelmi jogalkotás és jogalkalmazás idõszerû kérdései c. konferencia elõadásai - 2001. december 13-14.
A környezetvédelmi jogalkotás és jogalkalmazás idõszerû kérdései c. konferencia elõadásai - 2001. december 13-14. Visegrád
A környezethez való jog, mint az állam környezetvédelmi funkciójának értelmezése. Az Európai Közösség jogalkotásának hatásaiból eredõ feladatok
Dr. Bándi Gyula, intézetvezetõ egyetemi tanár, PPKE
1. A környezethez való jog
Az ENSZ Környezetvédelmi Programja Magyar Nemzeti Bizottsága 2001. december 10-én, a konferencia hetének hétfõjén ülésezett az ENSZ Emberi Jogok Napja alkalmából, kiváló elõadók - Sólyom László, Takács Albert és Fülöp Sándor - tolmácsolásában vitatva meg a környezethez való jog aspektusait. Ez a vitaülés adta az ötletet ahhoz, hogy magam is a környezethez való jog kérdését tekintsem kiindulási pontnak, holott nyilvánvaló, hogy nem e kérdés jelenti a környezeti jogalkotás és jogalkalmazás hétköznapi prioritását.
A környezethez való jog már közel 30 éve szerepel a nemzetközi dokumentumokban. Elsõként az ENSZ 1972-es Stockholmi Környezetvédelmi Világértekezlete említette az 1.sz. alapelvben, amely - az életminõséget állítva középpontba egy fogyasztói társadalmi túlsúly ellenében - kimondja:
"Az embernek alapvetõ joga van a szabadsághoz, egyenlõséghez és a megfelelõ életfeltételekhez egy olyan minõségû környezetben, amely emberhez méltó és egészséges életre ad lehetõséget, ugyanakkor pedig ünnepélyes kötelezettsége, hogy e környezetet a jelen és jövõ nemzedékek számára megóvja és javítsa."
Húsz évvel késõbb, a Riói Nyilatkozat 1. sz. alapelve valójában megismétli a fentieket:
"Az emberek állnak a fenntartható fejlõdés középpontjába. Joguk van az egészséges és produktív életre a természettel harmóniában." A környezethez való jog mely azonban a mai napig nem szerepel kötelezõ erejû nemzetközi dokumentumokban.
A környezetvédelem azonban olyan új érdekként jelenik meg, amelynek át kell törnie a formális akadályokat. Ezen álláspont igazolásaképpen hozta meg az Európai Emberi Jogi Bíróság 1994. december 9-én a López Ostra kontra Spanyolország ügyben határozatát. A López Ostra eset egy, a panaszosok lakása mellett - 12 méterre ! - lévõ, illegális szilárd és folyékony hulladék-kezelõ létesítmény által okozott környezeti károkra alapozódott. A tényállás rövid tartalma emellett a spanyol hatóságok és bíróságok elmarasztalására is irányul, amelyek nem tettek meg mindent a panaszosok védelem érdekében.
Panaszosok kérelmüket az Európai Emberi Jogi Konvenció több cikkelyére is alapozták, így egyebek között a fizikai és pszichikai integritáshoz való jogra (15. cikkely), a szabadsághoz és biztonsághoz való jogra (17. cikkely), vagy a magánélethez és családi élethez való jogokra (18. cikkely). A Bíróság végezetül egy ponton igazat adott a panaszosoknak, mégpedig a Konvenció 8. cikkelyére alapozva.
A környezeti ártalom tehát alkalmas a magánélet, illetve a magánlakáshoz való jog megsértésére, így annak ellenére védelmet élvezhetnek a környezeti érdekek, hogy közvetlenül nem jelennek meg az emberi jogok palettáján. Figyelmet érdemel a 8. cikkely 2. bekezdése is, hiszen a spanyol állam e tekintetben arra hivatkozott, hogy a hatóság semmilyen módon nem avatkozott a jog gyakorlásába. A Bíróság értelmezésében azonban a hatóságot aktív kötelezettség is terheli, a jogok biztosítása érdekében. Az állam tehát beavatkozásra köteles (ez az emberi jogok 3. generációjára utaló követelmény !), ha az egyének védelme ezt igényli.
Az Emberi Jogi Bíróság elõtt szereplõ másik ügy néhány évvel késõbb a Guerra és Társai eset volt, amelyekben még nyilvánvalóbbnak tûnt a közigazgatási hatóság mulasztása abban a tekintetben, hogy nem tájékoztatta megfelelõen a helyi lakosokat a környéken lévõ veszélyes ipari létesítményekrõl. Manfredonia környékén 40 asszony próbálta keresni igazát az Enichem mezõgazdasági vegyszergyár ellenében. A kérelmezõk szerint a nem megfelelõ információ életük, egészségük kockáztatását jelentette.
Az esetet a Konvenció 10. cikkelyére, az információ szabadságához való jogra alapozták. Ugyancsak alkalmazhatónak tartotta a Bíróság a már említett 8. cikkelyt.
Mindkét fenti esetbõl nyilvánvaló a hatóság, illetve az állam aktív kötelezettsége olyan értelemben központi kérdés, amely a hazai alkotmánybírósági törvényben foglalt mulasztásos alkotmánysértéshez hasonló követelményt foglal magában.
A hatályos nemzetközi egyezmények közül az Aarhus-i Egyezmény az, amelyik a környezethez való jogot megvalósítandó célként kezeli, amikor az Egyezmény létjogosultságát a következõképpen indokolja: "1. cikk: A jelen és jövõ generációkban élõ minden egyén azon jogának védelme érdekében, hogy egészségének és jólétének megfelelõ környezetben éljen ..." alkották meg a nemzetközi instrumentumot.
A nemzetközi kapcsolatok körébõl az EU által manapság tárgyalt alapvetõ jogok kartájának tervezetét kell végezetül kiemelni, amelynek 37. cikkelye a következõképpen fogalmaz: "A környezetvédelem magas szintjét és a környezet minõségének javítását az Unió más politikáiba kell integrálni és a fenntartható fejlõdés elvével összhangban biztosítani." Ismét a követelményi oldal emelkedik ki, mint az elõzõekben minden esetben.
A hétfõi vitaülésen Sólyom László is hangsúlyozta, hogy akkor lehet valami jog, jelen esetben emberi vagy állampolgári jog, ha máshol, másoknál - állampolgári jog esetében ez valamilyen formában az állam szerepét is feltételezi - ez kötelezettségként jelenik meg. Ez egyképpen igaz a magánjogi viszonyokra, vagy az állampolgári jogokra. A kérdés azonban az, hogy milyen irányban, mely jogalanyok tekintetében jelenik meg ezen kötelezettség.
A kötelezettség megvalósítása kapcsán éppen ezért ideje hazai vizekre evezni, amikoris elsõként az 1976. évi II. törvényt - az emberi környezet védelmérõl - kell megemlíteni, amelynek - érezhetõ stockholmi behatásra - 2. § (2) bekezdése a következõképpen fogalmazott:
"Minden állampolgárnak joga van arra, hogy emberhez méltó környezetben éljen."
Az 1989-ben alapvetõen módosított Alkotmány a környezethez való jogot két eltérõ úton szabályozta. 18.§-ában - tehát nem az állampolgári jogok, hanem az általános rendelkezések között - az állampolgári jogot fejleszti tovább és emeli alkotmányos elvvé:
"A Magyar Köztársaság elismeri és érvényesíti mindenki jogát az egészséges környezethez."
Ugyanezen Alkotmány 70/D. §-ában ismételten megjelenik a környezetvédelem szükségessége, az egészéghez való jog biztosítása eszközeként:
"70/D.§.(1) A Magyar Köztársaság területén élõknek joguk van a lehetõ legmagasabb szintû testi és lelki egészséghez.
(2) Ezt a jogot a Magyar Köztársaság a munkavédelem, az egészségügyi intézmények és az orvosi ellátás megszervezésével, a rendszeres testedzés biztosításával, valamint az épített és a természetes környezet védelmével valósítja meg."
Az Alkotmány említett 18. §-át vizsgálva a környezethez való jog ott megjelenõ legfontosabb elemei a következõk:
A vonatkozó szakasz kiemeli az állami cselekvés fontosságát azáltal, hogy közvetlenül utal az állam felelõsségére a jog érvényesítése terén.
A környezethez való jog mindenkié, állampolgárságra tekintet nélkül.
A jog általánosan fogalmaz, hiszen az "egészséges környezet" címszava alatt az esetek széles körét érthetjük, amelyek nem feltétlenül kapcsolódnak materiális és kézzelfogható érdekek védelméhez. Az egészséges környezet a mentális és a fizikai egészséget egyaránt jelenti.
A mai magyar gyakorlatban a környezethez való jog legfeljebb az Alkotmánybíróság elõtti eljárásban kerülhet szóba. Csupán e bíróság jogosult arra, hogy alkotmányossági alapon ítéljen meg igényeket. Az általános bíróságok alig alkalmazzák az alkotmányos jogokat - nincs tehát alapjogi bíráskodás - , mint egyes esetek hivatkozási alapjait. Az Alkotmánybíróság 28/1994. sz. határozata a környezethez való alkotmányos jog értelmezésében kitér mind az Alkotmány 18. §-ának, mind pedig 70/D. § (2) bekezdésének értékelésére.
A határozat lényegét a környezethez való jog szemszögébõl az indokolás III. 2. a) alpontja és III. 3. pontja tartalmazza.
III. 2. a): "A környezethez való jog jelenlegi formájában nem alanyi alapjog, de nem is pusztán alkotmányos feladat vagy államcél, amelynek megvalósítási eszközeit az állam szabadon választhatja meg."
III. 3.: "A környezetvédelemhez való jog mindezekkel szemben elsõsorban önállósult és önmagában vett intézményvédelem, azaz olyan sajátos alapjog, amelynek az objektív, intézményvédelmi oldala túlnyomó és meghatározó. A környezethez való jog az állam környezetvédelemre vonatkozó kötelességei teljesítésének garanciáit emeli az alapjogok szintjére, beleértve a környezet elért védelme korlátozhatatlanságának feltételeit is. E jog sajátosságai folytán mindazokat a feladatokat, amelyeket másutt alanyi jogok védelmével teljesít az állam, itt törvényi és szervezeti garanciák nyújtásával kell ellátnia."
A környezethez való jogok értelmezésekor alapjában kétféle álláspont ütközik. Az egyik a környezethez való alkotmányos jogot eljárási kérdésnek tekinti, oly módon, hogy a jog az állam szabályozási és védelmi felelõsségét jelenti. A másik értelmezés a környezethez való jognak tartalmi értelmet ad, alanyi jogi minõséget feltételezve. Maga az idézett határozat is utal erre az értelmezésre, fõleg mint ellenpéldára. Az alanyi jogi minõség a környezethez való jog tartalmi kereteit is felölelné, amire azonban az egy-két mondatos meghatározások a jogalkalmazás jelenlegi hazai szintjén nem elegendõek.
Az állam környezetvédelemmel kapcsolatos kötelezettségének teljesítése a határozat szerint nem enged teljes értelmezési szabadságot az állam számára. Az indokolás IV. 1. pontjában az Alkotmánybíróság valójában a védelem elvárható alsó szintjét jelöli ki - "az állam nem élvez szabadságot abban, hogy a környezet állapotát romlani engedje, vagy a romlás kockázatát megengedje" - anélkül, hogy ezt pontosan meghatározná. Az állam ilyen kötelezettségei teljesítéséhez a határozat a megelõzést tartja legmegfelelõbbnek.
Az Alkotmánybíróság markánsan fogalmaz egy, a természetvédelmi oltalommal kapcsolatos ügyben - 48/1997. (X. 6.) AB határozat. Az Alkotmánybíróság e határozatban tovább pontosította az eddig már leírtakat, egyebek között a következõ indokolással:
"A természetvédelemben a védettség szükségességének objektív - bizonyos körben nemzetközi normákban kötelezõen megállapított - ismérvei vannak. A természetben okozott károk véges javakat pusztítanak, sok esetben jóvátehetetlenek, a védelem elmulasztása visszafordíthatatlan folyamatokat indít meg. Emiatt a környezetvédelemhez való jog érvényesülésében nem lehet a gazdasági és társadalmi körülményektõl függõ olyan minõségi és mennyiségi hullámzást megengedni, mint a szociális és kulturális jogokéban, ahol a körülmények megkívánta megszorítások késõbb orvosolhatók. E sajátosságok miatt a környezethez való jog védelmének eszközei között a megelõzésnek elsõbbsége van, hiszen a visszafordíthatatlan károk utólagos szankcionálása nem tudja helyreállítani az eredeti állapotot. … A környezethez való jog érvényesítése a védelem elért szintjének fenntartásán belül azt is megkívánja, hogy az állam a preventív védelmi szabályoktól ne lépjen vissza a szankciókkal biztosított védelem felé. Ettõl a követelménytõl is csak elkerülhetetlen szükségesség esetén és csak arányosan lehet eltérni [28/1994. (V. 20.) AB határozat, ABH 1994, 140-141.]."
A fentiekbõl következõen amikor jelen konferencia keretében a környezetvédelmi jogalkotás és jogalkalmazás idõszerû kérdéseit vizsgáljuk, az állami felelõsség AB által vázolt kereteit is megtapasztaljuk. Természetesen a környezethez való jog megvalósítása messze nem jelentheti kizárólag az állami felelõsség érvényesítését, hiszen minden jogalany számára hasonlóképpen kötelezettséget jelent. A jog gyakorlása, vagy a jog élvezete egyben kötelezettségként is megjelenik a jogosultak irányában is. Az állampolgárok, illetve a jogalanyok általában, ugyancsak kötelesek mások jogait tiszteletben tartani, a környezetvédelmi elvárásokat teljesíteni. Mindehhez azonban ezen elvárásokat is meg kell határozni, így ismét eljutunk az állami aktivitás szükségességéhez.
2. Az állam kötelezettségei
Az állam nem önmagáért való intézmény, hanem rendeltetést tölt be a társadalomban. Rendeltetését funkcióin keresztül gyakorolja, amely funkciók a fõbb kötelezettségcsoportokat jelentik - ilyen a közrend védelme, a szociális biztonság alapvetõ feltételeinek megteremtése, illetve a modern államban ilyennek minõsül a környezetvédelem is. Berényi Sándor 1990-ben így fogalmazott, a modern állam és közigazgatás változó szerepét elemezve:
"...a gazdasági élet jogi szabályozásában megjelennek olyan elemek, amelyek ugyan sui generis nem gazdasági karakterûek, azonban súlyos gazdasági következményeik vannak.... Ide sorolható a környezetvédelmi jog és az ehhez kapcsolódó közigazgatási jogalkalmazás."
Berényi szerint mindehhez specifikus közigazgatási intézményrendszer is szükséges.
Az állam kötelezettség- és felelõsségvállalása a környezetvédelem terén három nagy részkötelezettségre osztható:
az állam kötelezettsége, hogy a környezetvédelem feltételeit kialakítsa, a védelem érdekeit - ezzel együtt tehát a környezethez való jogot - érvényesítse;
az állam felelõsséggel tartozik az állami szervek és az állami tulajdon által okozott környezeti veszélyért. ártalmakért, károkért;
az állam egyes esetekben közvetlen érdekeltsége nélkül is köteles helytállni, tehát mögöttes felelõssége érvényesül, pusztán azért, mert a környezeti károkat a kumulatív hatások elkerülése érdekében fel kell számolni, de legalábbis mérsékelni kell.
Amikor állami feladat-és kötelezettségvállalásról van szó, ezt kiterjesztõen értelmezzük, oly módon, hogy az valamilyen formában magába foglalja ugyan minden állami szerv kötelezettségeit is, de az államon belül elfoglalt szerepük, helyük függvényében eltérõ módon. Az állami feladatokon belül elsõdleges felelõsség hárul általában a közigazgatásért felelõs szervezetekre, mert ezek közvetítik az állam rendszeres jelenlétét, méghozzá jogokat és kötelezettségeket alakító (konstitutív) módon - szemben pl. a bírói jogalkalmazással, amely nem alakítja a jogokat és kötelezettségeket, hanem azokat megállapítja (deklaratív szerepvállalás).
Az állam kötelezettsége és felelõssége mint elv magában foglalja természetesen az állam ebbõl eredõ jogait is, a kötelezettségek minél megfelelõbb teljesítése érdekében - ez lesz az alapja a környezethasználókkal szembeni felelõsség érvényesítésének. Ezen elv távolról sem jelenti az állami felelõsség kizárólagosságát, sokkal inkább a környezeti érdekek közvetett és közvetlen úton való érvényesítése megfelelõ arányának kialakítását.
Az állami kötelezettségvállalás egyes részelemei:
Az állam értékelje a környezetvédelmet saját, állami érdekként és ezt jelenítse meg hivatalos politikájában.
Az állam a környezetvédelmi tevékenységek legfõbb irányítója, mind a hierarchikus irányítás, mind a közhatalmi eszközök alkalmazása, mind az elvi irányítás értelmében.
Az irányítás elkülönült szervezetrendszer kialakítását igényli, nem összemosva a gazdálkodási vagy más környezetre veszélyes tevékenységeket az ezekkel néha látszólag ellentétes érdekként megjelenõ környezetvédelem feladatköreivel.
A szervezetrendszer tevékenysége tartalmi alapozását a jogalkotás jelenti.
A szabályozás feladatai közül külön is kiemelést érdemel a gazdasági szabályozó feladatkör.
A környezetvédelmi kutatások irányítása, koordinálása szintén állami feladat.
A környezetvédelmi információs rendszer kialakítása egyfajta közszolgáltatás.
A fenti kettõre alapozható a környezetvédelmi tárgyú oktatás és ismeretterjesztés.
Feltétlenül része ezen elvnek az állam részérõl jelentkezõ koordináció, mint az alant tárgyalásra kerülõ együttmûködés elvének feltétele.
Ide kell sorolni az állami támogatások rendszerét, melynek a környezetvédelmi célú alapok vagy az anyagi támogatás csupán egy elemét alkotják, a szakirányú támogatás, az információellátás vagy más materiális segítségnyújtás mellett.
A nemzetközi együttmûködésben való tényleges közremûködés is állami feladat.
A 83/1997. (IX. 26.) OGY határozattal kihirdetett Nemzeti Környezetvédelmi Program ezt a gondolatot a gazdaszemlélet elvével kapcsolja össze, mondván, hogy "mind az állam szintjén, mind az önkormányzatoknál az értékek megtartásának érdekében kialakuljon egy "gazdatípusú szemlélet" és az ennek megfelelõ felelõsségtudat is. A stratégia célként tûzi ki az állami és önkormányzati környezetvédelmi példamutatást, mert "e nélkül nem várható el a lakosságtól és a vállalkozóktól a környezetvédelem érdekében történõ cselekvés."
Ha már azonban programokról beszélünk, akkor vizsgáljuk meg az EK vonatkozó követelményeit, amelyek ugyancsak programokban jelennek meg, nem lévén közvetlen javaslat az állami feladatok megosztására.
Az Ötödik Környezetvédelmi Akcióprogram harmadik fejezete a környezetvédelem szereplõinek feladatait határozza meg. A feladatok megvalósításának a megosztott felelõsség elvére kell épülnie, különösen a gazdasági élet szereplõinek széleskörû és aktív bevonásával. A fejezet a Maastrichti Szerzõdés által a Közösség politikáira és tevékenységeire általánosan irányadó szubszidiaritás alapelvét fordítja le a környezeti politika nyelvére, s köti össze a megosztott felelõsség környezeti politikai koncepciójával. A Programnak a fenntartható fejlõdés végsõ célja elérése érdekében kitûzött közelebbi céljai és meghatározott feladatai csak a társadalom minden rétegének, a gazdaság minden résztvevõjének bevonásával, az összes érintett szereplõ összehangolt, partnerkénti együttmûködésével valósítható meg.
Ha azonban szubszidiaritás és megosztott felelõsség együtt kerül szóba, elsõsorban azt kell tisztázni, állami oldalról mely szervekre terjed ki a felelõsségben való részesedés, illetve mely szerveken kérhetõ számon és milyen formában a gazdaszemlélet érvényesítése. Vajon a közigazgatás kötelezettsége, vagy ha úgy tetszik, kiváltsága marad a környezeti érdekek érvényesítése, vagy pedig szélesebb értelemben kell az államot tekintenünk ? Jelentheti-e a hatalommegosztás, hogy a környezetvédelem csak végrehajtói hatalmi, esetleg jogalkotói feladat, vagy ennyire nem szûkíthetõ le az állam értelmezése ?
Ha leltárt készítünk az érintett állami szervek között - korántsem a teljesség igényével - legalábbis a következõket találjuk:
Az Országgyûlés magától értetõdõen jogalkotási szerepével kell megvalósítsa az állampolgári jogok Alkotmányban is biztosított érvényesülését.
A Kormány és minisztériumai - nem vizsgáljuk a miniszteriális felelõsségeket külön-külön - mint közigazgatási szervek az állami funkciót gyakorolva valósítják meg saját rendeltetésüket. Ebben segítséget nyújtanak az utóbbi évtizedben nálunk is nagyobb jelentõségre szert tevõ tanácsadó testületek, jelen esetben az Országos Környezetvédelmi Tanács. A Kormány felelõsségét az EK bõvítés kérdésköre még jobban aláhúzza, hiszen a közösségi jog a kormányt kötelezi.
Az önkormányzatok is részei az államnak, környezetvédelmi kötelezettségeik között találunk kötelezõen - ez egyre bõvülõ kör - és szabadon választott feladatokat, településgazdai, helyi közhatalmi, helyi közigazgatási, helyi közügyeket ellátó, ezen belül különösen közszolgáltatói, szerepük megvalósításaként. Az Ötödik Akcióprogram kapcsán már emlegetett szubszidiaritásnak itt van ismét kiemelkedõ jelentõsége.
Az Alkotmánybíróság környezetvédelmi elkötelezettségét már bemutattuk, ami szorosan kapcsolódik a környezethez való jog alkotmányos értelmezéséhez. Az AB évek óta igazolta ezen állításomat, amelyet Péter Judit így foglal össze egyes területfejlesztési ügyek kapcsán: "Ez az álláspont pedig kifejezetten a környezetvédelmi érdekek elsõbbségét húzza alá, mintegy figyelmeztetve a jogalkotót arra, hogy a késõbbiekben hasonló összevetés esetén milyen döntés várható."
Az ombudsman - állampolgári jogok országgyûlési biztosa - elé kerülõ panaszok közül számos környezetvédelmi jellegû, melyet a rendszeres éves jelentések vonatkozó részei is bizonyítanak. E tekintetben az ombudsmani értelmezés az AB értelmezéséhez igazodott.
Az ügyészségek szerepét a környezetvédelemben mind a környezetvédelmi törvény (1995. évi LIII. tv.), mind pedig a természetvédelmi törvény kiemeli (1996. évi LIII. tv.), de ezen túlmenõen is egyre jelentõsebbnek mondható az ügyészi szerepvállalás, melynek részleteit jelen konferencia keretében is, de más publikációk is elemzik.
Az állami szervek közül még nem került sor a bíróság feladatainak értékelésére. Sajnálatos módon a bírói joggyakorlat egyenlõtlenül alakul, és ennek oka nem a bíróságok jogalkalmazói magatartása, hanem a perlési kedv alakulása. A közigazgatási határozatok bírói felülvizsgálata során egyre több környezetvédelmi üggyel találkozhatunk, míg a magánjogi gyakorlat jóval nagyobb lemaradással küzd. Amíg tehát pl. Svédországban külön környezetvédelmi bíróságokat állítottak fel, nálunk ennek igénye még nem érezhetõ. A bírósági jogalkalmazás terén lenne mit fejlõdni, hiszen nagyon gyakran érzékelhetõ, ahogy a bíróságok a hagyományos közjogi vagy magánjogi értékrendet igyekeznek alkalmazni, ami azonban nem megfelelõ megközelítés a környezetvédelem sajátosságait figyelembe véve. Mindenesetre alá kell húznunk a bírói jogalkalmazás különös felelõsségét abban, hogy gyakorlatában a hagyományos jogszerûségi szempontokat ki kell egészíteni a környezeti érdekek védelmének alkotmányos követelményével is. Ennek megfelelõen kellene valóban - Lenkovics Barnabással egyetértve - egyenek között nagyobb bátorság egyes tradicionális eszközök környezetvédelmi területre való kiterjesztésében is (pl. személyiségi jogok védelme)
Mindez tehát az ÁLLAM, és annak környezetvédelmi felelõsségvállalása, a megosztott felelõsség jegyében, melynek tényleges megvalósulása még hosszabb idõt igényel. Nem lenne teljes a megosztott felelõsséggel kapcsolatos gondolatmenetünk, ha megfeledkeznénk arról, hogy e körbe nem csupán az állam és annak különbözõ szervezetei tartoznak, hanem a jogalanyok mindegyike. A megosztott felelõsség tehát magában foglalja a társadalom és a gazdasági élet minden szereplõjét. Az állam kiemelt helyzete azonban e téren is megjelenik - az államnak kell a felelõsség megosztásának részleteit, gyakorlatának jogi alapjait megteremtenie, érvényesítenie a felelõsséget azokkal szemben, akik kivonnák magukat a felelõsség alól, stb. - mindabban a sor feladatban, amit a fentiekben jeleztem. Az állam tehát megteremti a szereposztást, amelyen belül a megosztott felelõsség érvényesülhet.
3. Jogalkotás és jogalkalmazás
A konferencia hosszú évek óta az elsõ, amelynek keretében a jogalkotás és jogalkalmazás kérdései együtt, az elméleti és gyakorlati szempontok összevetésében kerülnek megvitatásra. Ez az oka annak, hogy három fél napban olyan sok mondanivalót sûrítettünk össze, bízva azonban a közeli folytatásban, így jelen találkozónak az is az igénye, hogy megteremtse a kereteket, az elõzményt a további hasonló konferenciák számára. A jogalkotás és jogalkalmazás kérdésein belül számos terület akadna, amely önmagában is megérne hasonló terjedelmû rendezvényt, ennek hiányában azonban összesûrûsödnek a kérdések egy komplex egységgé, így kovácsolva a szükségbõl - reményeink szerint legalábbis - erényt.
Amikor a jogalkotás és jogalkalmazás kérdéseit elemezzük, elsõ vizsgálandó terület az EK környezetvédelmi szabályozása, amely az utóbbi másfél év rendkívül felgyorsult jogalkotásának forrása. Másfél év alatt kívánunk bepótolni évtizedes lemaradást, ami a jogalkotótól is feszített tempót követel meg, de még inkább a jogalkalmazótól, akinek feladatai soha nem látott mértékben szélesednek ki. A sietség nem egy alkalommal vezet kellõen át nem gondolt megoldásokra. Ilyennek tartom az egységes környezethasználati engedélyrõl szóló legújabb jogszabályt is, amely az EK un. IPPC direktívájának hazai leképezése. Az integráció gondolatát azonban nem sikerült ténylegesen megvalósítani, mert a meglévõ rendszerbe történõ körültekintõ beillesztés elmaradt. Ennek egyetlen oka, hogy pótolni kellett a már említett elmaradást, mégpedig a kormányzati vállalás szerint határidõre. A belsõ szabályozási koherencia megteremtése lesz tehát a következõ feladat. Mindenesetre, ha már a sietõs jogalkotás oka az EK felé tett ígéretek szorítása, az általunk kívánt rendszerszemlélet áttekintéséhez is az EK dokumentumokat kereshetjük forrásként.
Mielõtt azonban hozzálátnánk az EK szempontok áttekintéséhez, álljon itt csupán emlékeztetõül a 83/1997. (IX. 26.) OGY határozat, a Nemzeti Környezetvédelmi Programról. Ennek vonatkozó része a következõképpen hangzik:
"Összességében a környezetvédelmi szabályozásnak egységes, összehangolt rendszert kell alkotnia, amelynek elemeit csak az egész rendszer összefüggéseinek megóvásával lehet változtatni."
A környezeti jog szempontjából az Ötödik Akcióprogram 7. fejezete lényeges szemléletet tükröz. Ez a fejezet szól az eszközök körének bõvítésérõl. A program kimondja:
"Állandó szükség van jogalkotási intézkedésekre a Közösség szintjén, így különösen
a környezetrõl való gondoskodás és a környezetvédelem alapvetõ elveinek meghatározására,
nemzetközi egyezményekhez való közösségi csatlakozásra,
egységes szabványokra és/vagy ellenõrzõ rendszerekre, amelyek szükségesek vagy alkalmasak lehetnek a közös piac integritásának megõrzése érdekében."
A jogalkotás fejlesztése mindenekelõtt ismét további gyakorlati reformok végrehajtását igényli a Program szerint:
elsõsorban az eszközöket megfontoltan kell kiválasztani és elõkészíteni,
az intézkedések és szabványok elõzetes konzultációt igényelnek,
a jogalkotásnak nem szabad megfeledkezni a végrehajtási szabályokról,
gyakorlati megvalósítási programok, pl. szakmai találkozók szükségesek.
Az EU XI. Fõigazgatósága 1996. októberében olyan anyagot terjesztett a Tanács és az Európa Parlament elé, amely a környezetvédelmi jog körében eddig nem készült el. A dokumentum a közösségi környezetvédelmi jog érvényesülési rendszerét elemzi. E Kommüniké aláhúzza annak fontosságát, hogy egyre jobban és jobban kell a jogalkalmazás és jogérvényesítés felé fordulni:
"Az acquis communautaire (közösségi jogrendszer) erõsítésének és stabilizálásának második szakaszába érkeztünk, amelynek célja, hogy változásokat hozzon a meglévõ tendenciákban, gyakorlatban és" (2. pont)
"A környezetvédelem magas szintjét mint célkitûzést elérni csak akkor lehet, ha a jogi keretek megfelelõen érvényesülnek." (3. pont)
A Kommüniké három alapvetõ jogalkalmazási, jogérvényesítési kérdést húz alá:
a környezetvédelmi jog fejlesztése és tervezése a jogintézmények komplex rendszerének kialakításával együtt;
a jogszabályok alkalmazása és megértése;
a megosztott felelõsség és a nemzeti igazgatási feladatok kérdései.
A jelentés harmadik része a meglévõ jogi és jogérvényesítési rendszerek megerõsítésével foglalkozik, melyekbõl csak egy-két elemet ragadok ki:
Elsõ kérdés volt a közösségi jog minõsége, amelyet akár a hazai jog minõsége oldaláról is vizsgálhatunk. E körben mintha nekünk szólna az üzenet, amikor a - közösségi - jog tervezetkészítési szakaszának jobb áttekinthetõségét, illetve kiszámíthatóságát várja el. Ehhez társul annak szükségessége, hogy jelenjenek meg a közösségi jog megsértésének szankciói.
Második kérdés az áttekinthetõség, ezen belül különösen a megfelelõ konzultációk lefolytatása, illetve az, hogy jogérvényesítéshez megfelelõ információs rendszert kell kapcsolni. Ide tartozik a harmadik terület, az együttmûködés erõsítése, az a bizonyos integráció.
A Hatodik Környezetvédelmi Akcióprogram (2001-2010) a fenti gondolatsornak mintegy a folytatásaként tekinthetõ. A fenntartható fejlõdés tényleges megvalósítása áll a középpontban, amely magában foglalja a társadalmi és gazdasági vonatkozásokat is. Ennek megfelelõen az életminõség javítása a fenntartható fejlõdéssel együtt értékelendõ.
A Program négy prioritás élvezõ környezetvédelmi területet emel ki (melyeket most nem vizsgálunk, csupán a rend kedvéért felsorolom azokat):
az éghajlatváltozás kérdését,
a természetvédelem és biodiverzitás kérdését,
a környezetvédelmi egészségügyi vonatkozásait (környezetegészségügy), valamint
a természeti erõforrásokkal és a hulladékkal való fenntartható gazdálkodás kérdését.
Jelen konferencia számára a Programnak az a része válik kiemelkedõen érdekesség, amely a környezetvédelmi célkitûzések megvalósításához szükséges intézményi stratégiák fejlesztését tartalmazza. Ebben a Program megjelöl öt olyan területet, ahol további lépésekre van szükség:
a meglévõ jogszabályok végrehajtásának erõsítése,
a környezetvédelmi szempontok más közösségi politikákba való integrálása,
a piac ösztönzése a környezeti érdekek figyelembevételére, elsõsorban a gazdasággal és a fogyasztókkal együttmûködésben,
az állampolgárok bevonásának és szokásai megváltoztatásának ösztönzése, valamint
nagyobb figyelem a területhasználati, fölhasználati tervezés és menedzsment kérdéseire.
Az elsõ stratégiai terület szerint a jogszabályok végrehajtása prioritást élvez a Program idõszakában, ennek megfelelõen a Bizottság következetesen érvényesíti a tagállamok elleni jogsértési eljárásokat az EK Bíróság elõtt. Ugyanakkor a jogkövetés nem csupán a szigorúságot jelenti, mert ide tartozik az átláthatóság, az önkéntes eszközök támogatása, az információhoz jutás erõsítése, a pozitív példák stratégiája, de a környezetvédelemmel kapcsolatos büntetõjogi eszközök egységesebb megítélése is. A végrehajtás kérdése nem csupán a Bizottság által a tagállamokkal szemben indított eljárásokon keresztül jelenik meg, hanem kiemelt szerepe van a tagállamokon belüli jogalkalmazásnak is. A további stratégiai területek részben ugyanezt a kérdést világítják meg más aspektusból. Ilyen a harmadik stratégiai terület egy-két pontja:
az üzleti szférával való partneri viszony kialakítása, egyebek között az önszabályozás eszközeivel vagy jogkövetést segítõ programokkal, a közigazgatási szerzõdések, megállapodások erõsítése, a jó példák bemutatása, illetve az integrált termékpolitika;
a környezetet potenciálisan károsító tevékenységek támogatásának, állami segélyezésének korlátozása;
végezetül a környezetvédelmi kártérítési felelõsség harmonizálása is e terület része.
A negyedik stratégiai terület is a fenti sort folytatja, amikor célul tûzi ki az állampolgárok megfelelõ jogosítványokkal való felruházását, illetve magatartásuk befolyásolását - ez utóbbit a Program szerint elsõsorban a megfelelõ információ segítségével lehet elérni, valamint tájékoztató anyagokkal.
A fentiekkel együtt tehát azt kell hangsúlyoznunk, hogy elsõsorban a jogalkotás átgondolt, külsõ és belsõ harmonizáción egyaránt átesett rendszere jelenti a megfelelõ jogalkalmazás feltételét. Ennek megfelelõen - és errõl éppen a jogalkotásért felelõs környezetvédelmi tárca helyettes államtitkára, Csepregi Úr elõadása szól részletesen - a gyorsított ütemben elfogadott jogszabályokat hamarosan oly módon kell újragondolni, hogy a szükséges koherencia minden tekintetben biztosított legyen. Ezzel egyidejûleg meg kell teremteni a jogalkalmazás feltételeinek minél teljesebb körét, a jogalkalmazás koherenciája érdekében.
Mindezen célkitûzés megvalósításához lényeges hozzájárulást adhat egy ilyen konferencia, amely sikerének záloga a résztvevõk által képviselt információk és területek széles spektrumában rejlik.
A konferencia megszervezésének érdeme - az ötlettõl a támogatás teljességéig - a Környezetvédelmi Minisztériumé, az általam vezetett tanszéknek csupán a kivitelezési feladatok - program összeállítása, elõadók felkérése, résztvevõi kör egyeztetése - maradt. Bevezetõ gondolataim végén éppen ezért köszönetet szeretnék mondani a Minisztériumnak, illetve vezetõinek és munkatársainak a lehetõségért, és minden elõadónak és meghívottnak, hogy jelenlétükkel biztosították a rendezvény magas színvonalát, még a természet által külön kifundált próbatétel ellenére is.

matches:
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
sui generis
bíróság
Bíróság


text:
A polgári perek nyilvánossága* - In Medias Res - In Medias Res
A polgári perek nyilvánossága* - In Medias Res
A polgári perek nyilvánossága*
Szerző: Horváth E. Írisz,
Napjainkban, mikor valamilyen elektronikus eszközt (asztali vagy hordozható számítógép, táblagép, e-könyv, mobiltelefon, televízió, játékkonzol) bekapcsolva és az internetre csatlakozva az egész „világ” elérhetővé válik, tízezer kilométereket tudunk akár a másodperc töredéke alatt „utazni”, embertársainkkal, rokonainkkal beszélgetni, egymásnak fényképeket, videókat mutatni vagy éppen a munkavégzésünkhöz szükséges vagy érdeklődésünknek megfelelő felvilágosításhoz, tájékoztatáshoz jutni, és ezáltal szinte mindenről naprakész információ birtokába kerülhetünk, elvárható, hogy ugyanilyen aktuális és friss információkat szerezhessünk a bíróságok igazságszolgáltatási tevékenysége kapcsán is. Ez egyrészt vonatkozhat magára az eljárási rendekre, az eljárási szabályokra, de akár egy-egy konkrét ügy állására vagy éppen az abban hozott határozatra. Ennek alapvető feltétele a nyilvánosság biztosítása: ez azonban nem lehet öncélú, hanem a peres felek érdekeit kell szolgálja. „Az ítélkezés nyilvánosságához való jog címzettje ugyanis – mind jogtörténeti, mind dogmatikai szempontból – a peres fél, akinek jogi érdeke fűződik ahhoz, hogy jogvitájában a bíróság a nyilvánosság kontrollja mellett tisztességes eljárásban járjon el. Azaz, nem a nyilvánosságnak van joga a fél ügyében döntő bíróságot ellenőrizni, hanem a félnek van joga ahhoz, hogy az ő ügyében döntő bíróságot a nyilvánosság kontrollja alá vesse.”1 A nyilvánosság révén ugyanakkor – az ellenőrizhetőség mellett – biztosítható a bírói pártatlanság és nem utolsósorban alkalmas arra is, hogy a társadalomnak az igazságszolgáltatásról, a bíróságokról kialakult képét, véleményét, végső soron pedig az abba vetett bizalmát befolyásolja.2 Mindezek mellett azonban a perekben, konkrétan a polgári peres eljárásokban – ugyanúgy, ahogy az élet szinte bármely területén – szükség van a személyiség védelmére is. Ezért a jogalkotó és a jogalkalmazó szerveknek különösen nagy a felelőssége a nyilvánosság és a személyiségi jogok, illetőleg az adat- és titokvédelem közötti kényes egyensúly megteremtése kapcsán, hiszen a modern ember „információéhsége” mellett a bíróságok eljárása feletti társadalmi kontroll megvalósulásának szinte elengedhetetlen feltétele a nyilvánosság, melyet azonban a személyiségi jogok védelme érdekében korlátozni lehet (és bizonyos esetekben kell is).
Jelen tanulmány célja, hogy bemutassa, illetőleg elemezze a nyilvánosság érvényesülését a polgári peres eljárásokban a nemzetközi jogi és hazai jogszabályok, valamint a vonatkozó bírósági gyakorlat tükrében, továbbá feltárja a személyiség védelmének eljárásjogi garanciáit a nyilvánosság követelményével összefüggésben.
2. A tárgyalások nyilvánossága
2.1. A tárgyalások nyilvánosságának követelménye
a nemzetközi jogi dokumentumok alapján
A tárgyalások nyilvánosságának követelménye, mint a tisztességes eljárás egyik sarkköve több nemzetközi jogi dokumentumban is említésre került – így az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságok Védelméről szóló Egyezményben, illetve az Európai unió Alapjogi Chartájában, valamint a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányában is.
A Rómában, 1950. november 4-én kelt, az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságok Védelméről szóló Egyezmény (a továbbiakban: Emberi Jogi Egyezmény) 6. cikkének (1) bekezdése a tisztességes tárgyaláshoz való jog körében, annak garanciájaként rögzíti azon jogot, hogy mindenki ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában. A korlátozás nélküli nyilvánosság alapvető emberi jogként való rögzítése nyilvánvalóan nagy hátrányokkal is járhat, ezért a (2) bekezdés a bíróságok mérlegelési jogkörébe utalta annak eldöntését, hogy megtiltsa a sajtónak és a közönségnek az egész tárgyalás vagy annak csak egy része vonatkozásában a belépést az erkölcsök, a közrend, a nemzetbiztonság érdekében, ha ez feltétlenül szükséges a kiskorúak érdekei, a felek magánéletének védelme, illetőleg egyéb olyan különleges körülmény fennállása okán, mely az igazságszolgáltatás érdekeit veszélyeztetné.
Az Emberi Jogi Egyezményben rögzített alapjogok biztosítására és érvényesítésére strasbourgi székhellyel létrehozott Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: Bíróság) előtt 1950-ben történt létrehozása óta számtalan eljárás indult a részes államok, illetőleg azok bíróságainak 6. cikkbe ütköző intézkedései, így a nyilvános tárgyalás követelményének megsértése miatt is. Ennek révén az elmúlt több mint hatvan év alatt viszonylag jól kikristályosodhatott, hogy pontosan mit is jelent a tárgyalás nyilvánossága, illetőleg annak megsértése.3
A Bíróság előtt több olyan alkalommal is (sikeresen) hivatkoztak a nyilvánosság követelményének megsértésére, mikor ténylegesen lehetőséget sem adtak a nyilvánosság mellett zajló tárgyalásra.4 Ezek közül kiemelkedik, amikor a Bíróság egyetlen szavazattal5 döntötte el Mehmet Göç ügyében – aki a 48 óráig tartó jogellenes fogvatartása okán járó kártalanítás miatt indított eljárás kapcsán kifogásolta, hogy nem tartottak egyetlen nyilvános tárgyalást sem –, hogy nem merült fel olyan körülmény, ami indokolta volna a nyilvánosság kizárását.6 A Bíróság a jogsértést ehhez képest viszonylag egyszerűen állapította meg a Franz Osinger által indított eljárásban, mely azon okból került elé, hogy az Ausztriában folyó öröklési vitában a bíróság egyetlen alkalommal sem tartott nyilvános tárgyalást. Az osztrák kormány a nyilvánosság kapcsán – paradox módon – éppen a felek személyiségi jogaira hivatkozott.7 A személyiségi jogokra való hivatkozás egyébként viszonylag gyakori a Bíróság előtt a tárgyalás nyilvánosságának megsértése kapcsán, így például Horvátországban a nagy sajtónyilvánosságot kapott Krunislav Olujić ügyében, aki a Horvát Legfelső Bíróság bírájaként és elnökeként az ellene folytatott fegyelmi eljárásban az általa állított, ellene irányuló politikai üldöztetés igazolására maga kérte a nyilvános tárgyalás tartását, a horvát kormány pedig éppen az ő személyiségi jogaira, illetve a bíróság tekintélyének megőrzésére hivatkozással érvelt a Bíróság előtt a nyilvánosság kizárására: sikertelenül…8
A nyilvánosság kapcsán azonban a Bíróság több ítéletében is rávilágított arra, hogy annak nem feltétlenül kell kiterjednie mind az első fokú, mind pedig a jogorvoslati eljárásokra: ha ugyanis a fellebbviteli bíróság nem jogosult bizonyítást lefolytatni, hanem csak revíziós jogkörben jár el – azaz a megtámadott határozatot csak jogkérdésben bírálhatja felül – nem minősül az Emberi Jogi Egyezmény 6. cikke megsértésének, ha a jogorvoslati eljárásban a bíróság a nyilvánosság kizárásával jár el, az érdemi felülbírálat esetében azonban nem lehet eltekinteni a nyilvánosságtól.9 Ugyanez igaz a kasszációs jogkörben eljáró fellebbviteli bíróságok esetében is: nincs jelentősége annak, hogy később a jogorvoslati eljárásban tart-e az eljáró bíróság nyilvános tárgyalást, ahol nincs lehetőség a meghozott határozat érdemi felülvizsgálatára.10 Kivételt képeznek azonban e körben azon bírósági eljárások, melyek esetében nem bírói fórum, hanem valamely államigazgatási szerv jár első, illetőleg másodfokon: ezekben az ügyekben a nyilvánosság követelményének a bírósági eljárásban kell érvényesülnie, függetlenül a bíróság döntési jogkörétől, azonban a per tárgyának jellege adott esetben megengedheti a nyilvános tárgyalás tartásának mellőzését, melynek feltétele a tisztességesség elvének maradéktalan érvényesülése.11
Nyilvánvaló azonban, hogy a nyilvánosság követelménye nem érvényesülhet korlátlanul. A nyilvánosság korlátozásának legegyszerűbb módja az Emberi Jogok Európai Egyezményében részes államok részéről az, ha a ratifikációval egyidejűleg érvényes fenntartást fűznek az Egyezményhez, ennek azonban feltétele az, hogy az adott jogterületet nem szabályozzák újra.12 A nyilvánosság korlátozását azonban bizonyos speciális estekben elfogadhatónak találta a Bíróság, így például az Allan Jacobsson által indított eljárásában kimondta a Bíróság, hogy egyes különleges esetekben mentesülnek a nemzeti bíróságok a nyilvános tárgyalás tartásának kötelezettsége alól akkor is, ha ugyan azt egyetlen fórumon bírálják el, viszont a vizsgálható, illetőleg felülvizsgálható körülmények olyan szűkek, hogy nem indokolt a nyilvánosság biztosítása.13 A biztonság érdekében pedig a börtönökben tartott tárgyalások kapcsán találta megengedhetőnek a nyilvánosság kizárását a bíróság az Alakram Alakbar oglu Hummatov által Azerbajdzsán ellen indított eljárásában.14
A nyilvánosság kapcsán talán a legtöbbet emlegetett ügy a Rolf Gustafson által Svédországgal szemben kezdeményezett eljárás a Bíróság előtt az ellene folytatott büntetőeljárásban a tisztességes eljárás, illetőleg a nyilvánosság elvének megsértésére hivatkozással.15 Az ügyben a Bíróság általános érvénnyel kimondta, hogy a tárgyalás tartásának a bíróság diszkrecionális jogkörébe való utalása nem sérti az Emberi Jogok Európai Egyezményét. Így, ha az eljárásban résztvevő fél nem kérelmezi a nyilvános tárgyalás tartását, függetlenül attól, hogy a hasonló ügyekben szoktak-e tárgyalást tartani, úgy tekintendő, hogy nem merítette ki a hazai jogorvoslati lehetőségeket: ennek megfelelően pedig nem jogosult a Bírósághoz fordulni. Tehát a nyilvános tárgyalás tartásának lehetőségéről hallgatólagos módon is lehetséges lemondani, ennek két feltételeként került azonban kiemelésre, hogy a lemondásnak minden eljárási szereplő vonatkozásában egyértelműnek kell lennie és az nem sérthet közérdeket.16 Megvalósul azonban a nyilvánosság követelményének megsértése, ha a bíróság tart ugyan tárgyalást, az azonban nem tekinthető nyilvánosnak, mert tulajdonképpen nem más, mint az ügyben érintett fél (felek) személyes meghallgatása: Zlatica és Luca Moser ügyében a Bíróság ennek kapcsán marasztalta el Ausztriát.17
A tárgyalás nyilvánosságának sérelmét állapította meg akkor is a Bíróság, mikor Yevgeniy Vladimirovich Yakovlev számára az orosz bíróságok előtt folyó polgári eljárásban ugyan tartottak nyilvános tárgyalást, azonban arról olyan késői időpontban értesítették a feleket, hogy azon semmiképpen sem tudtak részt venni,18 illetőleg amikor a Natālija Andrejeva ügyében tartott nyilvános tárgyalást a kitűzött időpont előtt tartotta meg a lett bíróság.19 Az ilyen esetekben a Bíróság szerint még akkor is fennáll a jogsértés, ha az adott személy részvétele nem kötelező a tárgyaláson.
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 6. cikkében, a tárgyalás nyilvánossága körében rögzítették, hogy az ítéleteket nyilvánosan kell kihirdetni. A tárgyalás nyilvánosságával ellentétben ez a jog általában nem korlátozható:20 még a nyilvánosság kizárása mellett tartott tárgyalások esetében is nyilvános az ítélethirdetés, azonban ez a kötelezettsége a bíróságoknak csak az ítélet rendelkező része és az indokolás lényege vonatkozásában áll fenn, így nem terjed ki a teljes, részletes indokolásra.21 A Bíróság ez idáig egyetlen esetben mondta ki annak lehetőségét, hogy az ítélet nyilvános kihirdetése elmaradjon: a B. és P. által indított gyermekelhelyezési perben a gyermek érdekeire tekintettel nem marasztalta el az Egyesült Királyságot a nyilvánosságnak az ítélethirdetésről való kizárása miatt.22 A nyilvánosság biztosítása nyilvánvalóan a társadalmi kontroll lehetőségét hivatott szolgálni: a Bíróság megítélése szerint azonban erre nincs szükség, ha az eljáró bíróság a fellebbezés megengedhetősége körében hoz döntést, valamint akkor sem, ha kasszációs jogkörében eljárva a megtámadott határozatot hatályon kívül helyezi és az alsóbb szintű bíróságot új eljárásra kötelezi.23
A nyilvános ítélethirdetés kapcsán Salvatore Lamanna indított eljárást a Bíróság előtt, amely megállapította, hogy a társadalmi kontroll biztosított abban az esetben is, ha az ítéletet az első fokú bíróság nem, de a másodfokú bíróság nyilvánosan hirdette ki.24
Bár az Emberi Jogok Európai Egyezménye és az annak kapcsán kialakult bírósági gyakorlat a nemzetközi jog részét képezi, nyilvánvalóan nem tekinthető európai közösségi jogforrásnak, azonban vitathatatlanul nagy hatással bírt és bír ma is az Európai Unió tagállamainak jogrendjében is. Ennek alapján nem meglepő, hogy tulajdonképpen az Európai Uniót létrehozó szerződés a 6. (F) cikk (2) bekezdésével a szerződések urai már a közösségi jog részévé tették az emberi jogokat, mikor rögzítették, hogy „az Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló 1950. november 4-én Rómában aláírt Európai Egyezmény biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományából erednek.” Ezen túllépve az Amszterdami Szerződés 7. cikkével már negatív jogkövetkezményt is kilátásba helyezett a jogsértő tagállamokkal szemben, mikor lehetővé tette, hogy felfüggesszék az emberi jogokat sértő államok tagságból fakadó jogait. Mindezek után nem maradhatott el az emberi jogok közösségi alapjogként való deklarálása. Ez az Alapvető Jogok Európai Chartájának (a továbbiakban: Charta) kidolgozásával és elfogadásával valósult meg a 2000 decemberében tartott Nizzai csúcstalálkozón.25
A Charta VI. címe alatt találhatóak az igazságszolgáltatással kapcsolatos jogok, melynek körében az első, azaz a 47. cikk rögzíti a hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jogot. A tisztességes eljárás részeként itt is megjelenik a nyilvánosság követelménye, mely alatt e körben a társadalmi nyilvánosságot kell érteni. Ez azonban nem korlátlan jog: a titokvédelem, a közérdek, a fiatalkorúak jogainak védelme, valamint a személyiségi jog szabhat gátat a teljes körű nyilvánosságnak.26 A Charta – tekintettel uniós jogforrási jellegére – közvetlenül hivatkozható a tagállami bíróságok előtt, ezért megsértése esetén a nemzeti bíróságok jogosultak eljárni, kivéve, ha valamely tagállam mulasztását a Bizottság tagállami kötelezettségszegési eljárásban orvosolja. Ilyen kötelezettségszegési eljárásra azonban ez idáig még nem került sor egyetlen tagállammal szemben sem a bírósági tárgyalások nyilvánossága követelményének megsértésére hivatkozással: ez feltehetőleg az Emberi Jogok Európai Bírósága joggyakorlatának köszönhető, amely – a fent kifejtettek alapján is – egy viszonylag következetes, jól meghatározható fogalmát, illetőleg rendszerét dolgozta ki a bírósági tárgyalások nyilvánosságának.
A tárgyalások nyilvánosságát biztosító nemzetközi közjogi dokumentum az Emberi Jogok Európai Egyezménye mellet még az ENSZ Közgyűlése által 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmánya (a továbbiakban: Egyezségokmány), melyet Magyarországon az 1976. évi 8. törvényerejű rendelettel hirdettek ki. Ez a 14. cikkében biztosítja minden ember azon jogát, hogy pártatlan bíróság általi tisztességes és nyilvános tárgyalásban legyen része. Az Egyezségokmány megsértése esetén az Emberi Jogi Bizottság volt jogosult eljárni, 2006. március 15-étől pedig az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa hatáskörébe került a részes államok által elkövetett jogsértések miatt előterjesztett panaszok megvizsgálása:27 ennek joggyakorlata azonban meglehetősen csekély a tárgyalások nyilvánossága kapcsán, hiszen e téren általában az Emberi Jogok Európai Bíróságához fordulnak azok, akik úgy érzik, hogy a nyilvános tárgyaláshoz fűződő jogaikban megsértették őket.
2.2. A tárgyalások nyilvánossága Hazánkban
A nyilvánosság elve a XIX. század második felében nyert igazán teret a magyar polgári igazságszolgáltatás területén, mikor a zárt ajtók mögötti tárgyalás és az írásbeliség a reformkor után végleg tarthatatlanná vált, hiszen az igazságszolgáltatás céljaival az ilyen típusú eljárások egyre kevésbé voltak összeegyeztethetőek.28
A szóbeli és nyilvános eljárás meghonosodásával a magyar polgári eljárásjog történetében egy új fejezet nyílott meg: ezen a jelenleg hatályos Pp. elfogadásakor sem változtattak, így a nyilvánosság elve lassan több mint másfél évszázados múltra tekint vissza hazánkban, melynek megfelelően a felek közötti jogvitát a bíróság – néhány kivételtől eltekintve – nyilvános tárgyaláson kell, hogy elbírálja. [Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bek.; Pp. 5. § (1) bek.] A nyilvánosság lényegében a tárgyaláson jelenlévő hallgatóságot érinti, ugyanis a polgári per szereplőinek, így a bírónak, a feleknek, beavatkozóknak, tanúknak, szakértőknek a jelenléte nem zárható ki. A hallgatóság alatt azonban két, egymástól viszonylag elhatárolható kört kell érteni: egyrészt azokat, akik valamilyen okból érdeklődnek a per iránt (pl. közvetetten érintettek, rokonok, ügyvédjelöltek, joghallgatók, illetőleg a jogtudomány és a társszakmák képviselői), másrészt pedig a sajtó képviselőit.29 Nyilvánvalóan mindkét személyi kör információt kíván szerezni a perről, de ezen információszerzés oka és célja élesen elkülönül. Fontos azonban leszögezni, hogy a hallgatóság jelenléte csak jog és nem kötelezettség, azaz a tárgyalás nyilvánossága esetén nem elengedhetetlen feltétel, hogy a tárgyaláson valóban jelen is legyen hallgatóság.30
Könnyen belátható, hogy a nyilvánosság elvének korlátlan érvényesülése bizonyos esetekben sokkal több kárral, mint haszonnal járna, ezért lehetőség van a nyilvánosságot kizárni.31 Ezt az Alkotmánybíróság is megerősítette több határozatával.32 A nyilvánosság kizárása a Polgári perrendtartás alapján lényegében négy területen, négy érdek vonatkozásában érhető tetten. Így a nyilvánosság kizárását indokolhatja az adatvédelem, a titokvédelem, a közerkölcs védelme, valamint valamely perbeli szereplő védelme. Az adatvédelem okán zárt tárgyalást rendel el a bíróság a minősített adat védelme érdekében.33 A titokvédelem körében az üzleti titok vagy külön törvényben meghatározott más titok megőrzése érdekében kerül sor a nyilvánosság kizárására: erről a bíróság hivatalból dönt. A közerkölcs védelme, mint ok, meglehetősen absztrakt, ennek megfelelően ennek megítélése és minősítése bírói mérlegelés tárgya. A perbeli szereplők védelme érdekében a jogalkotó három esetet nevesített, melyek a nyilvánosság kizárására alapot adhatnak, így a kiskorú védelme, a tanúvédelem, illetőleg az ügyfél kérelme alapján, ha az a fél személyiségi jogainak védelme érdekében indokolt: míg az első két esetben a bíróság hivatalból dönt a nyilvánosság kizárásáról, a félnek személyiségi jogainak védelme érdekében kérnie kell a nyilvánosság kizárását a bíróságtól.
Az ügy jellegére tekintettel további esetekben is sor kerülhet a nyilvánosság kizárására, noha a fenti feltételek egyike sem áll fenn. Így a házassági perekben, az apasági és származás megállapítása iránti perekben, valamint a szülő felügyelettel kapcsolatos perekben ki lehet zárni a nyilvánosságot – erre az eljáró bíróság köteles figyelmeztetni a feleket. [Pp. 284. § (1) bek, 293. § (1) bek., 302. § (1) bek.] Külön rögzítették emellett a gondnoksági perek esetére, hogy a tárgyalásról a nyilvánosságot a felperes kérelmére is ki lehet zárni, ha az alperes személyiségi jogainak védelme érdekében ez indokolt. [Pp. 309. § (1) bek.] A nyilvánosság kizárása terjedelmét illetően a bíró mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy azt az egész tárgyalás vonatkozásában, avagy annak csak egy része kapcsán34 rendeli el: e kérdésről végzéssel dönt, mely ellen külön fellebbezésnek nincs helye.
A nyilvánosságot biztosító általános rendelkezések a Polgári perrendtartásban elviekben tehát a korlátlan nyilvánosság felé mutatnak, ugyanis a bíróságon tartott tárgyalás mindenki számára biztosított lehetőség: a személyre, illetőleg az ügyre tekintet nélkül.35 Ez a gyakorlatban azonban nyilvánvalóan nem tud teljes mértékben megvalósulni, hiszen a tárgyalótermek befogadóképessége is korlátozott. Ennek megfelelően a feltehetőleg nagyobb érdeklődésre számot tartó ügyekben gyakran feltüntetik előzetesen a hallgatóság maximális létszámát: ezt az interneten, az adott bíróság honlapján is közzéteszik. Ezekben az esetekben vagy előzetes regisztrációhoz kötik a tárgyaláson való részvételt vagy pedig az érkezés sorrendjében „engedik be” a tárgyalóterembe a megfelelő számú hallgatóságot: nyilvánvalóan mindkét alkalmazott módszer rejt magában hiányosságokat.36 Ezen próbált enyhíteni az állampolgári jogok országgyűlési biztosának OBH 1439/2009. jelentése, mely újságírók, illetve magánszemélyek panaszai alapján foglalkozott a bírósági tárgyalások nyilvánosságával, különös tekintettel az előzetes regisztrációhoz kötött részvételi lehetőséggel. Szabó Máté országgyűlési biztos ennek kapcsán megállapította, hogy az előzetes regisztrációra a bíróságoknak nincsen felhatalmazásuk, és ez önkényes jogértelmezésre ad lehetőséget. Ezért az országgyűlési biztos javasolta az igazságügyi és rendészeti miniszternek, hogy kezdeményezze a bírósági tárgyalások nyilvánosságával, ezen belül a tárgyalótermi részvétellel, sajtórészvétellel kapcsolatos garanciák egységes, törvényi szintű szabályozásának kialakítását.
A nyilvánosság tényleges érvényesülésének biztosítása érdekében alapvető feltétel, hogy az egyes tárgyalások időpontjáról és helyszínéről bárki tudomást szerezhessen. Míg azonban a perbeli szereplőket a tárgyalásra idézik, addig a hallgatóságnak meglehetősen korlátozottak a lehetőségei ilyen tárgyú információk szerzésére. A bíróság kezelőirodáján lehetőség van a tárgyalások időpontja és helyszíne felől érdeklődni, ám ehhez általában szükséges az ügyszám megjelölése, ami a (leendő) hallgatóság tagjai előtt igen gyakran nem ismeretes. A bíróság épületében kifüggesztett tárgyalási jegyzék ellenben a hallgatóság segítségére lehet, ez azonban feltételezi a bíróságon való személyes megjelenést. A legnagyobb mértékben a bíróságok honlapján közzétett nyilvános tárgyalási jegyzék biztosíthatná a tárgyalások nyilvánosságának érvényesülését – ez azonban a személyhez fűződő jogok megsértését rejti magában.37 A magyar bíróságok gyakorlata e téren különböző:38
Található-e tárgyalási jegyzék
a bíróság honlapján?
A tárgyalási jegyzék tartalma
A tárgyalás dátuma, időpontja,
ügyminőség,
az első fokon eljáró bíróság megjelölése,
A tárgyalási jegyzék időrendi sorrendben tartalmazza
a kitűzött tárgyalásokat.
A bíróság honlapján feltüntetésre kerültek
a „Közérdeklődésre számot tartó ügyek” részletes leírással.
a tárgyalás helyszíne,
az ügy tárgya,
A tárgyalási jegyzék
az egy tanács előtt tárgyalt ügyek szerinti csoportosítást alkalmazza.
A „Sajtószoba” menüpont alatt a regisztrált felhasználók (újságírók) belépve talán értesülhetnek
a sajtónyilvánosságra számot tartó ügyekről.
az ügy tárgya és részletes leírása,
A „Sajtó” menüpont alatt található „Jövő heti tárgyalási előzetes” alatt olvasható, azonban nyilvánvalóan csak
a sajtónyilvánosságra számot tartó ügyek találhatóak meg itt.
nem elérhető a honlap
nincs saját honlap
A bíróság honlapján feltüntetésre kerültek a „Nagy számot tartó ügyek”, valamint
a „Médianyilvánosságot kapott ügyek” részletes leírással.
A honlap a jelen tanulmány készítése idején karbantartás alatt állt.
A „Sajtószoba” menüpont alatt találhatóak meg a „Közérdeklődésre számot tartó ügyek” heti bontásban.
A „Sajtóközlemények” menüpont alatt a „Tárgyalásra kerülő ügyek” részletes leírása olvasható: ezek feltehetőleg
a közérdeklődésre számot tartó ügyek lehetnek.
A „Tárgyalási jegyzék” menüpont alatt a feltehetőleg közérdeklődésre számot tartó ügyek kerültek heti bontásban feltüntetésre.
A „Sajtóközlemények” menüpont alatt találhatóak meg a következő héten tárgyalandó, általuk közérdeklődésre számot tartónak ítélt ügyek.
A „Tárgyalások nyilvánossága” menüpont alatt a feltehetőleg közérdeklődésre számot tartó ügyek kerültek feltüntetésre.
Csak büntetőügyek kerültek feltüntetésre a bírósági honlapon található tárgyalási jegyzékben.
A honlap tartalmazza a kitűzött tárgyalási napokat, azonban az ügyekre vonatkozóan semmiféle információ nem olvasható.
A fenti táblázat alapján megállapítható, hogy a bírósági honlapok messze nem mutatnak egységes képet, így nem utalnak egy egységes rendszerre a tárgyalási jegyzékek nyilvánossága kapcsán. Ezt nyilvánvalóan az Országos Bírósági Hivatal is felismerte igazgatási-szervezési jogkörében. Ennek tükrében az Országos Bírósági Hivatal elnökének 8/2012. (IV. 25.) OBH utasítása a bíróságok és az Országos Bírósági Hivatal sajtótájékoztatási tevékenységéről, valamint a bíróságok központi honlapjának sajtószolgálatáról szóló szabályzat 4. § 4.b) pontja a bíróságok számára előírta a nyilvánosság tájékoztatását a következő héten tárgyalandó, közérdeklődésre számot tartónak ítélt ügyekről. Ezeket a tájékoztatásokat – ahogy az a fentiekből ki is derül – részint a bíróságok honlapjain találhatjuk meg, részint pedig egy egységes, összesített dokumentumban, melyet a bíróságok központi honlapjáról érhetünk el és tölthetünk le.39 Ezek az „Összesített Tárgyalási Jegyzék” menüpont alatt letölthető „Heti Országos Tárgyalási Jegyzék” elnevezésű dokumentumok naponkénti bontásban tartalmazzák a feltehetőleg nagyobb közérdeklődésre számot tartó ügyeket: az ügyszám, a tárgyalás pontos időpontjának és az ügy hosszabb-rövidebb leírásával. Emellett minden ügy kapcsán megjelölik azt a személyt, illetve elérhetőségeit, akitől információ kérhető az ügy kapcsán. Az Országos Bírósági Hivatalnak a fent megjelölt utasítása mindenképpen üdvözlendő, azonban fontos lenne, hogy a bíróságok által megtartott minden tárgyalás alapvető adatait (a tárgyalás dátuma, időpontja, a tárgyalás helyszíne, az ügy tárgya, tanács) nyilvánosságra hozzák, hiszen a hallgatóság fentiekben elsőként megjelölt személyi köre (azaz nem a sajtó képviselői) nem feltétlenül a nagy közérdeklődésre számot tartó ügyek tárgyalásait szándékozik látogatni.
Egyes becslések szerint a médiában bemutatott híradók mintegy 40%-át teszi ki a bírósági ügyekről szóló tájékoztatás:40 ahhoz, hogy ez a valóságnak megfelelő és az érdeklődők számára egyértelmű legyen, jogos igény fogalmazódik meg mind a média, mind az érdeklődők, s ugyanakkor talán az igazságszolgáltatás részéről is, hogy adott esetben a nyilvánosan tartott tárgyalásokról kép-, illetve hangfelvétel készülhessen. Ezen igény értelemszerűen csak a nyilvános tárgyalások esetében tekinthető jogosnak, hiszen a zárt tárgyalások esetében csak a jegyzőkönyvezés érdekében készíthető hangfelvétel. Mindezeknek megfelelően a Pp. 2008. július 1-jétől lehetővé teszi, hogy a polgári peres ügyekben tartott nyilvános tárgyalásokon – bíróság által meghatározott módon – kép-, illetőleg hangfelvételt készíthessenek engedély és időbeli korlát nélkül.41 E lehetőség természetesen a sajtó számára is nyitva áll: nyilvános tárgyalás esetén a bíróság tagjairól, a jegyzőkönyvvezetőről, valamint az ügyészről készíthetnek kép-, illetőleg hangfelvételt. Emellett az állami vagy helyi önkormányzati feladatot, valamint jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó, e feladatkörében eljáró személyről hozzájárulása nélkül is készíthető kép-, illetve hangfelvétel a törvény eltérő rendelkezése hiányában. A személyiségvédelem érdekében azonban a felek és egyéb perbeli szereplők, valamint ezek képviselőiről, a tanúról, a szakértőről, a tolmácsról, valamint a szemletárgy birtokosáról csak akkor készíthető hang-, illetve képfelvétel, ha e személyek ehhez kifejezetten hozzájárulnak. Erről szükség esetén az eljáró bíró tájékoztatja őket és a tájékoztatás, valamint az erre adott válasz a tárgyalási jegyzőkönyv részét kell, hogy képezze. [Pp. 134/A. § (1)–(3) bek.] Bár a Pp. megfogalmazása és címe alapján e rendelkezés a tárgyalásra vonatkozik, értelemszerűen megfelelően alkalmazni kell e szabályokat az ítélethirdetésre is: az ugyanis mindenképpen nyilvános, így elviekben semmi akadálya nem lehet annak, hogy a bírói ítélethirdetést – még zárt tárgyalás esetén is – akár élőben közvetítse a sajtó. Ez azonban nyilvánvalóan a bírák egyébként is nagy felelősségét tovább növeli.
A fenti szabályozás a gyakorlatban több nehézséget is okozhat, hiszen amellett, hogy a filmezés adott esetben a tárgyalás rendjét képes valamelyest megzavarni, az élő, a tárgyalással párhuzamos közvetítés akár az ügy érdemi elbírálására is kihatással lehet,42 hiszen alkalmas lehet a (későbbi) tanúk befolyásolására, ahogy arra a közelmúlt néhány nagyobb nyilvánosságot vonzó büntetőperében az eljáró bíróság felhívta a figyelmet és ennek okán tiltotta meg az élő közvetítést.43 Általában a polgári pereket nem övezi olyan nagy figyelem a sajtó részéről, ennek ellenére e probléma felmerülhet és ezért orvosolandó a polgári bíróságok előtt indult perekben is.
Az Emberi Jogok Európai Egyezményének részes államaként Magyarország 1999-ben módosította a Pp. nyilvánosságra vonatkozó szabályait. Korábban ugyanis lehetőség volt a személyi állapottal kapcsolatos perekben, hogy a fél az ítélethirdetés vonatkozásában is kérje a nyilvánosság kizárását, ez pedig nyilvánvalóan nem volt összeegyeztethető a strasbourgi Bíróság fentebb ismertetett joggyakorlatával, ezért ezt a rendelkezést eltávolították a Pp-ből. Így – eleget téve a nemzetközi jogi követelményeknek is – ha a bíróság ki is zárja a tárgyalásról a nyilvánosságot, a tárgyaláson hozott határozatokat akkor is nyilvánosan kell kihirdetni. [Pp. 5. § (3) bek.] Ennek kapcsán több szerző is rámutatott a szabályozás aggályosságára: a zárt tárgyalás elrendelésének alapjául szolgáló ok nyilvánvalóan a határozat kihirdetésekor is fenn fog állni, s emiatt a határozat rendelkező részének felolvasása és szóbeli indokolása során a bírónak különösen tekintettel kell lennie erre az okra és igyekeznie kell a felek jogait ezzel nem sérteni.44
3. A polgári perek iratainak megtekintése
A nyilvánosság elvének teljes körű érvényesülése érdekében a tárgyalás nyilvánossága mellett lehetőséget kell biztosítani a perek iratainak megtekintésére. Ezt a lehetőségét természetesen azok számára mindenképpen biztosítani kell, akár eljárási szereplőkként, akár jogi érdekük okán érdekeltek a perben. A polgári perek iratainak – a határozatok tervezeteit és az esetleges különvéleményeket kivéve – megtekintésére és azokról másolat (kivonat) kérésére a felek, az ügyész és a perben részt vevő egyéb személyek, valamint azok képviselői jogosultak: erre a per bármely szakaszában sor kerülhet és nem szükséges hozzá engedély a bíróság részéről. Nem terjed ki ez a jogosultság azonban azokra a tárgyalási jegyzőkönyvekre, melyeket olyan tárgyalásokon vettek fel, amelyen a nyilvánosságot a minősített adat megőrzése céljából kizárták. A fenti személyi kör mellett felvilágosítás adható mindazoknak, akiknek az eljárás lefolytatásához, illetve annak eredményéhez jogi érdeke fűződik: ennek igazolása esetén az eljáró bíróság elnöke engedélyezi a per irataiba való betekintést, azokról másolat és kivonat készítését, illetőleg a szükséges felvilágosítás megadását. [Pp. 119.§ (1), (3) bek.] Ezen túlmenően – a nyilvánosság elvéből következően – azonban lehetőséget kell biztosítani a „nagy nyilvánosság” számára is, hogy egyes személyek akár saját maguk, akár a sajtó útján ismereteket szerezhessenek az egyes polgári perek irataiban foglaltakról: erre a hatályos szabályok között nem találunk rendelkezést, ám a Polgári perrendtartás VII. Fejezetében található, „Az iratok megtekintése; másolatok” cím alatti rendelkezésekből sajnálatos módon az következik, hogy erre nincs lehetőség.
4. A polgári ítéletek nyilvánossága – anonimizált ítéletek
A bíróságok működésének nyilvánossága, mint követelmény magában rejti tehát az ítélethirdetések nyilvánosságát is. Ennek szinte egyenes következménye, hogy a bírósági ítéletek a későbbiekben is bizonyos fokú nyilvánosságot élvezzenek.45 Ezért a jogalkotók rendelkezése szerint az ítéletről és az ítélettel szembeni perorvoslat során hozott, az alsóbb fokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasító végzésről a per jogerős befejezését követő három hónap eltelte után a bíróságnak fizetendő oldalanként háromszáz forint, de határozatonként legfeljebb ötezer forint díj ellenében bárkinek anonimizált másolat adható. Az ügy megismerhetősége – ugyanakkor ezzel egyidőben a személyiségi jogok védelme – érdekében a határozatban szereplő természetes személyek azonosítását lehetővé tevő adatokat olyan módon kell törölni, hogy az ne járjon a megállapított tényállás sérelmével; egyebekben a határozatban szereplő egyes személyeket az eljárásban betöltött szerepüknek megfelelően kell megjelölni. [Pp. 119. § (7) bek.]
A bírói gyakorlat széles körű megismerhetősége okán 2007. július 1-jétől az Országos Igazságszolgáltatási Tanács Hivatalának, illetőleg most már az Országos Bírósági Hivatalnak törvényi kötelezettsége, hogy a bírósági határozatok vonatkozásában fenntartson és működtessen egy internetes adatbázist is, ahol meghatározott ítéletek anonimizált formában, teljes terjedelemben elérhetőek. Ennek nyomán jött létre a Bírósági Határozatok Gyűjteménye elnevezésű adatbázis, mely a jogalkotók kívánságának eleget téve tartalmazza a Kúria jogegységi határozatait, elvi bírósági határozatait, elvi bírósági döntéseit és az általa az ügy érdemében hozott határozatokat, emellett az ítélőtáblák által az ügy érdemében hozott határozatokat, valamint a közigazgatási és munkaügyi bíróságok – ha a felülvizsgált közigazgatási határozatot egyfokú eljárásban hozták, és a bíróság határozata ellen nincs helye rendes jogorvoslatnak – által a közigazgatási perben az ügy érdemében hozott határozatokat. A fentieken túl, a közzétett bírósági határozathoz kapcsolva, azzal egyidejűleg közzé kell tenni azon bírósági és más hatósági vagy egyéb szerv által hozott határozatnak a bíróság által anonimizált digitális másolatát is, amelyet a közzétett bírósági határozattal felülbíráltak vagy felülvizsgáltak. E rendelkezés a felsőbb szintű bíróságokra telepít kötelezettséget és azt sugallja, hogy az alacsonyabb szintű bíróságok nem bírnak közzétételi jogosultsággal. Ezt hivatott feloldani az a rendelkezés, miszerint bármely bíróság elnöke elrendelheti a bíróság által hozott más határozat közzétételét is [2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról, 163. §].
A határozatok közzétételét illetően a határozatokat hozó bíróságok elnökeit, valamint az Országos Bírósági Hivatal elnökét terheli kötelezettség. A közzétételre a jogalkotó határidőt állapított meg: a határozatot az azt meghozó bíróság elnökének a határozat írásba foglalásától számított harminc napon belül kell közzétennie úgy, hogy fel kell tüntetni a bíróság és a jogterület megnevezését, a határozat meghozatalának évét, valamint sorszámát, illetőleg ezzel egyidejűleg meg kell jelölni azokat a jogszabályhelyeket, amelyek alapján a bíróság a határozatot hozta. Az Országos Bírósági Hivatal feladata annak biztosítása, hogy a Bírósági Határozatok Gyűjteményében a határozatok szövegére és a megjelölt jogszabályhelyekre keresni lehessen [2011. évi CLXI. törvény a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról 163. §]. Ennek alapján ha felkeressük a bíróságok központi honlapjának (www.birosag.hu) az anonimizált határozatok adatbázisában való keresésre szolgáló felületét, azaz a Bírósági Határozatok Gyűjteményét,46 a határozatok között válogathatunk a határozatot hozó bíróság szerint, a határozatot hozó kollégium szerint, a határozat által érintett jogterület szerint, a határozat fajtája szerint, a határozat meghozatalának éve szerint, a jogszabályhely szerint, de lehetőség van egy konkrét határozat megkeresésére a száma szerint is. Emellett a szabad szöveges keresés lehetősége is biztosított a felületen.47
A Bírósági Határozatok Gyűjteményében jelenleg 157 bíróság határozatait találhatjuk meg, köztük természetesen szép számmal a polgári kollégiumok által hozott határozatokat is:
A Polgári Kollégium által anonimizált módon nyilvánosságra hozott határozatok száma*
Összes anonim módon nyilvánosságra hozott
határozat száma**
Ítélőtáblák összesen
Törvényszékek összesen
*E szám tartalmazza a Polgári Kollégiumok által anonim módon nyilvánosságra hozott határozatokat a 2012. december 31-ei időpontig.
**E szám tartalmazza a Büntető, a Gazdasági, illetőleg a Közigazgatási és Munkaügyi Kollégiumok által anonim módon nyilvánosságra hozott határozatokat is a 2012. december 31-ei időpontig.
A polgári perek nyilvánossága, mint jog és egyszersmind követelmény igen fontos jogintézmény, hiszen ezáltal biztosítható az igazságszolgáltatás feletti társadalmi ellenőrzés, a pártatlan eljárás, a jogbiztonság és a jogegység, s mindemellett társadalomalakító és jogfejlesztő szereppel bír.48 Ezért a nyilvánosságnak – a személyhez fűződő jogok sérelme nélkül – a lehető legnagyobb mértékben érvényesülnie kell: a per megindulásától egészen az ítélet megismerhetőségéig. Napjainkban azonban a nyilvánosság egészen mást jelent, mint akár tíz évvel korábban is: a modern információs technológia vívmányainak, illetve az internetnek köszönhetően az elmúlt néhány évben a jogalkotóknak és a jogalkalmazóknak újra kellett gondolniuk a nyilvánosság kérdését és a megváltozott körülményekhez kellett szabniuk a Polgári perrendtartás és a többi vonatkozó jogszabály rendelkezéseit. Ezen feladatuknak többé-kevésbé eleget téve azonban nem pihenhetnek meg, hiszen a polgári perek nyilvánossága – még ha nem is olyan széles körben, mint a büntetőperek esetében – folyamatosan újabb kérdéseket, megoldandó feladatokat vetnek fel.
* A tanulmány az MTA BTK Médiatudományi Kutatócsoportja által indított, „Az ember a Polgári Törvénykönyvben és a médiajogban – a személyiség és jogi védelme” című kutatás keretében készült.
1 T/5590. számú törvényjavaslat a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény és egyes kapcsolódó törvények módosításáról. www.parlament.hu/irom38/05590/05590.pdf 46–47.
2 Vö. Az igazságszolgáltatás nyilvánossága, különös tekintettel a bírósági határozatok nyilvánosságára. Eötvös Károly Intézet, 2009. Forrás: ekint.org/ekint_files/File/tanulmanyok/bhgy/birosagok_nyilvanossaga_20090909_vegleges.pdf9–11.; Az igazságszolgáltatás nyilvánossága, különös tekintettel a bírósági tárgyalások nyilvánosságára. Eötvös Károly Intézet, 2010. Forrás: www.ekint.org/ekint_files/File/tanulmanyok/a_targyalasok_nyilvanossaga.pdf 8.
3 Ld. részletesen GRÁD András – WELLER Mónika: A strasbourgi emberi jogi bíráskodás kézikönyve. Negyedik, bővített kiadás. Budapest, HVG–Orac, 2011. 309–317.
4 Pl. Le Compte, Van Leuven, De Meyere v. Belgium, no. 6878/75; 7238/75, 1982. október 18-ai ítélet; Muyldermans v. Belgium, no. 12217/86, 1991. október 23-ai ítélet; Diennet v. France, no. 18160/91, 1995. szeptember 26-ai ítélet; Gautrin and Others v. France, no. 21257/93, 21258/93, 21259/93, 21260/93, 1998. május 20-ai ítélet; Exel v. The Czech Republic, no. 48962/99, 2005. július 5-ei ítélet; Tanyar and Küçükergin v. Turkey, no. 74242/01, 2006. december 5-ei ítélet.
5 9:8 volt a szavazás aránya.
6 Göç v. Turkey, no. 36590/97, 2002. július 11-ei ítélet.
7 Osinger v. Austria, no. 54645/00, 2005. március 24-ei ítélet.
8 Olujić v. Croatia, no. 22330/05, 2009. február 5-ei ítélet.
9 Vö. Axen v. Germany, no. 8273/78, 1983. december 8-ai ítélet; Pretto and others v. Italy, no. 7984/77, 1983. december 8-ai ítélet; Sutter v. Switzerland, no. 8209/78, 1984. február 22-ei ítélet; Ekbatani v. Sweden, no. 10563/83, 1988. május 26-ai ítélet; Fejde v. Sweden, no. 12631/87, 1991. október 29-ei ítélet; Jan-Ake Andersson v. Sweden, no. 11274/84, 1991. október 29-ei ítélet; Helmers v. Sweden, no. 11826/85, 1991. november 29-ei ítélet; Botten v. Norway, no. 16206/90, 1996. február 19-ei ítélet; Constantinescu v. Romania, no. 28871/95, 2000. június 27-ei ítélet; Döry v. Sweden, no. 28394/95, 2002. november 12-ei ítélet; Salomonsson v. Sweden, no. 38978/97, 2002. november 12-ei ítélet; Lundevall v. Sweden, no. 38629/97, 2002. november 12-ei ítélet; Hoppe v. Germany, no. 28422/95, 2002. december 5-ei ítélet; Csikós v. Hungary, no. 37251/04, 2006. december 5-ei ítélet; Bazo González v. Spain, no. 30643/04, 2009. március 16-ai ítélet.
10 Vö. Albert and Le Compte v. Belgium, no. 7299/75, 7496/76, 1983. február 10-ei ítélet.
11 Vö. Fredin v. Sweden (No. 2.), no. 18928/91, 1994. február 23-ai ítélet; Malhous v. The Czech Republic, no. 33071/96, 2001. július 12-ei ítélet; Baková v. Slovakia, no. 47227/99, 2002. november 12-ei ítélet; Schelling v. Austria, no. 55193/00, 2005. november 10-ei ítélet; Hellborg v. Sweden, no. 47473/99, 2006. február 28-ai ítélet; Pirinen v. Finland, no. 32447/02, 2006. május 16-ai ítélet; Stojakovic v. Austria, no. 30003/02, 2006. november 9-ei ítélet; Jussila v. Finland, no. 73053/01, 2006. november 23-ai ítélet; Vilho Eskelinen and Others v. Finland, no. 63235/00, 2007. április 19-ei ítélet; Koottummel v. Austria, no. 49616/06, 2009. december 10-ei ítélet.
12 Vö. Stallinger and Kuso v. Austria, no. 14696/89, 14697/89, 1997. április 23-ai ítélet; Pauger v. Austria, no. 16717/90, 1997. május 28-ai ítélet; Werner v. Austria, no. 21835/93, 1997. november 24-ei ítélet; Helle v. Finland, no. 20772/92, 1997. december 19-ei ítélet; Ernst and Anna Lughofer v. Austria, no. 22811/93, 1999. november 30-ai ítélet.
13 Allan Jacobsson v. Sweden, no. 16970/90, 1990. július 21-ei ítélet.
14 Hummatov v. Azerbaijan, no. 9852/03, 13413/04, 2008. február 29-ei ítélet.
15 Rolf Gustafson v. Sweden, no. 23196/94, 1997. július 1-jei ítélet.
16 Vö. Zumtobel v. Austria, no. 12235/86, 1993. szeptember 21-ei ítélet; Alatulkkila and Others v. Finland, no. 33538/96, 2005. július 28-ai ítélet; Schlumpf v. Switzerland, no. 29002/06, 2009. január 8-án hozott ítélet.
17 Moser v. Austria, no. 12643/02, 2006. szeptember 21-ei ítélet.
18 Yakovlev v. Russia, no. 72701/01, 2005. március 15-ei ítélet.
19 Andrejeva v. Latvia, no. 55707/00, 2009. február 18-ai ítélet.
20 Vö. Werner v. Austria, no. 21835/93, 1997. november 24-ei ítélet; Moser v. Austria, no. 12643/02, 2006. szeptember 21-ei ítélet; Ryakib Biryukov v. Russia, no. 14810/02, 2008. július 7-ei ítélet.
21 GRÁD–WELLER i. m. (3. lj.) 317.
22 B. and P. v. The United Kingdom, no. 36337/97, 35974/97, 2001. április 24-ei ítélet.
23 Vö. Pretto and Others v. Italy, no. 7984/77, 1983. december 8-ai ítélet.
24 Lamanna v. Austria, no. 28923/95, 2001. október 10-ei ítélet.
25 ÁRVA Zsuzsanna: Az igazságszolgáltatással kapcsolatos jogok az európai közösségi jogban. Jogelméleti Szemle, 2005/3. jesz.ajk.elte.hu/arva23.html#_ftn4
26 Vö. uo.
27 L. részletesen LAKATOS István: Az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa – Vágyak és realitások. Fundamentum, 2007/1. 95–96.
28 HERCZEGH Mihály: Magyar polgári törvénykezési rendtartás. Ötödik átdolgozott kiadás. Budapest, Franklin Társulat, 1896. 19.
29 Az igazságszolgáltatás nyilvánossága, különös tekintettel a bírósági tárgyalások nyilvánosságára. i. m. 8.
30 HERCZEGH i. m. (28. lj.) 19–20.; GÁSPÁRDY László – HARSÁGI Viktória: Alapvető elvek. In: PETRIK Ferenc (szerk.): Polgári eljárásjog. Kommentár a gyakorlat számára. Budapest, HVG–Orac, 2000. 21. pótlap. 31.
31 FABINYI Tihamér: A polgári perrendtartás törvénye és joggyakorlata. I. kötet. Budapest, Grill Károly Könyvkiadóvállalata, 1931. 431.; TÉRFY Gyula: Az uj polgári perrendtartás. 6-ik kiadás. Budapest, Grill Károly Könyvkiadóvállalata, 1914. 309.
32 Vö. 58/1995. (IX. 15.) AB határozat, 20/2005. (V. 26.) AB határozat.
33 A minősített adat védelméről szóló 2009. évi CLV. törvény a minősített adatokat nemzeti, illetve külföldi minősített adatként jelölik, illetőleg meghatározzák a minősítés szintjeit, valamint a minősítési eljárás részletes szabályait.
34 Pl. a fél vagy a tanú(k) meghallgatásának idejére.
35 HERCZEGH i. m. (28. lj.) 19–20.
36 KOVÁCS András: Adatvédelem, titokvédelem. In: GATTER László (szerk.): A bírák nagy kézikönyve. Budapest, CompLex, 2010. 491.
37 Az igazságszolgáltatás nyilvánossága… i. m. (2. lj.) 8.
38 Az adatfelvétel ideje: 2013. április 30.
39 www.birosag.hu/media/osszesitett-targyalasi-jegyzek
40 BAKA András: A bírósági tárgyalások nyilvánossága. Magyar Jog, 2010/7. 385.
41 A büntetőeljárásokban a kép- és hangfelvétel készítéséhez szükséges a tanács elnökének engedélye.
42 „A tárgyalótermekben fényképeznek, vakuk villognak, nagy ügyekben televíziós stábok forgatnak, az egyébként is zsúfolt tárgyalóteremben a kamerák mozognak, arra is volt példa, hogy a kamerával a bírói pulpitus elől fekve dolgoztak, a tárgyalás kép- és hanganyaga a tárgyalással egyidejűleg felkerült az internetre.” BAKA i. m. (40. lj.) 385.
43 Vö. Az igazságszolgáltatás nyilvánossága… i. m. (2. lj.) 22–23.
44 Vö. GÁSPÁRDY–HARSÁGI i. m. (30. lj.) 32.
45 KIRÁLY Lilla: Az információhoz való hozzáférés és a jogi segítségnyújtás kapcsolata a polgári perben. In: KENGYEL Miklós (szerk.): Információ a polgári perben. Konferenciakötet a húsz éve elhunyt Dr. Farkas József egyetemi tanár emlékére. Pécs – Budapest, Dialóg Campus, 2010. 63.
46 www.birosag.hu/ugyfelkapcsolati-portal/anonim-hatarozatok-tara
47 Az igazságszolgáltatás nyilvánossága… i. m. (2. lj.) 8.
48 Vö. Az igazságszolgáltatás nyilvánossága… i. m. (2. lj.) 9–11.

matches:
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 4
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság