text:
Köszönjük „Miskolc” – avagy a luxemburgi ítélet – TMRSZ – Tettrekész Magyar Rendőrség Szakszervezete
4 nap ezelőtt - Egy volt rendőrkapitány különleges történetei -
2 hét ezelőtt - Van esély a külföldi nyaralásra, vagy annak engedélyezésére? -
2 hét ezelőtt - Tűzoltók szenvedtek súlyos balesetet kedden Hajdú-Biharban – tagjaink is érintettek -
4 hét ezelőtt - Köszönjük „Miskolc” – avagy a luxemburgi ítélet -
1 hónap ezelőtt - Egy százalék – több lehetőség -
2020/05/07 715 olvasás | Cikk nyomtatása
Készenléti pótlék vagy túlszolgálati díj?
Április 30-án megszületett a KÜSZ-ös ügyekhez kapcsolódó előzetes döntéshozatali eljárásban az EU Bíróságának ítélete.
Az MTI-n (illetve innen átvéve egyes sajtóorgánumokban) már olvashattátok, hogy „egy magyar készenlétis szerint a túlszolgálatát a rendőrség pihenőidőként kezelte és számolta el”.
Nos, ez az „egy” testesítette meg azt a minden megyéből érintett sok(-sok) százat, akik a 2015-2017-ig tartó időszakban a „kerítés” mellett szolgáltak hetekig elszakítva eredeti szolgálati helyükről, otthonuktól, családjuktól, és saját bőrükön tapasztalták meg a kihelyezett szolgálat gyakorlatát… (emlékeztetőül: pihentetésük idején a szálláshely nem volt elhagyható, indulásra kész állapotban kellett állniuk 5-15 percen belül, a fegyvert maguknál kellett tartsák, és egyenruházatukon is esetleg csak könnyíthettek, vagyis szolgálatuk alatt folyamatosan bevethetőségi állapotban voltak. Nem mellékes, hogy országos visszhangot keltettek az elhelyezésükről, szolgálatellátásuk körülményeiről szóló hírek is.)
Voltak megyék, ahol a csapatszolgálati század tagjainak a vonatkozó szabályzat előírásai szerint túlórát fizettek a „rendes” munkáért járó bér mellett, majd karácsony környékén – fizetési felszólítás formájában – visszakövetelte a munkáltató a „jogosulatlanul” felvett pénzt. Más megyékben, valamint a Készenléti Rendőrségnél pedig eleve csak KÜSZ-t fizettek a laktanyában töltött időre. Tették mindezt egy ORFK állásfoglalás alapján.
Mindkét eset kapcsán perek tucatjaiban képviseljük azon tagjainkat, akik vállalták a harcot akár egyik, akár másik ügyben érintettek.
Ezek az ügyek felfüggesztésre kerültek kérelmünkre, amikor a Miskolci Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság perünkben eljáró bírói tanácsa úgy döntött elfogadva indítványunkat, hogy kikéri az EUB döntését ún. előzetes döntéshozatali eljárásban.
Az Európai Unió Bírósága előzetes döntéshozatali eljárását csak bíróság kezdeményezheti. Az utóbbi évek statisztikája szerint magyar bíróságoktól évente nem sokkal több, mint egy tucat ilyen kezdeményezés ered (s ennek csak kis része olyan mint a mi esetünk, vagyis a perbeli fél indítványozza, hogy forduljon a magyar bíróság az EUB-hoz), s még ez sem garancia, mert a luxemburgi bíróság csak akkor foglalkozik a kérdéssel, ha elfogadhatónak tartja azt. Az ítélete azonban kötelező a magyar bíróságokra, azaz nem értelmezhetik másként az irányelvet, s nem hagyhatják figyelmen kívül sem, ha annak alkalmazhatóságát kimondta az EUB.
A miskolci bíróság kérdése arra irányult, hogy a vonatkozó 2003/88 EU-s Irányelv alkalmazható-e ebben a jogvitában.
A Curia pedig egyértelműen foglalt állást: IGEN, ez az Irányelv irányadó ebben az ügyben is, azaz a jogvita tovább folytatódhat, immár nem csak Miskolcon.
A luxemburgi határozat szerint a munkaidőről szóló európai uniós irányelvet alkalmazni kell a rendvédelmi szervek azon tagjaira, akik valamely tagállam külső határain határőrizeti feladatokat látnak el harmadik országok állampolgárainak az említett határokon való beáramlása esetén, viszont a munkavégzés díjazására a magyar jog vonatkozik.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy a 2003/88 irányelvet akkor is alkalmazni kell az egészségügy, a közbiztonság és a közrend területén folytatott tevékenységekre, ha azokat a helyszínen beavatkozó erők végzik, és azok segítsgényújtásra irányulnak, amennyiben azokat szokásos körülmények között, az érintett szolgálatra felruházott feladatoknak megfelelően végzik, még akkor is, ha a beavatkozások természetüknél fogva előre nem láthatóak.
Egyes tevékenységek kivételként történő alkalmazását csak olyan rendkívüli események indokolják, mint a természeti vagy technológiai katasztrófák, merényletek vagy az olyan balesetek, melyek súlyossága és mértéke az élet, az egészség, valamint a közösség biztonságának védelméhez nélkülözhetetlen intézkedések meghozatalát teszik szükségessé, és amelyek megfelelő teljesítését veszélyeztetné, ha a 2003/88 irányelv által előírt összes szabályt be kellene tartani.
Az EUB a hazai bíróság feladatának szabta meg egyebek mellett annak meghatározását – azzal, hogy figyelembe kell vennie az összes releváns körülményt, többek között azt, hogy a feladat ellátása több hónapig tartott – hogy megakadályozta-e a harmadik országok állampolgárainak beáramlása, hogy a határaink őrizetét – a teljes vitatott időszak alatt – a készenléti rendőrség a szokásos körülmények között lássa el, figyelembe véve, hogy e szolgálatot éppen azért hozták létre, hogy részt vegyen a halaszthatatlan feladatok ellátásban.
Rámutattak arra, hogy a hazai bíróságnak meg kell győződnie arról, hogy a körülményekre tekintettel nem volt lehetséges az érintett szolgálatot oly módon megszervezni, hogy valamennyi tagja az irányelvben meghatározott követelményeknek megfelelő pihenőidőben részesülhessen, vizsgálva azt is, hogy lehetetlen volt-e az állomány számára olyan rotációs mechanizmust előírni, amely lehetővé tette volna a megfelelő pihenőidő biztosítását minden munkavállaló számára.
Konkrétan kimondta a bíróság ítéletében, hogy az irányelv a rendvédelmi szervek által szokásos körülmények között, a rájuk bízott feladatnak megfelelően végzett tevékenységekre alkalmazandó, még akkor is, ha azok a beavatkozások, amelyekkel e tevékenységek járnak, természetüknél fogva előre nem láthatóak, és veszélyt jelentenek a munkavállalók biztonságára vagy egészségére.
Véleményünk szerint ez több mint szimpla döntés egy adott perben, hiszen azt erősíti, hogy az egészségügyben, a rendvédelemben és mindenhol ahol a munkáltató által meghatározott helyen töltendő készenlétet és ügyeletet rendel el a munkáltató, az államnak illene “mellőznie” az ügyeleti díj és a készenléti díj fogalmát. Erre az időre ugyanis – most már bizonyossággal kijelenthető – munkabért kell fizetni.
Köszönjük az „egy miskolcinak” a bátor kiállást, melynek eredményével sok(-sok) száz „másik”-at is hozzásegíthet jogos járandóságához, végső soron igazolva, hogy a szakszervezetiség, a kollektív igényérvényesítés – még ha az utóbbi 10 évben le is vágták kezét-lábát – messze juthat a munkavállalók jogainak védelmében, érdekeik képviseletében.
https://tmrsz.hu/2020/02/21/tajekoztato-a-migracios-tulszolgalatokkal-kapcsolatos-perekrol/
https://tmrsz.hu/2019/03/29/keszenlet-vagy-tulszolgalat/
https://tmrsz.hu/2017/02/03/nem-kell-visszafizetni-a-migracios-tulszolgalati-dijat-tagjainknak/
https://tmrsz.hu/2016/04/08/migracios-tulszolgalat-szolgalati-panasz/
Hír archívum Hónap kiválasztása 2020 május (4) 2020 április (5) 2020 március (6) 2020 február (3) 2020 január (3) 2019 december (5) 2019 október (5) 2019 szeptember (3) 2019 augusztus (3) 2019 július (7) 2019 június (5) 2019 május (1) 2019 április (11) 2019 március (2) 2019 február (3) 2019 január (5) 2018 december (2) 2018 november (10) 2018 október (7) 2018 szeptember (13) 2018 augusztus (5) 2018 július (12) 2018 június (6) 2018 május (11) 2018 április (13) 2018 március (11) 2018 február (9) 2018 január (5) 2017 december (3) 2017 november (7) 2017 október (9) 2017 szeptember (4) 2017 augusztus (4) 2017 július (6) 2017 június (7) 2017 május (22) 2017 április (11) 2017 március (15) 2017 február (13) 2017 január (10) 2016 december (20) 2016 november (13) 2016 október (19) 2016 szeptember (22) 2016 augusztus (35) 2016 július (51) 2016 június (61) 2016 május (60) 2016 április (26) 2016 március (11) 2016 február (16) 2016 január (9) 2015 december (16) 2015 november (9) 2015 október (7) 2015 szeptember (15) 2015 augusztus (3) 2015 július (9) 2015 június (15) 2015 május (8) 2015 április (2) 2015 március (6) 2015 február (14) 2015 január (12) 2014 december (14) 2014 november (7) 2014 október (5) 2014 szeptember (10) 2014 augusztus (11) 2014 július (6) 2014 június (12) 2014 május (8) 2014 április (12) 2014 március (14) 2014 február (14) 2014 január (20) 2013 december (15) 2013 november (23) 2013 október (8) 2013 szeptember (11) 2013 augusztus (7) 2013 július (8) 2013 június (7) 2013 május (9) 2013 április (12) 2013 március (21) 2013 február (18) 2013 január (6) 2012 december (12) 2012 november (14) 2012 október (15) 2012 szeptember (11) 2012 augusztus (14) 2012 július (11) 2012 június (7) 2012 május (10) 2012 április (13) 2012 március (11) 2012 február (19) 2012 január (20) 2011 december (14) 2011 november (21) 2011 október (19) 2011 szeptember (34) 2011 augusztus (31) 2011 július (41) 2011 június (65) 2011 május (94) 2011 április (49) 2011 március (39) 2011 február (20) 2011 január (33) 2010 december (21) 2010 november (29) 2010 október (22) 2010 szeptember (22) 2010 augusztus (16) 2010 július (29) 2010 június (28) 2010 május (34) 2010 április (34) 2010 március (32) 2010 február (37) 2010 január (23) 2009 december (33) 2009 november (15) 2009 október (29) 2009 szeptember (41) 2009 augusztus (21) 2009 július (26) 2009 június (34) 2009 május (45) 2009 április (35) 2009 március (26) 2009 február (37) 2009 január (24) 2008 december (21) 2008 november (21) 2008 október (18) 2008 szeptember (16) 2008 augusztus (16) 2008 július (6) 2008 június (20) 2008 május (23) 2008 április (11) 2008 március (18) 2008 február (27) 2008 január (6) 2007 december (5) 2007 október (1) 2007 szeptember (6) 2007 augusztus (1) 2007 június (1) 2007 május (1) 2007 március (1) 2006 december (1)
RIASZ – illetmény és szabadság 297 views
Egy volt rendőrkapitány különleges történetei 111 views
Egy nap szabadság – 8 vagy 12 óra?! 86 views
Táppénz – a keresőképtelenség megállapítása és a táppénzen tartás 83 views
Dr. Terdik Tamás r. ezredes lesz Budapest új rendőrfőkapitánya? 49 views
Fegyveres szervek hivatásos állományú tagjainak szabadságolási rendszere 40 views
A távozni készülőknek 40 views
Ünnepnap vagy pihenőnap? 36 views

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság


az egészségügyi alapellátásról1
Az Országgyűlés felismerve, hogy az egészségügyi alapellátás az egészségügyi ellátás alapvető fontosságú része, az egészségfejlesztés, a betegségek megelőzése, felismerése és gyógyítása alapvető nemzeti érdek, valamint hogy a gyógyítás olyan közügy, amelyben mind az államnak, mind az önkormányzatoknak, mind a gyógyító orvosnak és a megelőzést végző védőnőnek meghatározó szerep és felelősség jut,
d) az egyes – jogszabályban meghatározott – tevékenységekre való egészségi alkalmasság megállapítása;
e) az egészségügyi ellátás során a beteg – az adott ellátással össze nem függő – egyéb betegségeinek korai felismerését célzó vizsgálatok elvégzése;
g) intézkedés az a)–f) pont szerinti tevékenységek során felismert elváltozások, kóros eltérések megszüntetése érdekében.
6. § (1) A települési önkormányzat képviselő-testülete – a Kormány által kijelölt praxiskezelő által megadott szempontokat figyelembe véve – rendeletben megállapítja és kialakítja az egészségügyi alapellátások körzeteit. Több településre is kiterjedő ellátás esetén a körzet székhelyét az érintett települési önkormányzatok erre irányuló megállapodásban határozzák meg.
7. § (1) Az egészségügyi államigazgatási szerv a 6. § (1) bekezdése szerinti alapellátási körzetekről – a települési önkormányzatnak az adatokban bekövetkezett változást követő 15 napon belüli tájékoztatása alapján – nyilvántartást vezet. Az egészségügyi államigazgatási szerv a változásról szóló tájékoztatást követő 8 napon belül azt átvezeti a nyilvántartáson.
(2) A házi gyermekorvos az (1) bekezdésben meghatározott ellátást a 19. életévét be nem töltött személyek számára biztosítja. A házi gyermekorvosi ellátást a 14–19. év közötti személyek esetében – erre irányuló választás alapján – háziorvos is nyújthatja.
(5) A fogorvos a fog- és szájbetegek gyógyító-megelőző alapellátását végzi. A miniszteri rendeletben meghatározott fogászati szűrővizsgálatok fogorvos által igazolt elvégzését a kötelező egészségbiztosítás keretében a fogorvosok részére folyósított finanszírozás megállapítása során – részükre kedvező módon – figyelembe kell venni.
10. § (1) Az alapellátáshoz kapcsolódóan – e feladatok rendelési időn kívüli ellátására – háziorvosi, házi gyermekorvosi és fogorvosi ügyeleti ellátásról kell gondoskodni.
12. §3
(2) A védőnő a 25–65. éves női lakosság részére jogszabályban meghatározottak szerint népegészségügyi szűréseket végez.
14. §4
g)5
19. § (1) Ez a törvény – a (2) és a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a kihirdetését követő hónap első napján lép hatályba.
20. §6
21–25. §7
26–27. §8
28–29. §9
30. § (1)10
31. §12
32. § (1)13
33. §15
2 A 9. § a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
3 A 12. § a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
4 A 14. § a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
5 A 18. § (2) bekezdés g) pontja a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
6 A 20. § a 19. § (3) bekezdése alapján 2017. január 1-jén lép hatályba.
7 A 21–25. § a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.
8 A 26–27. § a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
9 A 28–29. § a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.
10 A 30. § (1) bekezdése a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.
11 A 30. § (2) bekezdése a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
12 A 31. § a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.
13 A 32. § (1) bekezdése a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.
14 A 32. § (2) bekezdése a 19. § (2) bekezdése alapján 2016. január 1-jén lép hatályba.
15 A 33. § a 2010: CXXX. törvény 12. § (2) bekezdése alapján hatályát vesztette.


text:
Ismét migránsok befogadására akarnak kötelezni minket | Magyar Nemzet	Ismét migránsok befogadására akarnak kötelezni minket | Magyar Nemzet
A cikk emailben történő elküldéséhez kattintson ide, vagy másolja le és küldje el ezt a linket: https://magyarnemzet.hu/belfold/ismet-migransok-befogadasara-akarnak-kotelezni-minkett-8128826/
2020. május 18. hétfő 05:50 2020. 05. 18. 05:53
Nem felel meg a valóságnak a Helsinki Bizottság által képviselt négy bevándorló állítása, hogy Röszkén ragadtak, mert Szerbia megtagadta tőlük a belépést – jelentette ki Völner Pál, az Igazságügyi Minisztérium parlamenti államtitkára. A miniszterhelyettes erről annak kapcsán nyilatkozott lapunknak, hogy az Európai Bíróság döntése alapján őrizetnek számít a migránsok elhelyezése a magyar tranzitzónákban. Az államtitkár szerint ez az ítélet nemcsak az Emberi Jogok Európai Bíróságának határozatával ellentétes, hanem az Európai Unió alapszerződésével is. Ezért minden lehetséges jogi fórumon küzdeni fognak a döntés ellen.
Miközben a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bíróságának (EJEB) nagykamarája ősszel úgy határozott, hogy nem számít őrizetnek, ha valakit a tranzitzónában tartanak, csütörtökön a luxemburgi Európai Bíróság (EB) úgy döntött, hogy ez mégis fogva tartásnak számít. Ez pedig legfeljebb négy hétig tartható fent, ezután szabadon kell engedni azokat a migránsokat, akik nem távozhatnak Szerbia felé. Úgy tűnik tehát, hogy az unióban nem tudja a jobb kéz, mit csinál a bal. Nem először.
Völner Pál, az Igazságügyi Minisztérium parlamenti államtitkára szerint ráadásul a helyzet ennél még kacifántosabb. Az EJEB elsőfokú ítéletében ugyanis még azt állapították meg, hogy őrizetnek számít a tranzitzónában való elhelyezés. Ekkor fordult a magyar kormány a bíróság nagykamarájához, amely másodfokon felülírta az elsőfokú döntést. Kimondta, hogy mivel Szerbia felé a tranzitzónák nyitottak, az emberek ott tartása nem számít őrizetnek. A luxemburgi bíróság most mégis úgy hozott ítéletet, hogy figyelmen kívül hagyta ezt a jogi véleményt. Ez azért is furcsa, mert Brüsszel gyakran hivatkozik Strasbourg döntéseire.
Újabb vegzálás és leckéztetés
Völner Pál a Magyar Nemzetnek hangsúlyozta: az EB döntése nem más, mint újabb vegzálás és leckéztetés. Ezzel akarnak rákényszeríteni minket ismét a migránsok befogadására. Azt pedig, hogy ez egy előre megfontolt koncepció, mi sem bizonyítja jobban, mint hogy az ügy a Soros György által támogatott Helsinki Bizottság közreműködése nyomán került a luxemburgi bíróság elé. A szervezet által képviselt két iraki és két afgán migráns a Szegedi Közigazgatási és Munkaügyi Bírósághoz fordult, amely előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményezett az EB-n. A migránsok azt állították, hogy nem tudták semmilyen irányba elhagyni a tranzitzónát, mert Szerbia megtagadta tőlük az ismételt belépést. Ez azonban a miniszter helyettese szerint csak egy fikció, nincs rá semmilyen bizonyíték. Ezek a migránsok nem próbáltak meg visszajutni Szerbiába, mert oda nem is akarnak menni. Csak arról van papírjuk, hogy nálunk nem maradhatnak, de arról nincs, hogy Szerbiába sem engedték volna be őket.
2015 őszén megtapasztalhatta az ország az illegális bevándorlók viselkedését
– Még egyetlen esetben sem fordult elő, hogy ha valakinek elutasítottuk a menedékkérelmét, beszorult a tranzitzónába. Nincsenek barikádok a zóna szerb határán – állítja Völner. Az államtitkárt megdöbbentette, hogy a döntés kapcsán az európai uniós irányelvekre is hivatkoztak. Ezek között ugyanis nincs olyan kitétel, hogy egy harmadik, biztonságos országba visszaküldhetjük a bevándorlókat. – Az irányelvek azt sem tartalmazzák, hogy én reggel fölkelhetek, megmosakodhatok és elindulhatok a munkába, ezt azonban emiatt nem tilthatja meg nekem senki. Ez a szovjet típusú jogértelmezés: ha valamire nincs engedély, akkor úgy fogják fel, hogy tilos – fogalmazott lapunknak az államtitkár, aki leszögezte: a biztonságos országba való visszaküldés a genfi egyezmény alapján is megengedett, és az EJEB másodfokú döntése is ezt támasztja alá.
Velünk fizettetnék meg
De mi következik az EB döntéséből? Völner Pál szerint jogilag ez úgy értelmezhető: ha engedünk a nyomásnak, nem hozhatunk saját szabályozást a tranzitzónában tartás feltételeiről. Mivel az EB szerint a tranzitzónában való elhelyezés olyan fogva tartás, amely négy hétnél hosszabb nem lehet, és sokan Szerbiába nem akarnak visszamenni, be kellene majd engedni a migránsokat vagy más, ideiglenes szálláshelyet kellene nekik kijelölni. A dublini egyezmény módosítása óta azonban a menekülttáborokat sem lehet zárva tartani, innen a bevándorlók nyugodtan szétszéledhetnének majd. Ha pedig elutasítják a menedékkérelmüket Nyugat-Európában is, hozzánk fogják visszatoloncolni őket. A verdikt alapján ráadásul a migránsok költségeit is a magyar adófizetők nyakába varrnák majd. A migránsoknak joguk lesz szálláshelyhez vagy ezt kiváltó pénzjuttatáshoz is.
Sok múlik a szegedi bíróság józanságán
A miniszterhelyettesi feladatokat ellátó államtitkár úgy tartja: ennek megakadályozása érdekében a magyar kormánynak el kell ismertetni, hogy nem ütközik az uniós jogba a magyar szabályozás, és ebben segítségére lehet például az uniós alapszerződés. Ennek ugyanis van egy olyan kitétele is, hogy nemzeti identitását minden tagállam védheti.
– Ebből kiindulva megvizsgáljuk, milyen jogalkotási lépéseket kell tenni. Luxemburg azokban a jogkörökben illetékes, amelyeket az unió tagállamaival közösen gyakorolunk, de vannak olyanok is, amelyekben szuverének vagyunk – mondta az államtitkár, aki bízik a szegedi bíróság józanságában is, amely szerinte megnyugtatóan rendezhetné az ügyet. Emlékeztetett: az EB eljárása csak előzetes döntéshozatali eljárás volt, amely azért indult el, mert a szegedi bíróság Luxemburghoz fordult. Ezután a szegedi bíróságnak kell ténylegesen döntenie, de az idegenrendészeti hatóság fellebbezhet, és lehet kérni állásfoglalást az Alkotmánybíróságtól is. Számolni kell ugyanis a káros következményekkel. A veszélyhelyzet miatt jelenleg ugyan nem kell beengednünk senkit az országhatárokon, ennek elmúltával azonban újra feltorlódhatnak a migránsok a határoknál. Akkor sem engedünk azonban a brüsszeli nyomásnak – jelentette ki az államtitkár.
Címkék: euEurópai BíróságmigrációtranzitzónaVölner Pál

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
„Előzetes döntéshozatal – Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 2008/95/EK irányelv – A 7. cikk (1) bekezdése – A védjegyoltalom kimerülése – Párhuzamos oltalmú védjegyek – A védjegyeknek az Európai Gazdasági Térség (EGT) területének egy része tekintetében történő átruházása – Az átruházást követően szándékosan a védjegy globális és egységes imázsát erősítő kereskedelmi stratégia – Egymástól független, de ugyanakkor szoros kereskedelmi és gazdasági kapcsolatban álló jogosultak”
A C‑291/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado de lo Mercantil n° 8 de Barcelona (barcelonai 8. sz. kereskedelmi bíróság, Spanyolország) a Bírósághoz 2016. május 23‑án érkezett, 2016. május 17‑i határozatával terjesztett elő
a Schweppes SA
a Red Paralela SL,
a Red Paralela BCN SL, korábban: Carbòniques Montaner SL
az Orangina Schweppes Holding BV,
a Schweppes International Ltd,
az Exclusivas Ramírez SL
tagjai: M. Ilešič elnök (előadó), A. Rosas, C. Toader, A. Prechal és E. Jarašiūnas bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. május 31‑i tárgyalásra,
– a Schweppes SA képviseletében I. López Chocarro procurador és D. Gómez Sánchez abogado,
– a Red Paralela SL és a Red Paralela BCN SL, korábban Carbòniques Montaner SL képviseletében D. Pellisé Urquiza és C. Quero Navarro abogados,
– az Orangina Schweppes Holding BV képviseletében Á. Joaniquet Tamburini procurador és B. González Navarro abogado,
– a Schweppes International Ltd képviseletében Á. Quemada Cuatrecasas procurador és J. Otero Lastres abogado,
– a görög kormány képviseletében G. Alexaki, meghatalmazotti minőségben,
– a holland kormány képviseletében L. Noort és K. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében É. Gippini Fournier, T. Scharf, F. Castillo de la Torre és J. Samnadda, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2017. szeptember 12‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2008. L 299., 25. o., a továbbiakban: irányelv) 7. cikke (1) bekezdésének, valamint az EUMSZ 36. cikk értelmezésére irányul.
2 E kérelmet a Schweppes SA spanyol társaság, valamint a Red Paralela SL és a Red Paralela BCN SL (korábban: Carbóniques Montaner SL) (a továbbiakban együtt: Red Paralela) között, az utóbbiak által a Schweppes védjeggyel ellátott, Egyesült Királyságból származó palackozott üdítőitalok Spanyolországba történő importálása tárgyában folyó peres eljárás keretében terjesztették elő.
3 A 2008/95 irányelvnek „A védjegyoltalom kimerülése” címet viselő 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
4 A 2008/95 irányelvet 2019. január 15‑i hatállyal hatályon kívül helyezi a – 2016. január 12‑én hatályba lépett – a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2015. december 16‑i (EU) 2015/2436 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 336., 1. o.), amelynek 15. cikke lényegében megfelel a 2008/95 irányelv 7. cikkének.
5 A „Schweppes” megjelölés világszintű jóhírnévnek örvend, különösen a többféle változatban kapható „üdítőitalok” tekintetében. E megjelölés európai uniós védjegyként nem egyetlen lajstromozott védjegy oltalmának tárgyát képezi, hanem az Európai Unió minden egyes tagállamában és az Európai Gazdasági Térségben (EGT) hosszú ideje nemzeti – szó‑ és ábrás – védjegyként van lajstromozva. E nemzeti védjegyek lényegében azonosak.
6 Kezdetben az EGT‑ben lajstromozott összes Schweppes védjegy (a továbbiakban: párhuzamos oltalmú védjegyek) a Cadbury Schweppeshez tartozott.
7 1999‑ben a Cadbury Schweppes e párhuzamos oltalmú védjegyek egy részét, többek között az Egyesült Királyságban lajstromozott védjegyeket is, átruházta a Coca‑Cola/Atlantic Industries‑ra (a továbbiakban: Coca‑Cola). E védjegyek többi részének viszont, többek között a Spanyolországban lajstromozott védjegyeknek is, továbbra is a Cadbury Schweppes maradt a jogosultja.
8 Az alábbi térkép sötét színnel jelöli az EGT azon tagállamait, illetve környező országait, amelyekben a Coca‑Cola a Schweppes védjegyek jogosultja:
9 Több felvásárlást és átszervezést követően az eredetileg a Cadbury Schweppes tulajdonában maradt párhuzamos oltalmú védjegyek ma már a Schweppes International Ltd nevű egyesült királysági társaság tulajdonában vannak.
10 Ez utóbbi társaság kizárólagos használati engedélyt adott a Schweppes részére az alapügy tárgyát képező, párhuzamos oltalmú spanyol védjegyek tekintetében.
11 A Schweppes és a Schweppes International egyaránt az Orangina Schweppes Holding BV holland társaság ellenőrzése alatt áll, amely az Orangina Schweppes csoport anyavállalata.
12 2014. május 29‑én a Schweppes a párhuzamos oltalmú spanyol védjegyek bitorlása miatt keresetet indított a Red Paralela ellen, azzal az indokkal, hogy az alapeljárás alperesei az Egyesült Királyságból származó, Schweppes védjeggyel jelölt, palackozott üdítőitalokat hoztak be és forgalmaztak Spanyolországban. A Schweppes lényegében úgy véli, hogy e spanyolországi forgalmazás jogsértő, mivel e palackozott üdítőitalokat nem ő maga gyártja és forgalmazza, illetve azokat nem az ő hozzájárulásával gyártják és forgalmazzák, hanem a Coca‑Cola, amely a Schweppes szerint nem áll semmiféle gazdasági vagy jogi kapcsolatban az Orangina Schweppes csoporttal. Ezzel összefüggésében azt állítja, hogy tekintettel a szóban forgó megjelölések és áruk azonosságára, a fogyasztók nem képesek megkülönböztetni e palackozott italok kereskedelmi származását.
13 Védekezésében a Red Paralela a védjegyoltalom kimerülésére hivatkozik, amely szerinte – az Unió azon tagállamaiból származó Schweppes termékeket illetően, amelyekben a párhuzamos oltalmú védjegyek jogosultja a Coca‑Cola – egy hallgatólagos hozzájárulásból ered. A Red Paralela ezenfelül úgy véli, hogy vitathatatlan jogi és gazdasági kapcsolat áll fenn a Coca‑Cola és a Schweppes International között a „Schweppes” megjelölés mint egyetemes védjegy közös hasznosítását illetően.
14 A kérdést előterjesztő bíróság által tett megállapítások alapján a jelen ügy szempontjából releváns tények a következők:
– a Schweppes International, annak ellenére, hogy ő csak az EGT‑tagállamok egy részében jogosultja a párhuzamos oltalmú védjegyeknek, a Schweppes védjegyek globális imázsát erősítette;
– a Coca‑Cola, amely az EGT többi tagállamában lajstromozott, párhuzamos oltalmú védjegyek jogosultja, hozzájárult e globális imázs fenntartásához;
– e globális imázs a kiváltó oka a „Schweppes” termékek kereskedelmi származását illetően az érintett spanyol közönség tekintetében fennálló összetéveszthetőségnek;
– a Schweppes International felel a kifejezetten a Schweppes védjegynek szentelt európai internetes oldalért (www.schweppes.eu), amely nem csupán általános információkat tartalmaz az e védjeggyel jelölt termékekre vonatkozóan, hanem a különböző helyi oldalak, többek között a Coca‑Cola által kezelt brit honlap felé mutató linkeket is;
– a Schweppes International, amely nem rendelkezik semmiféle jogosultsággal az egyesült királysági Schweppes védjegy tekintetében (ahol a védjegy jogosultja a Coca‑Cola), internetes oldalán a védjegy brit eredetére hivatkozik;
– a Schweppes és a Schweppes International a reklámjaikban a brit eredetű „Schweppes” termékek képét használják;
– a Schweppes International az Egyesült Királyságban közösségi oldalakon promóciós akciókat és tájékoztatást kínál az ügyfelek részére a „Schweppes” termékek tekintetében;
– a Schweppes International által forgalmazott „Schweppes” termékek megjelenítése nagyon hasonló – sőt, egyes tagállamokban, mint például Dániában vagy Hollandiában, azonos – a brit eredetű „Schweppes” termékek megjelenítésével;
– a Schweppes International, amelynek székhelye az Egyesült Királyságban található, és a Coca‑Cola békésen megfér egymás mellett az Egyesült Királyságban;
– a párhuzamos oltalmú védjegyek egy részének 1999‑ben a Coca‑Colára történt átruházását követően az EGT‑beli párhuzamos oltalmú védjegyek említett két jogosultja saját területeiken újabb, azonos vagy hasonló Schweppes védjegyek (mint például a SCHWEPPES ZERO védjegy) lajstromozását kérte ugyanazon termékek tekintetében;
– jóllehet a párhuzamos oltalmú védjegyek jogosultja Hollandiában a Schweppes International, a védjegy ezen országban történő hasznosítását (nevezetesen a termék előállítását, palackozását és értékesítését) a Coca‑Cola végzi, engedélyesi minőségben;
– a Schweppes International nem tiltakozik az ellen, hogy a brit eredetű „Schweppes” termékeket az EGT több olyan tagállamában, például Németországban és Franciaországban, ahol a párhuzamos oltalmú védjegyeknek ő a jogosultja, online módon értékesítik; „Schweppes” termékeket egyébként az EGT területének egészén értékesítenek internetes oldalakon keresztül, származási helyre való tekintet nélkül;
– a Coca‑Cola – a párhuzamos oltalmú védjegyekhez fűződő jogai alapján – nem terjeszt elő felszólalást a „Schweppes” szóelemet tartalmazó közösségi formatervezési minta lajstromozása iránt a Schweppes International által benyújtott kérelemmel szemben.
15 A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapügy körülményei egyértelműen eltérnek a Bíróságnak a védjegyjogok kimerülésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatának alapjául szolgáló ügyek körülményeitől, és e körülmények e jogok védelme, valamint az áruk Unión belüli szabad mozgása közötti egyensúly újragondolását teszik szükségessé.
16 E körülmények között a Juzgado de lo Mercantil n° 8 de Barcelona (barcelonai 8. sz. kereskedelmi bíróság, Spanyolország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Összeegyeztethető‑e az Európai Unió működéséről szóló szerződés 36. cikkével és a [2008/95] irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, valamint a [2015/2436] irányelv 15. cikkének (1) bekezdésével, hogy valamely, egy vagy több tagállamra kiterjedő oltalommal rendelkező védjegy jogosultja megakadályozza a védjegyével azonos vagy azzal gyakorlatilag azonos, harmadik személy védjegyével megjelölt, más tagállamból származó termékek párhuzamos importját vagy forgalomba hozatalát, ha az említett jogosult a védjegy globális imázsát erősítette, amely eredetileg azon tagállamhoz társítható, amelyből az általa megtiltani kívánt behozatal tárgyát képező termékek származnak?
2) Összeegyeztethető‑e az Európai Unió működéséről szóló szerződés 36. cikkével és a [2008/95] irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, valamint az [2015/2436] irányelv 15. cikkének (1) bekezdésével a védjeggyel ellátott terméknek az Európai Unión belül oly módon történő értékesítése, hogy eközben – közismert védjegyről lévén szó – a bejegyzett védjegyjogosultak az EGT egészén belül egy globális védjegyimázst tartanak fenn, amely az átlagfogyasztó képzetében összetéveszthetőséget eredményez a termék kereskedelmi származását illetően?
3) Összeegyeztethető‑e az Európai Unió működéséről szóló szerződés 36. cikkével és a [2008/95] irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, valamint a [2015/2436] irányelv 15. cikkének (1) bekezdésével, hogy a különböző tagállamokra kiterjedő oltalommal rendelkező, azonos vagy hasonló nemzeti védjegyek jogosultja tiltakozzon egy olyan tagállamba történő behozatal ellen, ahol ő a védjegy jogosultja, és olyan termékek behozataláról van szó, amelyeket az övével azonos vagy hasonló védjeggyel jelöltek meg és olyan tagállamból származnak, amelyben nem rendelkezik védjegyjogosultsággal, ha legalább valamely másik tagállamban, ahol ő a védjegyjogosult, kifejezett vagy hallgatólagos hozzájárulását adta ugyanezen termékek behozatalához?
4) Összeegyeztethető‑e a [2008/95] irányelv 7. cikkének (1) bekezdésével, és a [2015/2436] irányelv 15. cikkének (1) bekezdésével, valamint az Európai Unió működéséről szóló szerződés 36. cikkével, hogy valamely tagállamra kiterjedő oltalommal rendelkező X védjegy A jogosultja tiltakozzon az e védjeggyel megjelölt termékek behozatalával szemben, ha e termékek olyan másik tagállamból származnak, ahol az X védjeggyel azonos védjegyet a forgalmazó B védjegyjogosult javára vették lajstromba, és:
– az A és B védjegyjogosult is intenzív, de nem kifejezetten függőségi viszonnyal jellemezhető, kereskedelmi és gazdasági kapcsolatokat tart fenn az X védjegy együttes használata érdekében,
– az A és B védjegyjogosult is összehangolt stratégiával rendelkezik a védjegyek tekintetében, tudatosan erősítve a célközönség felé egy egységes és globális védjegy-megjelenítést vagy arculatot;
– az A és B védjegyjogosult is intenzív, de nem kifejezetten függőségi viszonnyal jellemezhető, kereskedelmi és gazdasági kapcsolatokat tart fenn az X védjegy együttes használata érdekében, és ezenkívül a védjegyek tekintetében összehangolt stratégiával rendelkeznek, tudatosan erősítve a célközönség felé egy egységes és globális védjegy-megjelenítést vagy arculatot?”
17 A Schweppes, a Schweppes International és az Orangina Schweppes Holding elsődlegesen arra hivatkoznak, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlan.
18 E tekintetben először is azt állítják, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek nincs alapja. Az utaló határozatban szereplő ténymegállapítások – amelyek rövid összefoglalása a jelen ítélet 14. pontjában található, és amelyeken e kérelem előterjesztése alapul – ugyanis szerintük nyilvánvaló hibákban szenvednek. Ezen utaló határozat egyébként szerintük hiányos, hiszen szándékosan elmulasztja bemutatni a Schweppes és a Schweppes International azon álláspontját, amely vitatja az említett ténybeli értékelést, és ezáltal sérti a védelemhez való jogukat.
19 Ezenfelül a Schweppes, a Schweppes International és az Orangina Schweppes Holding arra hivatkoznak, hogy az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések elvontak, valamint általános és hipotetikus állításokon alapulnak. A Bíróság ily módon nem tudja megítélni azok szükségességét és relevanciáját.
20 Végül a Schweppes, a Schweppes International és az Orangina Schweppes Holding azt állítják, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kétségei nem az uniós jog értelmezésével, hanem mindössze azzal a kérdéssel kapcsolatosak, hogy bizonyos, a Bíróságnak a védjegyjogok kimerülésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata által eddig még nem lefedett ténybeli helyzetek ide tartozhatnak‑e. Mivel ez az ítélkezési gyakorlat tökéletesen meghatározott és kialakult, az uniós jognak a kérdést előterjesztő bíróság által értelmezni kért rendelkezései semmiféle kétséget nem vetnek fel, és így nem volt szükséges a Bírósághoz fordulni.
21 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 267. cikkben említett előzetes döntéshozatali eljárás keretében, amely a nemzeti bíróságok és a Bíróság feladatainak világos szétválasztásán alapul, az alapügy tényállásának megállapítása és megítélése kizárólag a nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik. Ennek keretében a kérdést előterjesztő bíróság által leírt ténybeli és jogi helyzet figyelembevételével a Bíróság kizárólagos feladata az, hogy az uniós jog értelmezéséről vagy érvényességéről határozzon annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezésére bocsássa az utóbbi előtt folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez hasznos elemeket (2016. július 28‑i Kratzer ítélet, C‑423/15, EU:C:2016:604, 27. pont; 2017. április 27‑i A‑Rosa Flussschiff ítélet, C‑620/15, EU:C:2017:309, 35. pont).
22 Ennélfogva a Bíróság nem vonhatja kétségbe a tények azon értékelését, amelyeken az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapul.
23 Ezenfelül a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy ugyanígy kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire –a Bíróság elé terjesztett kérdései szükségesek és relevánsak‑e. Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni (2017. január 26‑i Banco Primus ítélet, C‑421/14, EU:C:2017:60, 29. pont; 2017. szeptember 20‑i Andriciuc és társai ítélet, C‑186/16, EU:C:2017:703, 19. pont).
24 Ily módon a Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ tudjon adni (2013. március 14‑i Allianz Hungária Biztosító és társai ítélet, C‑32/11, EU:C:2013:160, 26. pont; 2017. január 26‑i Banco Primus ítélet, C‑421/14, EU:C:2017:60, 30. pont).
25 Márpedig a jelen ügyben nem ez a helyzet. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből ugyanis kiderül, hogy az előterjesztett kérdések közvetlen kapcsolatban állnak az alapeljárás tárgyát képező jogvitával, és relevánsak abból a szempontból, hogy azok alapján tud a kérdést előterjesztő bíróság határozni. E kérelem egyébként elegendő elemet tartalmaz ahhoz, hogy meghatározható legyen e kérdések terjedelme, és hogy azokra hasznos választ lehessen adni.
26 Végül emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróságok továbbra is teljesen szabadon fordulhatnak a Bírósághoz, ha azt célszerűnek tartják, anélkül, hogy az a körülmény, hogy az értelmezésre előterjesztett rendelkezéseket a Bíróság már értelmezte, azzal a következménnyel járna, hogy akadályát képezi annak, hogy a Bíróság azokról újból határozzon (2014. július 17‑i Torresi ítélet, C‑58/13 és C‑59/13, EU:C:2014:2088, 32. pont; 2017. szeptember 20‑i Andriciuc és társai ítélet, C‑186/16, EU:C:2017:703, 21. pont).
27 A fenti megállapításokból következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
28 Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy az előzetes döntéshozatalra terjesztett kérdések mind a másodlagos uniós jog, nevezetesen a 2008/95 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, illetve az annak helyébe lépő 2015/2436 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése, mind az elsődleges uniós jog, nevezetesen az EUMSZ 36. cikk értelmezésére vonatkoznak.
29 E tekintetben a másodlagos jog e két rendelkezését illetően egyrészt azt kell megállapítani, hogy tekintettel a tényállás időpontjára, az alapügyre e rendelkezések közül az első az irányadó. Így tehát a Bíróságnak a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemről az annak alapján indult eljárás keretében kizárólag e rendelkezésre figyelemmel kell nyilatkoznia.
30 Másrészt, emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/95 irányelv 7. cikke, amelynek szövege általános megfogalmazású, átfogó módon szabályozza a védjegyjogok kimerülésének kérdését az Unióban forgalomba hozott árukat illetően, és mivel az uniós irányelvek az EUMSZ 36. cikkben említett érdekek védelmének biztosításához szükséges intézkedések harmonizációját írják elő, minden idevágó nemzeti intézkedést ezen irányelv, és nem az EUMSZ 34–36. cikk rendelkezéseire figyelemmel kell megítélni. Ugyanakkor az említett irányelvet, akárcsak a másodlagos uniós jog minden szabályát, az EUM‑Szerződésnek az áruk szabad mozgására vonatkozó, különösen az EUMSZ 36. cikkben foglalt szabályaira figyelemmel kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 1996. július 11‑i Bristol‑Myers Squibb és társai ítélet, C‑427/93, C‑429/93 és C‑436/93, EU:C:1996:282, 25–27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 1997. március 20‑i Phytheron International ítélet, C‑352/95, EU:C:1997:170, 17. és 18. pont).
31 Ily módon, négy kérdésével, amelyeket célszerű együttesen kezelni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra szeretne választ kapni, hogy a 2008/95 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, az EUMSZ 36. cikkre figyelemmel, úgy kell‑e értelmezni, hogy az akadályát képezi annak, hogy valamely nemzeti védjegy jogosultja tiltakozzon az ugyanezen védjeggyel jelölt, más tagállamból származó, azonos áruk behozatala ellen, amikor e védjegy, amely kezdetben ugyanezen jogosulté volt, már egy harmadik fél tulajdonában van, aki a jogokat átruházással szerezte meg, és az alábbi tényállási elemek legalább egyike fennáll:
– a jogosult egy globális védjegyimázst erősített, amely az áruk azon származási tagállamához köthető, ahonnan meg akarja tiltani azok behozatalát;
– a jogosult és a harmadik személy összehangolják védjegystratégiájukat annak érdekében, hogy az EGT egészében – szándékosan – a védjegy egységes és globális megjelenését, illetve imázsát erősítsék;
– az így keletkező egységes és globális védjegyimázs összetéveszthetőséget teremt az átlagos fogyasztók szemében, az e védjeggyel jelölt áruk kereskedelmi származását illetően;
– a jogosult és a harmadik személy, még ha nem is kifejezetten függőségi viszonnyal jellemezhető, de szoros kereskedelmi és gazdasági kapcsolatokat tart fenn a védjegy együttes hasznosítása érdekében;
– a jogosult – kifejezetten vagy hallgatólagosan – hozzájárult ahhoz, hogy ugyanazon árukat, amelyeknek azon más tagállamba vagy azon más tagállamokba történő behozatalát, ahol még ő a védjegyjogosult, meg akarja tiltani, behozhassák.
32 A Red Paralela, a görög és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság – apróbb eltérésekkel – mindannyian azt javasolják, hogy a Bíróság e kérdésre adjon igenlő választ, míg a Schweppes, a Schweppes International és az Orangina Schweppes Holding úgy vélik, hogy e kérdésre nemleges választ kell adni.
33 A 2008/95 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] közösségi védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthatja meg a védjegy használatát olyan árukkal kapcsolatban, amelyeket ő hozott forgalomba, vagy amelyeket az ő kifejezett hozzájárulásával hoztak forgalomba [az Unióban]”.
34 A 2008/95 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének szövege úgy van megfogalmazva, ami megfelel a Bíróság által hozott azon ítéletekben alkalmazott szövegnek, amelyek az EK 30. cikk és az EK 36. cikk értelmezésekor (később EK 28. és EK 30. cikk, jelenleg EUMSZ 34. cikk és EUMSZ 36. cikk) elismerték a védjegyjogok kimerülésének elvét az uniós jogban. Ily módon e rendelkezés átveszi a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatát, miszerint a valamely tagállam jogszabályai alapján oltalom alatt álló védjegy jogosultja nem hivatkozhat e jogszabályokra annak érdekében, hogy megtiltsa egy olyan termék behozatalát vagy forgalmazását, amelyet valamely másik tagállamban ő maga hozott forgalomba, vagy amelyet az ő hozzájárulásával hoztak forgalomba (lásd ebben az értelemben: 1996. július 11‑i Bristol‑Myers Squibb és társai ítélet, C‑427/93, C‑429/93 és C‑436/93, EU:C:1996:282, 31. pont; 1997. március 20‑i Phytheron International ítélet, C‑352/95, EU:C:1997:170, 20. pont).
35 A védjegyjogok kimerülésére vonatkozó ezen ítélkezési gyakorlat, amely az EUMSZ 36. cikken alapul, a védjegyjogok védelméhez fűződő alapvető érdekeket kívánja összeegyeztetni – akárcsak a 2008/95 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése –az áruk belső piacon belüli szabad mozgásához fűződő érdekekkel (lásd ebben az értelemben: 1996. július 11‑i Bristol‑Myers Squibb és társai ítélet, C‑427/93, C‑429/93 és C‑436/93, EU:C:1996:282, 40. pont).
36 Ami a védjegyjogot illeti, a Bíróság már többször kimondta, hogy e jog alapvető elemét képezi a torzulásmentes verseny azon rendszerének, amelyet az uniós jog létrehozni és fenntartani szeretne. E rendszerben a vállalkozásoknak ügyfeleiket áruik vagy szolgáltatásaik minősége révén kell magukhoz vonzaniuk, ami csak az ezen áruk és szolgáltatások azonosítására alkalmas, megkülönböztető képességgel rendelkező megjelölések révén lehetséges. Ahhoz, hogy a védjegy betölthesse e szerepét, biztosítékot kell jelentenie arra, hogy az azzal jelölt valamennyi árut azon egyetlen vállalkozás ellenőrzése mellett állították elő, amely ezek minőségéért felel (1990. október 17‑i HAG GF ítélet, C‑10/89, EU:C:1990:359, 13. pont; 1996. július 11‑i Bristol‑Myers Squibb és társai ítélet, C‑427/93, C‑429/93 és C‑436/93, EU:C:1996:282, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37 Következésképpen, amint azt a Bíróság már több alkalommal elismerte, a védjegyjog speciális célja többek között az, hogy a jogosultnak védjegyhasználati jogot biztosítson a termék elsőként történő forgalomba hozatalára, és annak azon versenytársakkal szembeni védelmére, akik a védjeggyel jogosulatlanul jelölt termékek árusítása révén megpróbálnak visszaélni a védjegy piaci helyzetével és hírnevével. A védjegyjogosult részére elismert ezen kizárólagos jog pontos terjedelmének meghatározásához tekintetbe kell venni a védjegy alapvető funkcióját, ami abban áll, hogy biztosítsa a fogyasztó vagy végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áru származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve ezáltal számára, hogy azt az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a máshonnan származó áruktól (1990. október 17‑i HAG GF ítélet, C‑10/89, EU:C:1990:359, 14. pont; 1996. július 11‑i Bristol‑Myers Squibb és társai ítélet, C‑427/93, C‑429/93 és C‑436/93, EU:C:1996:282, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38 Márpedig a védjegy alapvető funkciója kerülne veszélybe, ha olyan esetben, amikor a jogosult ehhez nem járult hozzá, e jogosult nem tiltakozhatna az azonos vagy összetéveszthető védjeggyel jelölt azonos vagy hasonló olyan áruk behozatala ellen, amelyeket valamely, e jogosulttal semmiféle gazdasági kapcsolatban nem álló harmadik személy egy másik tagállamban gyártott és hozott forgalomba (lásd ebben az értelemben: 1990. október 17‑i HAG GF ítélet, C‑10/89, EU:C:1990:359, 15. és 16. pont; 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 33–37. pont).
39 Ezen elemzésen önmagában nem változtat az a tény, hogy a jogosult védjegye és az azon árukon elhelyezett védjegy, amelyeknek a behozatalát e jogosult meg akarja tiltani, kezdetben ugyanannak a jogosultnak volt a védjegye, függetlenül attól a kérdéstől, hogy e védjegyek oltalmának megosztása valamiféle kisajátítás, tehát egyfajta közhatalmi aktus eredménye‑e, vagy pedig valamely önkéntes szerződéses átruházás eredménye, már amennyiben, közös származásuk ellenére, az említett védjegyek mindegyike, a saját földrajzi területén – e kisajátítást vagy átruházást követően is – önállóan be tudja tölteni azon funkcióját, hogy biztosítja, hogy a jelölt áruk egyetlen forrásból származnak (lásd ebben az értelemben: 1990. október 17‑i HAG GF ítélet, C‑10/89, EU:C:1990:359, 17. és 18. pont; 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 46–48. pont).
40 Ez utóbbi feltétel nyilvánvalóan hiányzik, ha a párhuzamos oltalmú nemzeti védjegyek egy részének valamely harmadik személyre történő átruházást követően a jogosult akár egyedül, akár védjegystratégiáját e harmadik féllel összehangolva, aktív és szándékos módon továbbra is a védjegy egységes és globális megjelenítését vagy imázsát erősíti, ezzel az érintett közönség szemében az e védjeggyel jelölt áruk kereskedelmi származását illetően összetéveszthetőséget keltve, vagy azt erősítve. Az ilyen magatartással, amelynek az a hatása, hogy a jogosult védjegye a védjegy saját oltalmi területe vonatkozásában önállóan már nem tölti be alapvető funkcióját, maga a védjegyjogosult veszélyezteti, sőt torzítja e funkciót. Következésképpen e jogosult nem hivatkozhat az említett funkció megőrzésének szükségességére annak érdekében, hogy tiltakozzon az ugyanezen védjeggyel jelölt azonos, de egy olyan másik tagállamból származó áruk behozatala ellen, amelyben e védjegynek már az említett harmadik személy a jogosultja.
41 A nemzeti bíróságok feladata annak megítélése, hogy ez az eset áll‑e fenn, figyelembe véve a szóban forgó konkrét esetre jellemző elemek egészét.
42 Ebben az összefüggésben ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy e tekintetben önmagában nem elegendő az a körülmény, hogy e jogosult az átruházást követően is folytatja a párhuzamos oltalmú nemzeti védjegyek történeti földrajzi származására való hivatkozást, annak ellenére, hogy a kérdéses területen már nem rendelkezik jogokkal, és meg akarja tiltatni az e területről származó, e védjegyekkel jelölt áruk behozatalát.
43 Amennyiben e bíróságok azt állapítanák meg, hogy a jelen ítélet 39. pontjában említett feltétel teljesül, még emlékeztetni kell arra, hogy a védjegy alapvető funkcióját egyáltalán nem zavarja a szabad behozatal, ha a védjegy jogosultja a behozatal és a kivitel tagállamában is ugyanaz a személy, vagy ugyan eltérő személyek, de gazdaságilag kapcsolatban állnak egymással (lásd ebben az értelemben: 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 34. és 37. pont).
44 Amint azt a Bíróság korábban már megállapította, ilyen gazdasági kapcsolat áll fenn különösen akkor, ha a kérdéses árukat valamely engedélyes, valamely anyavállalat vagy az azonos csoporthoz tartozó leányvállalat, illetve valamely kizárólagos engedélyes hozza forgalomba. Ugyanis a jogosultnak vagy annak a gazdasági entitásnak, amelynek a jogosult a részét képezi, minden ilyen esetben lehetősége van azon áruk minőségének ellenőrzésére, amelyeken a védjegyet elhelyezik (lásd ebben az értelemben: 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 34. és 37. pont).
45 A Bíróság egyébként korábban már hangsúlyozta, hogy a meghatározó elem az áruk minőségének ellenőrzésére vonatkozó lehetőség, és nem ezen ellenőrzés tényleges gyakorlása. Ebben az összefüggésben példaként kiemelte, hogy ha az engedélyt adó személy eltűri, hogy az engedélyes rossz minőségű árukat gyártson, miközben megvannak a szerződéses eszközei arra, hogy ezt megakadályozza, vállalnia kell az ebből eredő felelősséget. Hasonlóképpen, ha ugyanazon cégcsoporton belül decentralizálják az áruk gyártását, és az egyes tagállamokban található leányvállalatok az egyes nemzeti piacok sajátosságaihoz igazított minőségű árukat kezdenek el gyártani, e minőségbeli eltérésekre nem lehet hivatkozni a testvérvállalat által gyártott áruk behozatala elleni tiltakozás érdekében, hiszen a cégcsoportnak vállalnia kell a döntéseinek következményeit (lásd ebben az értelemben: 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 38. pont).
46 Amint azt a főtanácsnok indítványának 72–82. pontjában kiemelte, ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a „gazdasági kapcsolat” fogalma ebben az értelemben nem egy formális, hanem egy érdemi kritériumra utal, amely nem csupán a jelen ítélet 44. pontjában felsorolt esetekre korlátozódik, hanem többek között akkor is teljesül, ha a párhuzamos oltalmú nemzeti védjegyeknek egy területileg korlátozott hatályú átruházásnak betudható felosztása után e védjegyek jogosultjai összehangolják üzleti politikájukat, vagy megegyeznek abban, hogy együttesen ellenőrzik e védjegyek használatát, és így közvetlenül vagy közvetve lehetőségük van meghatározni azt, hogy a védjegyet mely termékeken tüntetik fel, illetve lehetőségük van e termékek minőségének ellenőrzésére.
47 Ugyanis, ha e jogosultak számára megengednénk, hogy saját területeiket védjék ezen áruk behozatalával szemben, az a nemzeti piacok elzárásához vezetne, amit a védjegyjog célja egyáltalán nem indokol, és ami egyébként az érintett védjegyek alapvető funkciójának megőrzéséhez sem szükséges.
48 Ily módon a jelen ítélet 46. pontjában ismertetett körülményekre tekintettel úgy kell tekinteni, hogy a 2008/95 irányelvnek az EUMSZ 36. cikkre figyelemmel értelmezett 7. cikkének (1) bekezdése értelmében véve a terméket a kivitel tagállamában a behozatal tagállamában oltalom alatt álló védjegy jogosultjának hozzájárulásával hozták forgalomba.
49 E tekintetben pontosítani kell, hogy az a megállapítás, miszerint a párhuzamos oltalmú nemzeti védjegyeknek egy területileg korlátozott hatályú átruházásnak betudható felosztása után gazdasági kapcsolatok állnak fenn e védjegyek jogosultjai között, nem függ sem attól a feltételtől, hogy e jogosultak formálisan függnek egymástól az említett védjegyek közös hasznosítása során, sem attól a feltételtől, hogy ténylegesen is élnek az érintett termékek minőségének ellenőrzésére vonatkozó lehetőséggel.
50 Egyébként, bár kétségtelen, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy önmagában véve, vagyis bárminemű gazdasági kapcsolat hiányában az átruházási szerződés nem biztosít eszközt az átruházó félnek az engedélyes által forgalmazott és jelölt termékek minőségének ellenőrzésére, épp e megállapításból következik, hogy nem ez a helyzet olyan esetben, amikor az átruházó és az engedélyes között ilyen gazdasági kapcsolatok léteznek (lásd ebben az értelemben: 1994. június 22‑i IHT Internationale Heiztechnik és Danzinger ítélet, C‑9/93, EU:C:1994:261, 41. és 43. pont).
51 A kérdést előterjesztő bíróságok feladata annak megítélése, hogy ilyen gazdasági kapcsolatok fennállnak‑e, figyelembe véve az adott ügy összes releváns elemét.
52 Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy bár főszabály szerint a jogkimerülésre hivatkozó gazdasági szereplőre hárul annak bizonyítása, hogy a 2008/95 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak (lásd ebben az értelemben: 2001. november 20‑i Zino Davidoff és Levi Strauss ítélet, C‑414/99–C‑416/99, EU:C:2001:617, 54. pont), e szabályt némiképpen ki kell igazítani olyan esetben, amikor az a jogosult számára lehetővé tenné a nemzeti piacok elzárását, elősegítve ezzel a tagállamok árai közötti eltérések fenntartását (lásd ebben az értelemben: 2003. április 8‑i Van Doren + Q ítélet, C‑244/00, EU:C:2003:204, 37. és 38. pont).
53 A bizonyítási teher ilyen megosztására van szükség a párhuzamos oltalmú nemzeti védjegyek felosztása esetén is, hiszen ilyen esetben e gazdasági szereplő csak nehezen, vagy egyáltalán nem tudná bizonyítani e védjegyek jogosultjai között a gazdasági kapcsolatok fennállását, hiszen e kapcsolatok általában az e jogosultak közötti olyan üzleti megállapodások és informális megállapodások révén jönnek létre, amelyekhez e gazdasági szereplő nem fér hozzá.
54 Erre való tekintettel, amint azt indítványának 94. pontjában a főtanácsnok is kiemelte, a gazdasági szereplőre mindössze az a kötelezettség hárul, hogy előterjessze az arra utaló, egybevágó valószínűsítő körülményeket, amelyekből az ilyen gazdasági kapcsolatok meglétére lehet következtetni. A kérdést előterjesztő bíróság feladata meggyőződni arról, hogy a jelen ítélet 14. pontjában összefoglalt tények ilyen valószínűsítő körülményeket képeznek‑e.
55 A fenti megállapítások egészére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2008/95 irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, az EUMSZ 36. cikkre figyelemmel, úgy kell értelmezni, hogy az akadályát képezi annak, hogy valamely nemzeti védjegy jogosultja tiltakozzon az ugyanezen védjeggyel jelölt, más tagállamból származó, azonos áruk behozatala ellen, ha e védjegy, amely kezdetben ugyanezen jogosulté volt, már egy olyan harmadik fél tulajdonában van, aki a jogokat átruházással szerezte meg, és ezen átruházást követően
– e jogosult, akár egyedül, akár védjegystratégiáját e harmadik féllel összehangolva, aktív és szándékos módon továbbra is a védjegy egységes és globális megjelenítését vagy imázsát erősíti, ezzel az érintett közönség szemében az e védjeggyel jelölt áruk kereskedelmi származását illetően összetéveszthetőséget keltve vagy azt erősítve,
– gazdasági kapcsolat áll fenn a jogosult és az említett harmadik személy között abban az értelemben, hogy összehangolják üzleti politikájukat, vagy megegyeznek abban, hogy együttesen ellenőrzik a védjegy használatát, és így közvetlenül vagy közvetve lehetőségük van meghatározni azt, hogy a védjegyet mely árukon tüntetik fel, illetve lehetőségük van ezen áruk minőségének ellenőrzésére.
A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének (1) bekezdését, az EUMSZ 36. cikkre figyelemmel, úgy kell értelmezni, hogy az akadályát képezi annak, hogy valamely nemzeti védjegy jogosultja tiltakozzon az ugyanezen védjeggyel jelölt, más tagállamból származó, azonos áruk behozatala ellen, ha e védjegy, amely kezdetben ugyanezen jogosulté volt, már egy olyan harmadik fél tulajdonában van, aki a jogokat átruházással szerezte meg, és ezen átruházást követően

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság