text:
16/01/2019 által Aceris törvény LLC
Arbitrability vonatkozik, hogy egy adott típusú vita lehet, vagy nem lehet rendezni választottbírói. Gyakorlati szempontból, arbitrability megválaszolja a kérdést, hogy egy tárgy a követelés vagy nem fenntartott szféra hazai bíróságok, rendelkezései alapján a nemzeti törvények.
Ha a vita nem arbitrable, A választottbíróság korlátozott hatáskörét és a követelés inkább úgy kell benyújtani, hogy a hazai bíróságok.
Lehetnek korlátozások kapacitását illetően félként lép választottbírósági megállapodások, ami azt jelenti, hogy bizonyos szervezetek, (például., Államok vagy állami szervezetek) miatt politikai megfontolások, nem futhatnak be választottbírósági megállapodások vagy kérheti külön engedély erre („szubjektív arbitrability”), vagy korlátozások alapján a tárgy („célkitűzés arbitrability”). Bizonyos viták járhat ilyen érzékeny közpolitikai kérdés maradt kizárólag a joghatósága hazai bíróságok a nemzeti jog által.
A arbitrability a vita változhat egyik országból a másikba, először, az eltérő politikai megfontolások és, másodszor, attól függően, hogy mennyire nyitott az állam választottbírósági. Az általános tendencia a nemzeti törvények felé szélesebb megközelítést, amely lehetővé teszi benyújtása választottbírósági ügyek, amelyeket hagyományosan kívül annak hatálya, Az általában büntetőjogi ügyekben, a család számít, vagy vitatja a kereskedelmi jellegű bevonásával szabadalmak,[1] antitröszt és versenyjogi szabályok,[2] vesztegetés, korrupció és a csalás. Ezeket a kérdéseket lehet korlátozni a felek autonómiáját, megnyilvánulása a nemzeti vagy nemzetközi közpolitikai kérdésekben.
Az egyik leginkább vitatható kérdésekben arbitrability melyik törvény szabályozza a meghatározása arbitrability. Az irányadó jog arbitrability a vita változhat attól függően, hogy dönt a választottbíróság, amely eldönti maga elvével összhangban a Kompetencia-kompetencia; állam által a bíróság, amelyhez a felek egyike, ahol egyidejűleg benyújtott a vita; egy beállítást pihentetett eljárás; vagy azzal összefüggésben a végrehajtási eljárás.
Törvényszékek különböző megközelítést úgy ítélte meg, hogy melyik jog szabályozza a arbitrability a vita: A törvény a választottbírósági megállapodás; A törvény az ülés; alkalmazandó jog a vitás; A törvény egyik fél; és a törvény a végrehajtás helye. Ez ahhoz vezethet, hogy a különböző megoldások, mint például a példában a Fincantierivel esetek, ahol ellenkező eredményeket találtak előtt az olasz bíróságok előtt a Svájci Szövetségi Bíróság.[3]
A nem arbitrability jogvita miatt a választottbírósági szerződés érvénytelen. Ennek eredményeképpen, A bíróság nem lenne joghatóság és a díjat, hogy nem kell elismerni és végrehajtani.
A koncepció a arbitrability megtalálható cikk II, bekezdés 1, nak,-nek a 1958 Egyezmény a polgári és kereskedelmi ügyekben a külföldi választottbírósági díjak (New York-i Egyezmény), amely előírja, hogy minden egyes szerződő állam elismeri megállapodást írásban „vonatkozó tárgyának képes település választottbírósági.” Továbbá, ez is megtalálható cikk 5, bekezdés (2)(egy), amely kimondja, hogy elismeréséről és végrehajtásáról szóló választottbírósági határozatot meg lehet tagadni, ha a bíróság, ahol az ilyen elismerést és a végrehajtást kérik megállapítja, hogy „Tárgya a különbség nem képes település választottbírósági törvény alapján az adott ország." Ebből adódóan, Annak II és V a New York-i Egyezmény biztosítja a törvény arbitrability okként a bíróság elutasítsa elismerése és végrehajtása díjat, de nem szólnak arról, hogy melyik jogot kell szabályoznia a kérdést arbitrability az előre elbírálási szakaszban.[4]
És így, annak biztosítása érdekében, végrehajthatóság, választottbíróságok általában meghatározzák arbitrability különös tekintettel a törvény a bíráskodás. Ha a vitát nem arbitrable szerint a vonatkozó szabályok, amelyek a fenti törvény, a díjat nyitott lesz félretéve eljárások abban az országban, és azt is kizárja, hogy a végrehajtást egy másik országban.
A Model Law szentel néhány rendelkezés, hogy foglalkozzon a arbitrability meghatározása nélkül, amely kérdések arbitrable. Cikk 1, bekezdés 5, előírja, hogy a Model Law nem érinti más állam joga, amelynek értelmében egyes viták nem lehet választottbíróság elé vagy lehet választottbíróság elé terjesztik csak szerinti egyéb rendelkezések. Továbbá, Cikk 34, bekezdés 2(b), kimondja, hogy a választottbírósági ítélet lehet félre csak akkor, ha, többek között, A bíróság megállapítja, hogy a tárgy a vita nem képes település választottbírósági törvény alapján az állam.
Illetően A beruházási viták rendezésének nemzetközi központja egyezmény („ICSID egyezmény”), nincs utalás a koncepció arbitrability. Cikk 25, többek között, határozza meg a hatálya alá tartozó ügyekben, amelyek az ICSID a választottbírósági, és különösen szerinti bekezdés 4, felek kifejezetten kizárják bizonyos kérdésekben a bíróság hatásköre. Ennélfogva, a kérdés az arbitrability Az ICSID Egyezmény említett alkalmazásával egy általános kifejezés a „igazságszolgáltatás”Helyett arbitrability.[5]
Bár meghatározó egységes szabályt, hogy milyen típusú kérdéseket képes rendezni választottbírói és így arbitrable lehet egy nehéz feladat, Egy megállapodhatnak abban, hogy több nemzetközi konszenzus arbitrability között a nemzeti jogszabályok kívánatos lenne, és növelné a jogbiztonságot.
[1] Például, az Európai Unióban, viták közvetlenül érinti a létezését vagy érvényességét bejegyzett szellemi tulajdonjog kizárólagos bíróságainak joghatóságát a tagállamok letéti és nyilvántartási, és ezért nem tekinthető arbitrable (EK rendelet. 44/2001, nak,-nek 22 december 2000, Cikk 22(4)), míg Svájcban és az USA-ban, hogy egy liberálisabb megközelítést és szinte az összes szellemi tulajdon viták arbitrable.
[2] Trösztellenes és versenyjogi szabályozás, tekintettel annak hatása a piaci struktúra, lehet korlátozni a választottbírósági és nem arbitrable.
[3] A fellebbviteli bíróság úgy döntött, hogy Genova olasz bíróságok joghatóságát az ügyben a vita nem volt arbitrable az alkalmazandó olasz és az európai embargó jogszabályok – Lát, Olasz Fincantieri-Cantieri Navali SpA kontra Irakban (1994) szakad. Dell'arb 4 (1994) (Ítélőtábla Genova / Genova Ítélőtábla, Olaszország). A párhuzamos eljárások, a Svájci Szövetségi Bíróság megállapította, hogy, általában, Az egyetlen feltétel az arbitrability viták alapján a svájci jog az volt, hogy egy vita kapcsán tulajdon, megkötése szankciók nem veszélyezteti a arbitrability a vita, amelynek székhelye Svájcban - Lát, Fincantierivel Cantieri Navali SpA és az olasz OTO Melara Spa v ATF (25 november 1991) ICC-díj Nr 6719 (ideiglenes díj) Journal of International Law (1994) 1074.
[4] J. D.M. Lew és munkatársai., Összehasonlító Nemzetközi Kereskedelmi Választottbíróság, Kluwer Law International (2003), p. 189.
[5] J. Billiet et al., Nemzetközi Befektetési Választottbírósági, Gyakorlati kézikönyv (2016), 196.
Kategória: választottbírósági eljárás, ICSID választottbírósági, New York-i Egyezmény

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Emlékeztető a folytatódó devizahiteles érvénytelenségi perekkel kapcsolatban a bíróságok által felvetett kérdések, problémák megvitatása tárgyában 2015. szeptember 28-án megtartott Országos Civilisztikai Kollégiumvezetői Értekezletről | Kúria
1. Mi a követendő eljárás abban az esetben, ha az újrainduló perekben a felperes nem tud a bíróság felhívására jogkövetkezményt megjelölni a DH2 tv. 37. §-a szerint, mert keresete olyan szerződési feltétel részleges érvénytelenségének a megállapítására irányul, amely alapján nem történt a felek között teljesítés?
Ahogy arra már a Kúria nyári emlékeztetője (a továbbiakban Emlékeztető) is rámutatott (II/5/4.) a DH2 tv. 37. §-a az Alaptörvény 28. cikkének is megfelelő értelmezés alapján nem zárja ki a részleges érvénytelenség megállapítását abban az esetben, ha az nem olyan szerződési kikötésre vonatkozik, amely alapján a fogyasztót fizetési kötelezettség terheli. Vagyis a törvény e rendelkezése értelemszerűen arra az esetre vonatkozik, amikor a részlegesen érvénytelen feltétel alapján a felek között teljesítés történt, és ennek elszámolásáról az érvénytelenség további jogkövetkezményeinek levonásával elvileg is rendelkezni lehet. A puszta megállapítás iránti keresetet abban az esetben tehát nem kell elutasítani, ha az olyan szerződési feltétel részleges érvénytelenségére vonatkozik, amely alapján fizetési kötelezettségnek, elszámolásnak fogalmilag nem lehet helye. A teljes érvénytelenséghez képest a részleges érvénytelenség jogkövetkezménye ugyanis az, hogy a kikötés „kiesik” a szerződésből, a klasszikus érvénytelenségi jogkövetkezmények pedig e körben csak akkor értelmezhetőek, ha a részlegesen érvénytelen rendelkezés alapján vagyonmozgás is történt a felek között. Ha a felperes a DH2 tv. 37. §-a szerinti hiánypótlásnak nem is tudna eleget tenni, az eredménytelenség jogkövetkezménye nem vonható le.
A kollégiumvezetők többsége a fenti kúriai állásponttal egyetértett.
2. A DH1 tv. 6. § (1) és (2) bekezdések alapján befejezett perek milyen viszonyban állnak a folytatódó perekkel, illetőleg az egyedi fogyasztók által indított új perekkel, azaz mi a helyzet az ún. „okafogyott eljárásokkal”?
A DH1 tv. 6. § (1) bekezdés alapján a pénzügyi intézmény által a törvény 4. § (1) bekezdés szerinti vélelem megdöntése iránt a Magyar Állam ellen indított pert az Alkotmánybíróság a 34/2014.(XI. 14.) AB határozatában [129.], illetve a 2/2015.(II. 2.) AB határozatában [43-52.] speciális közérdekű pernek minősítette, amelyben a fogyasztói érdekek képviseletét a Magyar Állam látta el alperesi pozícióban. A DH1 tv. 6. § (1) bekezdés szerinti pert tehát speciális közérdekű pernek kell tekinteni, amely perben hozott jogerős ítélet személyi hatálya erga omnes jellegű, mind a keresetnek helyt adó, mind a keresetet elutasító rendelkezés tekintetében (2/2015.(II. 2) AB határozat [50.]). A DH1 törvény 6. § (2) bekezdés alapján az MNB által a pénzügyi intézmények ellen indított pert maga a törvény is közérdekű pernek minősíti. A DH1 tv. 6. § (1) és 6. § (2) bekezdése alapján befejezett perekben tehát a bíróság már erga omnes hatállyal jogerősen állást foglalt a perrel érintett szerződéses kikötések tisztességtelensége, illetve tisztességessége kérdésében. Az erga omnes hatály folytán annak ellenére, hogy e perekben a fogyasztók formálisan nem álltak peres félként perben, a 3/2011.(XII. 12.) PK vélemény 4. pontjában kifejtettek megfelelő alkalmazásával lehetőség van arra, hogy a fogyasztók által ugyanazon szerződési feltételek tisztességtelenségének megállapítása iránti indított egyéni kereseteket a bíróság a Pp. 130. § (1) bekezdés d) pontjába alapítottan idézés kibocsátása nélkül elutasítsa, illetve a pert a Pp. 157. § a) pontja alapján megszüntesse.
A másik megoldás az lehet, ha a közérdekű perekben hozott jogerős döntésekre, illetve az ennek következtében beállt törvényi vélelemre tekintettel az egyedi perekben a keresetet a bíróságok ítélettel elutasítják, ugyanis a tisztességtelenség többé már vitássá nem tehető. Mivel a tisztességtelenség megállapítására vonatkozó igényét a fél alappal már nem érvényesítheti, ezért perbeli legitimáció hiányában a keresetet el kell utasítani.
A kollégiumvezetők álláspontja szerint a DH1 tv. 6. § (2) bekezdése szerinti közérdekű perek esetében az egyedi perekben a Pp. 130. § (1) bekezdés b) pont alkalmazása lehetséges, a pénzügyi intézmények által a DH1 tv. 6. § (1) bekezdése alapján indított kvázi közérdekű perek kapcsán viszont nem alakult ki egységes álláspont. A kollégiumvezetők egy része ez esetben is alkalmazhatónak tartotta a res iudicatára vonatkozó szabály alkalmazását az AB határozatokban foglaltakra is tekintettel. Gyakorlati megfontolásokból ez a Kúria álláspontja is, noha a perbeli legitimációra alapított kereset elutasítás dogmatikailag vitathatatlanul helyes megoldás. A kollégiumvezetők másik része csak a csak az érdemi ítélettel történő elutasítást tartotta helyesnek. Felvetődött az a probléma is, hogy a perakadálynak a keresetlevél előterjesztésekor kell fennállnia, ami a felfüggesztett ügyek kapcsán a res iudicátára alapított értelmezést vitathatóvá teszi.
3. Ha a felperes a szerződés érvényessé vagy hatályossá nyilvánítását kéri, és ennek keretében az elszámolás eredményeképpen a felperesnek áll fenn tartozása az alperes felé, a felperes marasztalásához kell-e viszontkereset?
A DH2 tv. 37. §-ának (1) bekezdése nem azt követeli meg a felperestől, hogy feltétlenül marasztalási keresetet terjesszen elő, hanem azt, hogy kérje valamelyik általa kiválasztott jogkövetkezmény alkalmazását, e körben pedig összegszerűen jelölje meg, hogy szerinte hogyan kellene egymással elszámolnia a feleknek. Ha adott esetben az elszámolás alapján míg a felperes tartozik az alperesnek és ezért nem kéri az alperes marasztalását, ez nem lehet ok a kereset elutasítására.
Tekintettel arra, hogy itt a felperes valójában a szerződés érvényessé vagy hatályossá nyilvánítását kéri, és ennek keretében kerül sor az elszámolásra és valamelyik fél marasztalására, ezért – a közös tulajdon megszüntetése iráni perek analógiájára – nem kell külön viszontkereset a felperes marasztalására, mert a felperes kereseti kérelmébe beleértendő az is, hogy adott esetben őt marasztalják, hiszen a fél által megjelölt jogkövetkezmény alkalmazásához a bíróság eleve nincs kötve csak annyiban, hogy nem alkalmazhat olyan jogkövetkezményt, amelyet valamennyi fél ellenez [lásd: 2/2011.(VI. 28.) PK vélemény 5/a. pontját, valamint a Ptk. 6:108. § (3) bekezdését].
A kollégiumvezetők a kérdésben egységes álláspontot nem alakítottak ki, a Kúria azonban a fenti megoldással egyetért.
4. Keresetváltoztatás-e a DH2 tv. 37. §-a szerinti jogkövetkezmény megjelölése? Új érvénytelenségi ok megjelölése keresetváltoztatásnak minősül-e?
A felperes marasztalásra irányuló kérelmének előterjesztése (megállapítás helyett teljesítés) a Pp. 146. § (5) bekezdés b) alapján nem minősül keresetváltoztatásnak. Erre figyelemmel a jogalkotó 2014. december 6. napjától a DH2 tv. 37. §-ában a „keresetváltoztatás” kitételt módosította is.
A Kúria Emlékeztetőjében kifejtettek szerint (IV/7.) keresetváltoztatásnak minősül viszont, ha a felperes új érvénytelenségi okot jelöl meg új tények előadásával, új jogszabályhely megjelölésével (miközben a petitum változatlan). Az eltérő ténybeli alapon nyugvó új érvénytelenségi ok esetében ugyanis más a keresettel érvényesített jog. Ilyen esetben változhat a bizonyítás tartalma is.
A kollégiumvezetők a fenti állásponttal egyetértettek.
5. Az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazása iránt ismételten előterjeszthető-e kereset? Ilyen esetben hiánypótlásnak van-e helye jogi képviselővel eljáró fél esetében?
A DH2 tv. 39. §-ának alkalmazása körében, ha a felperesnek több kereseti kérelme is van, azonban felhívás ellenére nem terjeszt elő a 37. § (1) bekezdése szerinti kérelmet és ezért az érvénytelenség megállapítására irányuló kereseti kérelmet akként kell tekinteni, hogy a felperes azt nem tartja fenn, akkor az érvénytelenségi kereset későbbi ismételt előterjesztésére – mivel a petitum is változik – a keresetváltoztatásra a Pp.-ben meghatározott szabályok (Pp. 146. §, 146/A §-ok) lesznek irányadóak. A DH2 tv. 37. §-a a hiánypótlás tekintetében is lex speciálisnak minősül. Amennyiben a jogi képviselővel eljáró fél keresetlevele nem tartalmazza a DH2 tv. 37. § (1) bekezdésében foglaltakat, e jogszabályhely második mondata alapján helye van hiánypótlási felhívásnak, tehát a keresetlevél idézés kibocsátása nélkül nem utasítható el a hiánypótlás mellőzésével még jogi képviselővel eljáró fél esetén sem.
A kollégiumvezetők többsége és a Kúria a fenti állásponttal egyetért.
6. Ha részleges érvénytelenség megállapítására irányuló perben a bíróság észleli, hogy az egész szerződés megdől, de a fél – felhívást követően – sem változtat a keresetén, mi a helyes döntés tartalma?
Mivel a bíróság nem terjeszkedhet túl a kereseti kérelmen, a keresetet ilyen esetben el kell utasítani. Fordított esetben viszont – tehát, ha a felperes a szerződés teljes érvénytelensége iránt perel, a bíróság azonban csak részleges érvénytelenséget tart megállapíthatónak – a „többen a kevesebb”-elv alapján a részleges érvénytelenség megállapításának, azt meghaladóan pedig a kereset elutasításának van helye.
A kollégiumvezetők többsége, valamint a Kúria a kifejtettekkel egyetértett.
7. Amennyiben a felperes az érvénytelenség jogkövetkezményeként hatályossá nyilvánítás és erre figyelemmel az alperes marasztalását 1 millió forintot meg nem haladó összegben kéri, úgy a keresetlevél a Pp. 130. § (1) bekezdés c) pontja alapján elutasítható-e?
A Pp. 387. §-ának (1) bekezdése értelmében a kis értékű perek szabályai a járásbíróság hatáskörébe tartozó kizárólag pénz fizetésére irányuló követelések érvényesítésére indított perekben alkalmazhatók. A fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. tv. 3. §-ának (2) bekezdése értelmében csak fizetési meghagyás útján érvényesíthető a kizárólag pénz fizetésére irányuló olyan lejár követelés, amelynek összege az 1 millió forintot nem haladja meg. Ha a felperes a keresetében a szerződés érvényessé vagy hatályossá nyilvánítását is kéri, a kereset nem kizárólag pénz fizetésére irányul, ezért a kis értékű perek szabályai nem alkalmazhatóak és a fizetési meghagyás útján történő igényérvényesítés kötelező esete sem áll fenn, így a keresetlevél a Pp. 130. § (1) bekezdés c) pontja alapján nem utasítható el.
A kollégiumvezetők többsége, valamint a Kúria a kifejtettekkel egyetért.
8. A hatáskör változhat-e a DH2 tv. 37. §-a szerinti felhívásnak eleget tevő fél esetében?
A Pp. 23. § (1) bekezdés k) pontja alapján a tisztességtelen szerződési feltételek érvénytelensége tárgyában indított perek értékhatártól függetlenül a törvényszék elsőfokú hatáskörébe tartoznak. Ha azonban a felperes a törvényszék előtt indult perben az érvénytelenségi okot megváltoztatja és a marasztalás összege a törvényszéki hatáskört megállapító pertárgy értéket nem éri el, áttételnek lehet helye.
A kollégiumvezetők és a Kúria a fenti állásponttal egyetértettek.
9. A peres eljárás Itv. 58. § f) pont szerinti mérsékelt illetékét ki viseli a keresetlevél DH2 tv. 39. §-alapján történő idézés kibocsátása nélküli elutasítása, illetve a DH2 tv. 40. § (2) bekezdés szerinti megszüntetése esetén?
A DH2 tv. 40. § (3) bekezdése csak a per 39. § szerinti megszüntetése esetén rendelkezik az illeték állam általi viseléséről, nem szól azonban a 39. § szerinti idézés kibocsátása nélküli elutasítás esetéről. A konkrét törvényi rendelkezés hiányából a jogalkotó feltehetőleg egységes szándéka ellenére az következik, hogy ilyen esetben a mérsékelt eljárási illeték fogyasztó felperes általi viselésére kötelezésre kell hogy sor kerüljön. A kollégiumvezetők ettől eltérő többségi álláspontja szerint azonban a jogalkotó eredeti szándékából kell kiindulni, és idézés kibocsátása nélkül történő elutasítás esetében is az állam viseli a mérsékelt illetéket.
Második előadóként dr. Parlagi Mátyás a Fővárosi Törvényszék mb. csoportvezetője tárt további eljárásjogi kérdéseket a szakmai konzultáció résztvevői elé az alábbiak szerint.
I. Hiánypótlás a felfüggesztett ügyek folytatásával kapcsolatban
1. A másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy jelentősége
A Kúria Emlékeztetőjének II/1. pontja az 1-2. kérdésekre adott válaszában tartalmazza, hogy a DH2 tv. 16. § (1) bekezdése, valamint módosítással érintett (4)-(6) bekezdései alapján el kell határolni egymástól
a) az elszámolás közvetlen megküldésére jogosult személy (aki az elszámoláson címzettként szereplő fogyasztó vagy az elszámolás időpontjában a fogyasztó helyébe lépett jogutódnak minősül),
b) a másolatra jogosult személy, valamint
c) a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy
a) Az elszámolás közvetlen megküldésére és annak a törvényben meghatározott eljárási rend szerinti vitatására az a szerződésben félként szereplő természetes személy jogosult, aki az önálló foglalkozásán és gazdasági tevékenységén kívül eső célok érdekében eljárva (tehát mint fogyasztó) kötött a pénzügyi intézménnyel olyan kölcsön- (hitel-, illetve pénzügyi lízing-) szerződést, amelynek vonatkozásában a pénzügyi intézmény a törvény alapján, illetve a fogyasztó kérésére elszámolásra köteles [DH2 tv. 1. §, 2. §, 3. § (1) bek., 4. § (1) bek., 5. §, 6. § (1)-(4) bek., 7. § (2) bek., 10. § (1) és (3) bek., 16. § (1) bek.].
b) A DH2 tv. 16. § (4) bekezdése értelmében csak másolatra jogosult:
– bármely adós(társ), aki az elszámolás közvetlen megküldésére nem jogosult, így a házastárs, bejegyzett élettárs vagy élettárs, ha a hitelfelvétel a közös vagyon terhére történt, ám e személyek a szerződésben hitelfelvevőként nem szerepelnek, illetve a szerződés fogyasztói alanyi pozíciójába jogutódként sem kerülnek bele, valamint
– a kezes és a zálogkötelezett, szintén akkor, ha sem közvetlen elszámolásra kötelezett fogyasztóként, sem annak jogutódjaként nem minősül az elszámolás időpontjában.
Aki csak másolatra jogosult, a DH2 tv. 16. § (3) és (6) bekezdései szerint kérheti, hogy részére az elszámolás másolatát a pénzügyi intézmény tájékoztatásul küldje meg, de nem jogosult arra, hogy vele a bank közvetlenül számoljon el, sem arra, hogy az elszámolásra közvetlen jogosulttal szembeni banki elszámolást vitassa.
c) A DH2 tv. 16. § (4) bekezdése szerinti másolatra és elszámolás vitatására jogosult személy az, aki az elszámoláson címzettként nem szerepelt, de a szerződésben hitelfelvevőként vagy lízingbevevőként (kötelezettként) szerződő fél. Vagyis a másolatra jogosult személyek közül csak a hitelfelvevőként vagy lízingbevevőként (kötelezettként) szerződő fél jogosult egyúttal az elszámolás vitatására is, a többiek csak másolatra jogosultak. Azok a másolatra jogosult személyek jogosultak tehát az elszámolás vitatására, akiket a DH2 törvény 16. § (4) bekezdésének 3. mondata egyértelműen meghatároz, vagyis a kezes és a zálogkötelezett nem.
Csak a szerződésben kölcsönvevőként (hitelfelvevőként, illetve lízingbevevőként) szereplő fél – illetve jogutódlás esetén a jogutódja – számára kell az elszámolást közvetlenül megküldeni. Az elszámolással kapcsolatos jogorvoslatra is csak ez a fogyasztó, illetve jogutód válik jogosulttá.
Az Emlékeztető II/6. pontja a 2-3. kérdésekre adott válasza [11-12. oldal] szerint a DH2 törvény 38. § (6) bekezdése szabályozza, hogy az elszámolás mikor minősül felülvizsgált elszámolásnak.
A DH2 törvény 16. § (5) bekezdésének 2. mondata szerint, ha a másolatra jogosult az elszámolást vitatja, a pénzügyi intézmény, a Pénzügyi Békéltető Testület és a bíróság előtti eljárás során a másolatra jogosult esetében a fogyasztóra vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. Ebből következően a 38. § (6) bekezdésében a fogyasztóval kapcsolatban írtakat alkalmazni kell a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy esetében is. Erre figyelemmel a felülvizsgált elszámolás megítélése szempontjából nem csak az elszámoláson címzettként szerepelt fogyasztóra (vagy jogutódjára) kell figyelemmel lenni, hanem a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személyre is.
2. Kinek kell az adatokat bejelentenie a bírósághoz?
A DH2 tv. 38. § (1) és (4) bekezdései alapján a felülvizsgált elszámolást főszabályként a fogyasztó fél ellenfelének kell bejelentenie, míg a fogyasztónak csak akkor, ha a keresetlevél az ellenfélnek még nem került kézbesítésre. A bejelentés szempontjából az alábbi esetek lehetségesek.
(i) Ha a pénzügyi intézmény teljesíti bejelentési kötelezettségét, és abból megállapítható, hogy az elszámoláson címzettként szereplő fogyasztó, valamint a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy vonatkozásában is megvalósultak a DH2 tv. 38. § (6) bekezdésében előírtak, vagyis az elszámolás felülvizsgált elszámolásnak minősül, akkor kell a bejelentést követő harmincadik napot követően [DH2 tv. 38. § (1) bekezdés] az iratok új számra lajstromozása iránt intézkedni, és az eljárást folytatni.
(ii) Ha a pénzügyi intézmény tesz bejelentést, és az nem tartalmazza a fenti adatokat, akkor – az eljárás folytatásának mellőzése terhe mellett – fel kell hívni a pénzügyi intézményt, hogy
- jelentse be az elszámoláson címzettként szereplő fogyasztó nevét, a részére megküldött elszámolás kézbesítésének napját, csatolja az ezzel kapcsolatos okiratokat,
- jelentse be, hogy az elszámoláson címzettként szereplő fogyasztó vonatkozásában a DH2 tv. 38. § (6) bekezdése szerinti felülvizsgált elszámolás rendelkezésre áll-e,
- ennek körében az elszámoláson címzettként szereplő fogyasztó vonatkozásában nyilatkozzon a DH2 tv. 38. § (6) bekezdésében írt körülményekről,
- jelentse be, hogy van-e a DH2 tv. 16. § (4) bekezdése szerinti a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy, ha igen, úgy jelentse be az ő vonatkozásában is a fentiek szerinti adatokat és körülményeket, csatolja az ezekkel kapcsolatos okiratokat,
- jelentse be a DH2 tv. 16. § (3) bekezdése szerinti internetes honlapon történő közzététel időpontját.
A felülvizsgált elszámolás bejelentése önmagában nem minősül az eljárás folytatása iránti kérelemnek, ezért azt nem kell elutasítani, hanem a fentiek szerinti felhívást kell kibocsátani, jogkövetkezményként az eljárás folytatásának mellőzését megjelölve.
(iii) Ha a hiányos tartalmú bejelentést a fogyasztó teszi meg annak ellenére, hogy a DH2 tv. 38. § (1) bekezdése alapján ez a fogyasztó fél ellenfelének kötelezettsége lenne, úgy – az eljárás folytatásának mellőzése terhe mellett – szintén a pénzügyi intézményt kell felhívni a fenti adatok bejelentésére.
(iv) Ha a hiányos tartalmú bejelentést a fogyasztó teszi meg, és a DH2 tv. 38. § (1) és (4) bekezdései alapján ez a felperesi fogyasztó kötelezettsége, mert a keresetlevél az alperesnek még nem került kézbesítésre, úgy – az eljárás folytatásának mellőzése terhe mellett – a fogyasztó felperest kell felhívni a fenti adatok bejelentésére, hiszen a perindítás hatályai még nem álltak be, az eljárás még nem vált kétoldalúvá, így bármilyen kötelezettség csak az aktori pozícióban lévő felperest terhelheti.
3. Mikor kell az eljárást folytatni?
A DH2 tv. 38. § (4) bekezdése alapján az eljárást a pénzügyi intézmény és a fogyasztó közötti felülvizsgált elszámolás bejelentését követő harmincadik napot követően kell folytatni. A törvény így a folytatásra ténylegesen nem ír elő határidőt, hiszen határidőnek az az időtartam minősül, amely alatt az eljárási cselekményt el kell végezni. Jelen esetben viszont a törvény csak azt tartalmazza, hogy milyen időtartamot követően kell folytatni az eljárást, de azt nem, hogy milyen időtartamig kell a folytatás iránt intézkedni.
A DH2 tv. 38. § (6) bekezdés a) pontja szerint az elszámolás akkor minősül felülvizsgált elszámolásnak, ha a fogyasztó az e törvényben meghatározott időn belül nem élt panasszal a pénzügyi intézmény felé az elszámolással szemben. A DH2 tv. 18. § (1) bekezdése alapján a fogyasztó főszabályként az elszámolás kézbesítésétől számított 30 napon belül élhet panasszal a pénzügyi intézmény felé, de ha a fogyasztó a panasz benyújtásában akadályozva volt, úgy a panaszt az akadály megszűnésétől számított 30 napon belül, de legkésőbb a panasz benyújtására nyitva álló határidőt követő 90 napig is előterjesztheti.
Erre figyelemmel, ha a pénzügyi intézmény jelenti be a felülvizsgált elszámolást, akkor az eljárás folytatásához nem elegendő önmagában az a részben igazolt, részben állított körülmény, hogy a fogyasztó az elszámolás kézbesítésétől számított 30 napon belül nem élt panasszal, hiszen a fogyasztó legkésőbb a panasz benyújtására nyitva álló határidőt követő 90 napig is előterjesztheti még panaszát, amely a törvényben meghatározott határidőn belüli panasznak minősül, így kizárhatja, hogy az elszámolás a DH2 tv. 38. § (6) bekezdés a) pontja alapján felülvizsgált elszámolásnak minősüljön.
A pénzügyi intézmény bejelentése esetén ezért az eljárás folytatása iránti intézkedést megelőzően célszerű a fogyasztó nyilatkoztatása arról, hogy
- az elszámolással szemben élt-e panasszal, vagy
- akadályozva van-e a panasz benyújtásában, ha igen, az akadály mikor szűnik meg.
További nehézséget jelent, hogy a DH2 tv. 16. § (5) bekezdésének 2. mondata és a 38. § (6) bekezdése alapján a fogyasztóval kapcsolatban írtakat alkalmazni kell a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy esetében is. Ha nincs másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy, úgy a probléma nem merül fel. Ha a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy peres fél, úgy az ő fentiek szerinti nyilatkoztatásának nincs akadálya. Ha viszont a másolatra és az elszámolás vitatására jogosult személy nem áll perben, úgy a bíróságnak nincs más lehetősége, mint az iratokat nyilvántartásba helyezni a bejelentés adatai szerint alkalmazandó DH2 tv. 18. § (1)-(4) bekezdése (lásd következő bekezdés) szerinti objektív határidő leteltéig, majd ezt követően a pénzügyi intézményt vagy a fogyasztót ismételten felhívni arra, hogy ezen időtartam alatt sor került-e panasz előterjesztésére. Ez a megoldás összhangban áll azzal a fenti megállapítással is, hogy a DH2 tv. 38. § (4) bekezdése a folytatásra ténylegesen nem ír elő határidőt.
A fenti bekezdésben írtak magyarázataként kiemelendő, hogy a DH2 tv. 18. § (2) bekezdése szerint ha az elszámolás a fogyasztói kölcsönszerződésben, illetve a fogyasztó által bejelentett lakóhelyről „cím nem azonosítható”, „címzett ismeretlen”, „nem kereste”, „átvételt megtagadta”, „elköltözött”, „kézbesítés akadályozott” vagy „bejelentve: meghalt” jelzéssel érkezik vissza, a panasz az elszámolásról való tudomásszerzéstől számított 30 napon belül, ha a fogyasztó a panasz benyújtásában akadályozva van, az akadály megszűnésétől számított 30 napon belül, de – a (4) bekezdés és a 31. § (2) bekezdés esetét ide nem értve – legkésőbb 2015. december 31. napjáig terjeszthető elő. A 18. § (3) bekezdése szerint a tudomásszerzés időpontja
A 18. § (4) bekezdése szerint, ha a 16. § (3) bekezdés szerinti honlapon történő közzétételre 2015. december 31. napját követő időpontban kerül sor, a (2) bekezdés szerinti panasz legkésőbb a honlapon történő közzétételt követő hatvan napon belül terjeszthető elő.
A fenti rendelkezésekre figyelemmel fontos a pénzügyi intézmény felhívása a tértivevény csatolására, mert a tudomásszerzés időpontja, és így a panasz előterjesztési határideje függ a kézbesítés módjától. A 18. § (3)-(4) bekezdése indokolja a pénzügyi intézmény felhívását az internetes honlapon történő közzététel időpontjával kapcsolatban, hiszen ez is befolyásolja a panasz előterjeszthetőségének végső időpontját.
Az I/1-3. alatt kifejtettekkel a kollégiumvezetők többsége egyetértett.
II. A lehetséges kereseti kérelmek
1. A szerződés létre nem jöttének megállapítása
Kérdésként merült fel, hogy elő kell-e terjeszteni a jogkövetkezmények iránti kérelmet akkor, amikor a felperes csak annak megállapítását kéri, hogy a kölcsönszerződés nem jött létre.
A szakmai konzultáción elfogadott álláspont szerint a DH2 tv. 37. §-a csak az érvénytelenség megállapítása iránti kereseti kérelem előterjesztését nem teszi lehetővé, de a szerződés létre nem jöttének megállapítása iránti kereseti kérelem előterjesztését nem zárja ki. Ezért a felperes ilyen kereseti kérelmet az általános szabályok szerint előterjeszthet, annak nem képezi akadályát a DH2 tv. 37. § (1)-(2) bekezdéseinek speciális rendelkezése. Erre figyelemmel a keresetlevél idézés kibocsátása nélküli elutasításának vagy az eljárás megszüntetésének nincs helye. Ettől eltérő, a per érdemére tartozó kérdés, hogy a megállapítási kereset Pp. 123. § szerinti feltételei fennállnak-e, de erről a bíróságnak ítéletében kell döntenie. Ha a létre nem jött szerződés alapján vagyonmozgás is történt, azt – erre irányuló kérelem esetén – a jogalap nélküli gazdagodás szabályai szerint kell elszámolni.
2. A DH törvények hatálya alá tartozás és a kereseti kérelem
Kérdésként vetődött fel, hogy mi a helyes eljárás akkor, ha a felperes állítja, hogy az egyedi megtárgyaltság miatt a per tárgyát képező szerződés nem tartozik a törvény hatálya alá, és ezért nem is kell jogkövetkezményi keresetet előterjesztenie. Ki kell-e tűzni az ügyet tárgyalásra, és csak ha a bizonyítás eredményeként kiderül, hogy nem tárgyalták meg egyedileg, akkor lehet-e felhívni a jogkövetkezményi kereseti kérelem előterjesztésére, és alkalmazni az eljárás megszüntetését, amennyiben a felperes a felhívásnak nem tesz eleget?
A többségi álláspont szerint ebben az esetben bizonyítási eljárást kell lefolytatni arra vonatkozóan, hogy a szerződés a DH1 és 2. törvények hatálya alá tartozik-e, mely bizonyítási eljárás lehet a tárgyalás kitűzése nélkül az, hogy a feleket meg kell nyilatkoztatni arra vonatkozóan, hogy történt-e a felek között banki elszámolás, a banki elszámolást a fogyasztó befogadta-e, mert amennyiben igen, úgy a fogyasztó ezzel a DH1 és 2. törvények hatálya alá vonta magát, így utóbb nem hivatkozhat arra, hogy az egyedi megtárgyaltság miatt a per tárgyát képező szerződés nem tartozik a DH1 és 2. törvények hatálya alá.
Ebben a körben fel kell hívni a figyelmet arra, hogy ha a fogyasztó az elszámolás szükségességét korábban is vitatta, úgy ez a kérdés a perben érdemben vizsgálandó a III/2. pontban írtak szerint. Ha a bizonyítás eredményeként a bíróság arra a meggyőződésre jut, hogy a szerződés a törvény hatálya alá tartozik, akkor a DH2 tv. 37. § (1)-(2) bekezdése alapján kell eljárni.
3. Egyéb kereseti kérelmek megengedettsége
Kérdésként merült fel az is, hogy a folytatódó perekben a DH2 tv. 37. § (1) bekezdésében meghatározottakból következően csak a szerződés érvénytelenségéhez, illetve részleges érvénytelenségéhez kapcsolódó igény és ehhez kapcsolódó jogkövetkezmények alkalmazására irányuló kereseti kérelem terjeszthető-e elő, avagy lehetséges az is, hogy a fogyasztó a szerződés kieső részei kellékhiányából származó, szerződésszegéssel okozott kártérítési igényt terjesszen elő, mint marasztalási kereseti igényt. A folytatódó devizahiteles perekben a DH2 tv. 37. § (1) bekezdése szerinti, az érvénytelenség meghatározott körű jogkövetkezményének alkalmazására irányuló marasztalási kereseti kérelem terjeszthető-e csak elő? Amennyiben a DH2 törvény 37. § (1) bekezdése lehetővé teszi a fogyasztó számára, hogy kártérítés jogcímére (is) alapított marasztalási kereseti igényt terjesszen elő, úgy ezzel együtt a Ptk.-nak a szerződésszegéssel okozott károk megtérítésére vonatkozó felelősségi szabályai szerint a fogyasztóra hárul-e a kártérítési igény körében az érvénytelen (jogellenes) szerződéses kikötés, a fogyasztót ebből eredően ért kár, és a kettő közötti okozati összefüggés bizonyítási kötelezettsége?
Az elfogadott álláspont szerint mivel a DH2 tv. speciális rendelkezésként csak a szerződés érvénytelenségének megállapításával kapcsolatos kereseti kérelmek körében tartalmaz tiltó rendelkezést, ezért ennek érvényesülése mellett nincs akadálya – az általános szabályok szerint – egyéb kereseti kérelem előterjesztésének. E kereseti kérelmek körében a bizonyítási teher az általános szabályoknak megfelelően alakul.
4. Az elszámolást követően a törvény hatálya alá tartozás
Kérdésként merült fel, hogy az elszámolást és annak lezárását követően az újonnan indított fogyasztói kölcsönszerződés érvénytelenségére alapított keresetek nyomán indult devizás perek a DH törvények hatálya alá tartoznak-e.
A DH1 tv. és a DH2 tv. 1. §-ai alapján mindkét törvény hatálya azonos szerződésekre terjed ki. A DH1 tv. 1. § (1) bekezdése alapján a törvény hatálya azokra a meghatározott időtartamban megkötött fogyasztói kölcsönszerződésekre terjed ki, amelyek részévé vált a 3. § (1) bekezdése vagy a 4. § (1) bekezdése szerinti kikötés. Ezek a kikötések a 3. § (1) bekezdése és a 4. § (2) bekezdése alapján semmisek, melynek következménye a 3. § (5) bekezdés és a 4. § (3) bekezdés alapján az, hogy a pénzügyi intézménynek a fogyasztóval a DH2 tv. alapján el kell számolnia. Ha az elszámolás megtörtént, attól még a szerződés a törvény hatálya alá tartozik, hiszen megfelel a DH1 tv. 1. § (1) bekezdésében írt feltételeknek.
III. Vitatható-e a perben az elszámolás?
1. Ha a pénzügyi intézmény elszámolt
A DH1 tv. 3-4. §-aiban meghatározott semmisségi okok (árfolyamrés, egyoldalú szerződésmódosítás lehetőségét tartalmazó szerződéses kikötések) jogkövetkezményei a DH2 tv. általi elszámolással rendezésre kerültek. Az Emlékeztető IV/14. pontja a 25. oldalon is tartalmazza, hogy ha a pénzügyi intézmény az elszámolást elvégezte, és az felülvizsgált elszámolásnak minősül, úgy a bíróságnak az elszámolási törvény hatálya alá eső kérdések vitathatatlanságát hivatalból is figyelembe kell vennie [DH2 tv. 18. § (5) bekezdés, 29. §, 38. §, Pp. 229. § (1) bekezdés]. Ennek értelmében a bíróság csak a tisztességtelen árfolyamrésen, illetve a tisztességtelen egyoldalú szerződésmódosításon – vagy a DH2 tv. 4. § (6) bekezdése alapján a más okból érvénytelen egyoldalú szerződésmódosításon – alapuló érvénytelenségen túlmutató esetben hozhat marasztaló ítéletet, amennyiben a fél által állított, illetve hivatalból észlelt addicionális érvénytelenségi ok a szerződés olyan részleges vagy teljes érvénytelenségéhez vezet, amely fizetési kötelezettséget eredményez, és amelyet a DH2 tv. szerinti banki elszámolás nem érintett.
Ha tehát rendelkezésre áll felülvizsgált elszámolás, úgy az a törvényben megjelölt speciális részleges érvénytelenségi okok jogkövetkezményeit véglegesen rendezte, ezen érvénytelenségi okok jogkövetkezményeit a perben hozott ítélet már nem érintheti. A perben csak az elszámolással nem érintett érvénytelenségi körben bekövetkezett vagyonmozgások rendezhetőek. A DH2 tv.-be a 2015. évi CXLV. tv. által beiktatott 37/A. § kifejezetten a felülvizsgált elszámolás adatainak alapulvételét írja elő.
2. Ha a pénzügyi intézmény elszámolt, de nem kellett volna
A DH2 tv. 18. § (5) bekezdése szerint, ha a panasz előterjesztésére nem került sor, úgy kell tekinteni, hogy az elszámolásban foglaltakat a fogyasztó elfogadja, és ezt követően az elszámolás nem vitatható. Ha a fogyasztóval a pénzügyi intézmény elszámolt, de a fogyasztó szerint elszámolásnak nincs helye, úgy ezzel az indokkal nem terjeszthet elő panaszt a pénzügyi intézménynél a DH2 tv. 19. § (1) bekezdése alapján, mert erre csak akkor van lehetősége, ha az elszámolási kötelezettség ellenére nem számoltak el vele. Ezzel az indokkal a fogyasztó a Pénzügyi Békéltető Testülethez sem fordulhat a DH2 tv. 21. § (3) bekezdése alapján, és nemperes eljárást sem kezdeményezhet a DH2 tv. 25. § (2) bekezdése alapján.
Mindezekből az következik, hogy ha az elszámolás megtörtént, de a fogyasztó a perben vitatja, hogy elszámolásnak lett volna helye, úgy a perben ezt a kérdést érdemben vizsgálni, szükség esetén bizonyítani kell, hiszen ez a kérdés érdemben korábban, a DH2. törvény szerinti eljárás keretében nem volt vitatható. A fogyasztó azonban a perben az elszámolás szükségtelenségére jóhiszeműen csak abban az esetben hivatkozhat, ha ezt az álláspontját korábban már jelezte a pénzügyi intézmény felé. Ha ennek eredményeként a bíróság arra az álláspontra jut, hogy elszámolásnak nem lett volna helye, úgy az elszámolástól függetlenül rendezheti az esetlegesen fennálló érvénytelenség jogkövetkezményeit.
3. Ha elszámolásra nem került sor, de kellett volna
Más a helyzet, ha a fogyasztó a perben arra hivatkozik, hogy a pénzügyi intézmény nem számolt el vele, pedig ez kötelezettsége lett volna. A fogyasztó erre hivatkozással a DH2 törvény 19. § (1) bekezdése alapján, az ott írt határidőben terjeszthet elő panaszt, melynek elutasítása esetén a DH2 tv. 21. § (3) bekezdés c) pontja alapján a Pénzügyi Békéltető Testülethez fordulhat, majd a DH2 tv. 25. § (2) bekezdés c) pontja alapján nemperes eljárást kezdeményezhet. Ha a fogyasztó a speciális törvényben előírt határidőben és módon nem érvényesítette az elszámolással kapcsolatos igényét, vagyis nem kérte a törvényben megjelölt speciális részleges érvénytelenségi okok jogkövetkezményeinek speciális eljárásban történő rendezését, úgy ezt már a perben nem érvényesítheti, hiszen e speciális érvénytelenségi okok jogkövetkezményeit a DH2 tv. rendezte, figyelemmel a DH1 tv. 3. § (5) bekezdésére és a 4. § (3) bekezdésére
4. A perbeli elszámolásnál lehetséges-e szakértő igénybe vétele?
A Pp. 177. § (1) bekezdése alapján a bíróság akkor rendelhet ki szakértőt, ha a perben jelentős tény vagy egyéb körülmény megállapításához vagy megítéléséhez olyan különleges szakértelem szükséges, amellyel a bíróság nem rendelkezik. A törvényi rendelkezést a bírósági gyakorlat kiterjesztően értelmezi, és a szakértő kirendelése körében elfogadhatónak tartja azokat az esetköröket is, amelyek nem feltétlenül igényelnének a bíróság szakismereteitől eltérő különleges szaktudást (pl. könyvszakértő), de a perhatékonyság érdekében a bíróságok mégis élnek ezzel a lehetőséggel.
A DH2 tv. 28. § (1) bekezdése csak a nemperes eljárásban tiltja meg a szakértői bizonyítást, így az érvénytelenségi perben a Pp. főszabálya érvényesül. Lehetséges, hogy az érvénytelenség jogkövetkezményének alkalmazásához szükséges elszámolás olyan magas szintű matematikai ismereteket igényel, amellyel ha a bíróság nem rendelkezik, úgy szakértő kirendelése lehet indokolt.
A III. 1-4. alatt kifejtettekkel a kollégiumvezetők többsége egyetértett.
IV. Az érvénytelenségi perre illetékes bíróság
1. A Pp. 36. § (2) bekezdésének alkalmazhatósága az érvénytelenségi perekben
A gyakorlatban kérdésként merült fel, hogy a pénzügyi intézmény által kötött szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti, valamint az érvénytelenség jogkövetkezményeinek alkalmazása iránti marasztalási perek megindíthatók-e a Pp. 36. § (2) bekezdésére alapítottan, a szerződéskötés helye szerint illetékes bíróság előtt.
Az egyik álláspont szerint ez az illetékességi ok egyik esetben sem alkalmazható, mert a szerződés érvényessége vitás, a per nem a szerződésből eredő követelés iránt kerül megindításra. A szerződés érvénytelenségére alapított megállapítási kereset esetén a per nem követelésre irányul, a vagylagos illetékességi ok ezért sem alkalmazható. Az érvénytelenség jogkövetkezményének alkalmazása iránti marasztalási kereset esetén a per szintén nem az ügyletből eredő követelés érvényesítése iránt kerül megindításra, hiszen az érvénytelen szerződés joghatás kiváltására alkalmatlan, arra jogot alapítani nem lehet, a szerződés teljesítését nem lehet követelni. A kereset ekkor nem az ügyletből, hanem az érvénytelenség jogkövetkezményét szabályozó törvényi rendelkezésből eredő követelés érvényesítésére irányul.
Más álláspont szerint ez az illetékességi ok az érvénytelenségre alapított perek közül csak a marasztalási kereset esetén alkalmazható, mert az érvénytelenség jogkövetkezménye iránti marasztalási keresettel érvényesített igény az ügyletből eredő követelésnek minősül.
A harmadik álláspont szerint e speciális illetékességi ok mindkét esetben alkalmazható, mert a szerződés érvénytelenségére alapított megállapítási és marasztalási kereset is a szerződéssel kapcsolatos, ezért az ügyletből eredő követelés iránti pernek minősül. Ez az illetékességi ok a bírói gyakorlat szerint csak akkor nem alkalmazható, ha az ügylet létrejötte – nem pedig annak érvénytelensége – vitatott [BDT2000. 149., BDT2000. 150., BDT2002. 688.].
A szakmai konzultáció a fenti harmadik álláspontot fogadta el, vagyis a Pp. 36. § (2) bekezdése szerinti vagylagos illetékességi ok alkalmazható minden olyan esetben, amikor nem az ügylet létrejötte, hanem csak annak érvényessége vitatott.
2. A Pp. 30/A. §-ának és a 36. § (2) bekezdésének a viszonya
Mivel a szakmai konzultáció álláspontja szerint a Pp. 36. § (2) bekezdése alkalmazható az érvénytelenségi perekben, ezért kérdésként merül fel a Pp. 30/A. §-ának és a 36. § (2) bekezdésének a viszonya. Az Emlékeztető IV/1. pontja a 17. oldalon kifejezetten kimondja, hogy a Pp. 30/A. §-a elsőbbséget élvez a Pp. 36. § (2) bekezdéséhez képest. Ugyanakkor továbbra is bizonytalan, hogy – a Pp. 31. §-ában is írtakra figyelemmel – a 30/A. § olyan általános illetékességi szabálynak minősül-e, amitől a felperes a Pp. 36. § (2) bekezdésére hivatkozva választása szerint eltérhet [31. §], vagy olyan speciális illetékességi szabály, amitől nem megengedett az eltérés.
A szakmai konzultáció álláspontja szerint a Pp. 30/A. §-a szerinti perben nem lehetséges a Pp. 36. § (2) bekezdésében írt illetékességi ok választása. Ez egyrészt következik abból, hogy a Pp. 31. §-a csak az alperesre általánosan illetékes bíróság helyett teszi lehetővé a 32-41. §-okban meghatározott bíróság előtti perlést, a 30/A. § azonban – szemben a 29-30. §-okban szabályozott általános illetékességi szabályokkal – a felperes személye vonatkozásában szabályozza az általános illetékességet, melytől így a 31. § alapján nem lehetséges az eltérés. Másrészt ezt az értelmezést támasztja alá a Pp. 30/A. §-át beiktató törvényi rendelkezés indokolása is, mely alapján a jogalkotó olyan speciális illetékességi szabályt kívánt megalkotni, amelytől nem megengedett az eltérés.
V. Anyagi jogi kérdések
Ezt követően a résztvevők meghallgatták Dr. Szeghő Katalin, a Szegedi Ítélőtábla tanácselnöke előadását a deviza alapú kölcsönszerződésekkel kapcsolatos perekben felmerülő érvénytelenségi hivatkozások tárgyában. Az előadásban elhangzottak megvitatására, továbbá a deviza alapú kölcsönszerződések érvénytelenségének megállapítása esetén alkalmazandó jogkövetkezményekre vonatkozó előadás megtartására idő hiányában nem került sor. Az anyagi jogi kérdések további tárgyalását a résztvevők a Civilisztikai Kollégiumvezetők soron kívül következő, 2015. novemberi Országos Tanácskozására halasztották.

matches: Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
2018. április 10.(*)
„Előzetes döntéshozatal – A közlekedés területén nyújtott szolgáltatások – 2006/123/EK irányelv – Belső piaci szolgáltatások – 98/34/EK irányelv – Az információs társadalom szolgáltatásai – Az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabály – Fogalom – A saját gépjárművüket használó nem hivatásos gépjárművezetők és a városon belül közlekedni kívánó személyek díjfizetés ellenében történő összekapcsolását okostelefonos alkalmazás segítségével lehetővé tévő közvetítői szolgáltatás – Büntetőjogi szankciók”
A C‑320/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a tribunal de grande instance de Lille (lille‑i általános hatáskörű bíróság, Franciaország) a Bírósághoz 2016. június 6‑án érkezett, 2016. március 17‑i határozatával terjesztett elő
az Uber France SAS
Nabil Bensalem
tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, A. Rosas, J. Malenovský és E. Levits tanácselnökök, Juhász E., A. Borg Barthet, D. Šváby (előadó), K. Jürimäe, C. Lycourgos és M. Vilaras bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. április 24‑i tárgyalásra,
– az Uber France SAS képviseletében Y. Chevalier, Y. Boubacir és H. Calvet avocats,
– N. Bensalem képviseletében T. Ismi‑Nedjadi avocat,
– a francia kormány képviseletében D. Colas és R. Coesme, meghatalmazotti minőségben,
– az észt kormány képviseletében N. Grünberg, meghatalmazotti minőségben,
– a holland kormány képviseletében H. Stergiou és M. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében H. Tserepa‑Lacombe, J. Hottiaux, Y. G. Marinova, G. Braga da Cruz és F. Wilman, meghatalmazotti minőségben,
– az EFTA Felügyeleti Hatóság képviseletében C. Zatschler, Ø. Bø, L. Hakkebo és C. Perrin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2017. július 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1998. július 20‑i 98/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL 1998. L 217., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 21. kötet, 8. o.) módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1998. L 204., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 20. kötet, 337. o.; a továbbiakban: 98/34 irányelv) 1. cikkének és 8. cikke (1) bekezdésének, valamint a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2006. L 376., 36. o.) 2. cikke (2) bekezdése d) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet egy büntetőbíróság előtt magánvádas eljárásban, magánfél részvételével az Uber France SAS ellen azon az alapon indított eljárás keretében terjesztették elő, hogy jogellenesen a saját gépjárművüket használó nem hivatásos gépjárművezetők és városon belül közlekedni kívánó személyek összekapcsolását lehetővé tévő közvetítői szolgáltatást szervezett.
A 98/34 irányelv
3 A 98/34 irányelv 1. cikkének 2., 5., 11. és 12. pontja kimondja:
2. »szolgáltatás« az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás.
E meghatározás alkalmazásában:
– »távolról«; azt jelenti, hogy a szolgáltatást a felek egyidejű jelenléte nélkül nyújtják,
– »elektronikus úton«; azt jelenti, hogy a szolgáltatás kezdőpontjától való elküldése és célállomásán való fogadása adatok feldolgozására (beleértve a digitális tömörítést is) és tárolására szolgáló elektronikus berendezés útján történik, valamint annak elküldése, továbbítása és vétele teljes egészében vezetéken, rádión, optikai vagy egyéb elektromágneses eszköz útján történik.
– »a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére«; azt jelenti, hogy az adatok továbbításával nyújtott szolgáltatás egyéni kérelemre történik.
Azoknak a szolgáltatásoknak a tájékoztató jegyzékét, amelyek nem tartoznak e meghatározás alá, az V. melléklet tartalmazza.
5. »szolgáltatásokra vonatkozó szabály«: a 2. pont értelmében vett szolgáltatási tevékenységek megkezdésére és végzésére vonatkozó általános jellegű követelmény, különösen a szolgáltatóra, a szolgáltatásokra és a szolgáltatást igénybe vevőre vonatkozó rendelkezések, ide nem értve az olyan szabályokat, amelyek nem kifejezetten az említett pontban meghatározott szolgáltatásokra vonatkoznak.
– valamely szabályt kifejezetten az információs társadalom szolgáltatásaira irányulónak kell tekinteni, ha figyelembe véve az indokolását és a rendelkező részét, annak összes vagy néhány egyedi intézkedésének kifejezett célja és tárgya az ilyen szolgáltatások kifejezett és célzott módon történő szabályozása,
– valamely szabályt nem lehet kifejezetten az információs társadalom szolgáltatásaira irányulónak tekinteni, ha az ilyen szolgáltatásokat csak hallgatólagos vagy esetleges módon érinti.
11. »műszaki szabály«: műszaki leírások és más követelmények vagy szolgáltatásra vonatkozó szabályok, beleértve a vonatkozó közigazgatási rendelkezéseket is, amelyek betartása az értékesítés, a szolgáltatásnyújtás, valamely szolgáltató létrehozása vagy a valamely tagállamban vagy annak nagyobb részén történő használat esetén de jure vagy de facto kötelező, valamint a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, kivéve a 10. cikkben foglaltakat, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítését vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását.
12. »műszakiszabály‑tervezet«: a műszaki leírás vagy más követelmény, illetve a szolgáltatásokra vonatkozó szabály szövege, ideértve a közigazgatási rendelkezéseket is, amelyet azzal a céllal fogalmaztak meg, hogy azt műszaki szabályként elfogadtassák, vagy amelyet végül műszaki szabályként elfogadnak, és a szöveg az előkészítés olyan fokán áll, ahol még lényeges módosítások végezhetők.”
4 Ezen irányelv 8. cikke (1) bekezdésének első albekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 10. cikkre is figyelemmel a tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszakiszabály‑tervezetet, kivéve ha az csak egy nemzetközi vagy európai szabvány teljes szövegét ülteti át, ebben az esetben a megfelelő szabványra történő hivatkozás is elegendő. A Bizottságot egy közleményben a szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell, amennyiben ezek nem derülnek ki már a tervezetből is.”
5 A műszaki szabályokkal és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályokkal kapcsolatos információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 2015. szeptember 9‑i (EU) 2015/1535 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 241., 1. o.) 10. és 11. cikkével összhangban a 98/34 irányelvet 2015. október 7‑én hatályon kívül helyezték.
A 2006/123 irányelv
6 A 2006/123 irányelv (21) preambulumbekezdése értelmében „[a] közlekedési szolgáltatások – beleértve a városi közlekedést, a taxikat és a betegszállító járműveket, valamint a kikötői szolgáltatásokat – nem tartoznak [ezen] irányelv hatálya alá”.
7 A 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontja szerint az irányelv nem alkalmazandó a közlekedés területén nyújtott, az EK‑Szerződés V. címének, jelenleg az EUM‑Szerződés harmadik része VI. címének hatálya alá tartozó szolgáltatásokra, beleértve a kikötői szolgáltatásokat.
8 A loi n° 2014–1104 du 1er octobre 2014 relative aux taxis et aux voitures de transport avec chauffeur (a taxikról és sofőrrel rendelkező szállítójárművekről szóló 2014. október 1‑jei 2014–1104. sz. törvény; JORF, 2014. október 2., 15938. o.) iktatta be a code des transports (közlekedési törvénykönyv) L. 3124‑13. cikkét, amelynek a szövege a következő:
„Két év szabadságvesztéssel és 300 000 [euró] pénzbírsággal büntetendő olyan közvetítő rendszer létrehozása, amely utasokat olyan személyekkel kapcsol össze, akik az L. 3120‑1. cikkben meghatározott tevékenységet (azaz kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművel díjfizetés ellenében történő közúti személyszállítást) anélkül folytatják, hogy arra, mint a jelen törvénykönyv II. fejezetének 1. címében írt eseti szolgáltatásokat taxival, két‑ vagy háromkerekű motoros járművel vagy sofőrrel rendelkező szállítójárművel végző közúti szállító, jogosultak lennének.
Azon személyekre, amelyek büntetőjogi felelősségét a jelen cikkben megállapított bűncselekmény elkövetéséért megállapították, a code pénal (büntetőtörvénykönyv) 131–38. cikkében előírtaknak megfelelően kiszabott pénzbírságon túl ugyanezen törvénykönyv 131–39. cikkének 2–9. pontjában előírt büntetést is ki kell szabni. Az ugyanezen 131–39. cikk 2. pontjában említett tilalom arra a tevékenységre vonatkozik, amelynek gyakorlása során vagy amelynek alkalmával a bűncselekményt elkövették. A fenti cikk 2–7. pontjában előírt büntetéseket legfeljebb ötéves időtartamra lehet kiszabni.”
9 A code pénal 131–39. cikkének 2–9. pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„Amennyiben a törvény jogi személy esetében erről rendelkezik, valamely bűntett vagy vétség az alábbi büntetések közül eggyel vagy többel büntethető:
2° egy vagy több szakmai vagy társadalmi tevékenység közvetlen vagy közvetett folytatásától való végleges vagy legfeljebb öt évre szóló eltiltás;
3° öt vagy több éves időtartamra bírósági felügyelet alá helyezés;
4° a felrótt cselekmények elkövetéséhez használt vállalkozás telephelyeinek, illetve egy vagy több telephelyének legfeljebb öt évre történő bezárása;
5° közbeszerzési eljárásokból véglegesen vagy legfeljebb öt évre történő kizárás;
6° annak végleges vagy legfeljebb öt évre szóló tilalma, hogy értékpapírokra vonatkozó nyilvános vételi ajánlatot tegyen vagy értékpapírjait valamely szabályozott piacon bevezesse;
7° annak legfeljebb öt évre szóló tilalma, hogy csekkeket bocsásson ki, kivéve azokat, amelyek pénzösszegeknek a jogosult által a kibocsátónál történő felvételére irányulnak, vagy amelyeket hitelesítettek, illetve hogy fizetési kártyákat használjon;
8° elkobzásbüntetés a 131–21. cikkben foglalt feltételeknek és eljárásoknak megfelelően;
9° a kihirdetett határozat kifüggesztése és annak vagy írott sajtó útján, vagy más elektronikus hírközlő eszközzel történő közzététele.”
10 Az Uber France okostelefonos alkalmazás útján egy „Uber Pop” elnevezésű szolgáltatást nyújt, amelynek segítségével saját gépjárművüket használó, nem hivatásos sofőröket és a városon belül közlekedni kívánó személyeket kapcsol össze. Az ezen alkalmazás útján nyújtott szolgáltatás keretében – ahogyan arra a tribunal de grande instance de Lille (lille‑i általános hatáskörű bíróság, Franciaország) az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban rámutatott – az említett vállalkozás határozza meg az árszabást, és szedi be minden fuvar díját az ügyféltől azt megelőzően, hogy annak egy részét a jármű nem hivatásos vezetőjének kifizetné, továbbá kiállítja a számlákat.
11 Az Uber France ellen e bíróság előtt magánvádas eljárásban, Nabil Bensalem magánfél részvételével indult eljárás elsőként a 2014. február 2. és június 10. között elkövetett cselekmények, a megtévesztő kereskedelmi gyakorlatok tárgyában, másodszor a 2014. június 10‑től elkövetett, a taxis foglalkozás jogellenes gyakorlásában való bűnrészesség tárgyában, harmadszor pedig 2014. október 1‑jétől az ügyfeleknek a kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművel díjfizetés ellenében történő közúti személyszállítást végző személyekkel való összekapcsolására szolgáló rendszer megszervezésében álló cselekmények miatt.
12 2016. március 17‑i ítéletével a tribunal de grande instance de Lille (lille‑i általános hatáskörű bíróság) az Uber France‑t bűnösnek mondta ki a megtévesztő kereskedelmi gyakorlatok vádpontban, és felmentette e társaságot a taxis foglalkozás jogellenes gyakorlásában való bűnrészesség vádpontja alól.
13 A code des transports L. 3124‑13. cikkében büntetni rendelt, ügyfelek nem hivatásos sofőrökkel való összekapcsolására szolgáló rendszer szervezésére vonatkozó vádpontot illetően az említett bíróságnak kétségei támadtak azzal kapcsolatban, hogy e rendelkezést a 98/34 irányelv 1. cikkének 5. pontja szerinti „az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásra” vonatkozó olyan szabály bevezetésének kell‑e tekinteni, amelynek ha elmulasztják az utóbbi irányelv 8. cikke (1) bekezdésének megfelelő bejelentését, az a magánszemélyekkel szembeni érvényesíthetetlenségét eredményezi, vagy pedig a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében vett „közlekedés területén nyújtott szolgáltatásokkal” kapcsolatos szabálynak minősül.
14 E körülmények között a tribunal de grande instance de Lille (lille‑i általános hatáskörű bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A code des transports (közlekedési törvénykönyv) L. 3124‑13. cikke, amelyet a loi n° 2014–1104 du 1er octobre 2014 relative aux taxis et aux voitures de transport avec chauffeur (taxikról és sofőrrel rendelkező szállítójárművekről szóló, 2014. október 1‑jei 2014–1104. sz. törvény) iktatott be, [a módosított 98/34 irányelv] értelmében vett, az információs társadalom egy vagy több szolgáltatására vonatkozó olyan nem hallgatólagos, új műszaki szabályt hoz‑e létre, amelynek tervezetéről ezen irányelv 8. cikke alapján a Bizottságot előzetesen tájékoztatni kellett volna; vagy a kérdéses rendelkezésre a [2006/123 irányelv] az irányadó, amely [2. cikke (2) bekezdésének d) pontjában] kizárja alkalmazhatóságát a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások tekintetében?
A kérdés első felére adott igenlő válasz esetén: [a 98/34 irányelv] 8. cikkében előírt bejelentési kötelezettség megsértése a code des transports (közlekedési törvénykönyv) L. 3124‑13. cikkének a jogalanyokkal szembeni érvényesíthetetlenségét eredményezi‑e?”
15 Kérdésének első részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 98/34 irányelv 1. cikkét és a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely büntetőjogi eszközökkel szankcionálja az olyan rendszer megszervezését, amely ügyfeleket, és olyan személyeket kapcsol össze, akik kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművekkel, díjfizetés ellenében közúti személyszállítási szolgáltatást nyújtanak, anélkül hogy erre felhatalmazással rendelkeznének, a 98/34 irányelv értelmében vett, az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó olyan szabálynak minősül, amelyre a 98/34 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének első albekezdésében előírt, a Bizottság részére történő előzetes bejelentés kötelezettsége vonatkozik, vagy ellenkezőleg, az ilyen szabályozás közlekedés területén nyújtott szolgáltatásra vonatkozik, amelyet mind a 98/34 irányelv, mind a 2006/123 irányelv kizár a hatálya alól.
16 Elöljáróban rá kell mutatni, hogy az alapügyben szóban forgó szabályozás büntetőjogi jellegű büntetésekkel, így szabadságvesztéssel, pénzbírsággal, szakmai vagy társadalmi tevékenységtől való eltiltással, a vállalkozás telephelyeinek bezárásával, valamint elkobzással rendeli büntetni az ügyfelek olyan személyekkel való összekapcsolására létrehozott rendszer megszervezését, akik engedély nélkül közúti személyszállítási szolgáltatásokat nyújtanak.
17 Az alapeljárásban a szóban forgó szolgáltatás abban áll, hogy okostelefonos alkalmazás segítségével és ellenszolgáltatás ellenében nem hivatásos gépjárművezetőket és városon belül közlekedni kívánó személyeket kapcsol össze, amelynek keretében, ahogyan a jelen ítélet 10. pontjában szerepel, az említett szolgáltatás nyújtója határozza meg az árszabást és szedi be minden fuvar díját az ügyféltől azt megelőzően, hogy annak egy részét a jármű nem hivatásos vezetőjének kifizetné, továbbá kiállítja a számlákat.
18 Egy polgári jogi jogvita keretében előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján eljárva a Bíróságnak a 2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítéletében (C‑434/15, EU:C:2017:981) alkalma nyílt egy ilyen szolgáltatás uniós jogra tekintettel történő jogi minősítésére.
19 Ily módon a Bíróság először is megállapította, hogy az olyan közvetítői szolgáltatás, amely lehetővé teszi egy okostelefonos alkalmazás segítségével a közlekedési szolgáltatás lefoglalásával kapcsolatos információknak az utas és a szállítást végző, saját gépjárművét használó, nem hivatásos sofőr közötti közvetítését, főszabályként megfelel azon feltételeknek, melyek alapján „az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak” minősíthető a 98/34 irányelv 1. cikkének 2) pontja értelmében (2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítélet, C‑434/15, EU:C:2017:981, 35. pont).
20 Mindazonáltal a Bíróság rámutatott, hogy az említett ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó közvetítői szolgáltatás nem merül ki egy olyan közvetítői szolgáltatás nyújtásában, amely a saját gépjárművüket használó, nem hivatásos sofőröket és a városon belüli helyváltoztatást igénylő személyeket egy okostelefonos alkalmazás segítségével kapcsolja össze (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítélet, C‑434/15, EU:C:2017:981, 37. pont).
21 E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az érintett vállalkozás által nyújtott közvetítői szolgáltatás elválaszthatatlanul kapcsolódik az utóbbi által létrehozott nem közösségi, városi közlekedési szolgáltatások kínálatához, figyelembe véve először is azt a körülményt, hogy e vállalkozás olyan alkalmazást szolgáltatott, amely nélkül e sofőrök nem lennének képesek szállítási szolgáltatásokat nyújtani, és a városon belül közlekedni kívánó személyek nem vennék igénybe az említett sofőrök szolgáltatásait, másodszor pedig azt, hogy az említett vállalkozás döntő befolyást gyakorol az ilyen sofőrök által nyújtott szolgáltatás feltételeire, többek között a legmagasabb fuvardíj megállapításával, e díjnak az ügyféltől történő beszedésével azt megelőzően, hogy annak egy részét a gépjármű nem hivatásos sofőrjének kifizetné, valamint azzal, hogy bizonyos mértékű ellenőrzést gyakorol a gépjárművek és sofőrjeik minőségét és ez utóbbiak magatartását illetően, amely adott esetben a kizárásukhoz vezethet (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítélet, C‑434/15, EU:C:2017:981, 38. és 39. pont).
22 A Bíróság a fenti körülmények alapján arra a következtetésre jutott, hogy az említett ügyben szóban forgó közvetítői szolgáltatást egy átfogó szolgáltatás szerves részének kell tekinteni, amely átfogó szolgáltatás fő eleme egy közlekedési szolgáltatás, és amely ennélfogva nem a 98/34 irányelv 1. cikkének 2. pontja szerinti, „az információs társadalommal összefüggő szolgáltatásnak” minősül, hanem a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontja szerinti, „a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásnak” (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítélet, C‑434/15, EU:C:2017:981, 40. pont).
23 A Bíróság ebből többek között arra következtetett, hogy e közvetítői szolgáltatás nem tartozik a 2006/123 irányelv hatálya alá, mivel a közlekedés területén nyújtott szolgáltatások ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontja értelmében az említett irányelv hatálya alól kifejezetten kizárt szolgáltatások közé tartoznak (lásd ebben az értelemben: 2017. december 20‑i Asociación Profesional Elite Taxi ítélet, C‑434/15, EU:C:2017:981, 43. pont).
24 Ez a következtetés érvényes ugyanezen okokból az alapügyben szóban forgó közvetítői szolgáltatás esetében is, mivel a Bíróság rendelkezésére álló információkból kitűnik, hogy e szolgáltatás nem különbözik lényegesen a jelen ítélet 21. pontjában leírt szolgáltatástól, aminek a vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
25 E vizsgálat függvényében tehát az olyan szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, és amelyre az említett közvetítői szolgáltatást nyújtó vállalkozás ellen indított büntetőeljárás keretében hivatkoztak, nem tartozhat a 2006/123 irányelv hatálya alá.
26 Ebből következik, hogy e szabályozás nem minősíthető a 98/34 irányelv 1. cikkének értelmében vett, az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabálynak, és ezért nem vonatkozik rá az említett irányelv 8. cikkének (1) bekezdésének első albekezdésében előírt, a Bizottságnak történő előzetes bejelentésre vonatkozó kötelezettség.
27 A fenti megállapításokra tekintettel az előterjesztett kérdés első részére azt a választ kell adni, hogy 98/34 irányelv 1. cikkét és a 2006/123 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely büntetőjogi eszközökkel szankcionálja az olyan rendszer megszervezését, amely ügyfeleket és olyan személyeket kapcsol össze, akik kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművekkel, díjfizetés ellenében közúti személyszállítási szolgáltatást nyújtanak, anélkül hogy erre felhatalmazással rendelkeznének, „a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásra” vonatkozik, amennyiben okostelefonos alkalmazás segítségével nyújtott és olyan átfogó szolgáltatás szerves részét képező közvetítői szolgáltatásokra alkalmazandó, amelynek fő eleme a szállítási szolgáltatás. Az ilyen szolgáltatás nem tartozik a fent említett irányelvek hatálya alá.
28 A kérdés első részére adott válaszra tekintettel e kérdés azon feltételezett esettel kapcsolatos második részére nem kell választ adni, amelyben e szabályozásnak, amennyiben az olyan szolgáltatásra alkalmazandó, mint amelyről az alapügyben szó van, a 98/34 irányelv 8. cikke (1) bekezdése első albekezdésének megfelelően előzetes bejelentés tárgyát kellett volna képeznie.
29 Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Az 1998. július 20‑i 98/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkét és a belső piaci szolgáltatásokról szóló, 2006. december 12‑i 2006/123/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikke (2) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti szabályozás, amely büntetőjogi eszközökkel szankcionálja az olyan rendszer megszervezését, amely ügyfeleket, és olyan személyeket kapcsol össze, akik kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművekkel, díjfizetés ellenében közúti személyszállítási szolgáltatást nyújtanak, anélkül hogy erre felhatalmazással rendelkeznének, „a közlekedés területén nyújtott szolgáltatásra” vonatkozik, amennyiben okostelefonos alkalmazás segítségével nyújtott és olyan átfogó szolgáltatás szerves részét képező közvetítői szolgáltatásokra alkalmazandó, amelynek fő eleme a szállítási szolgáltatás. Az ilyen szolgáltatás nem tartozik a fent említett irányelvek hatálya alá.

matches: bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Az Association Littéraire Artistique Internationale
(ALAI) 2002. évi neuchateli tanulmányi napokról
Lehetséges új irányok a WIPO Szerzői és Szomszédos Jogi
Állandó Bizottság munkájában
Bírósági határozat szerzői vagy szomszédos jogok megsértésének
megállapítását illetően (BH 2002/8. 301.)
A nemzeti kulturális örökség miniszterének közleménye a szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvény szerint nyilvántartásba vett közös jogkezelő egyesületekről
Az 1878-ban Párizsban, Victor Hugo tiszteletbeli elnöklete mellett életre hívott rangos nemzetközi szerzői jogi szervezet, a Nemzetközi Irodalmi és Művészeti Társaság (Association Littéraire et Artistique Internationale - ALAI (lásd Victor Nabhan, az ALAI elnöke köszöntő sorait: Iparjogvédelmi és Szerzői Jogi Szemle, 2001. október, p. 33-34.) a páratlan években háromnapos kongresszust, míg a páros években kétnapos tanulmányi konferenciát (journée d' études) tart. Az idei tanulmányi napoknak a hangulatos svájci kisváros, Neuchâtel lett a házigazdája szeptember 16-17-én. 23 országból mintegy 250 neves meghívott vett részt a "Szerzői jog és internet: nemzeti, nemzetközi és regionális kihívások" címet viselő rendezvényen.
A konferenciát szeptember 16-án délelőtt Nathalie Tissot asszony, a svájci ALAI szervezet elnöke, a neuchâteli egyetem professzora, Roland Grossenbacher, a Svájci Szellemi Tulajdonvédelmi Hivatal elnöke, Geoffrey Yu, a WIPO főigazgató-helyettese és Victor Nabhan, az ALAI elnöke nyitotta meg.
Az előadások alapvetően három témakört öleltek fel:
1. a szerzői jog és a nemzetközi magánjog viszonya;
2. vitarendezési eljárások a WTO-ban és a WIPO-ban;
3. az Európai Bíróság tevékenysége.
A szeptember 16-án elhangzott előadások és kerekasztal-beszélgetések a szellemi tulajdonvédelem területén alkalmazandó jog nemzetközi magánjogi összefüggéseit boncolgatták. Amint André Lucas, a Nantes-i Egyetem professzora vitaindító előadásából kiderült, az ALAI 1986-ban Bernben, 1992-ben Amszterdamban tartott rendezvényein már szó esett e kérdéskörről. Sőt, időben továbbmenve, több mint 100 éve ugyanaz a kérdés merül fel: melyik jog az alkalmazandó? A francia professzor több létező megoldást emelt ki. A kiindulópont az, hogy a nemzetközi magánjog a nemzeti jogokban gyökerezik. A konfliktusok oka tehát az eltérő nemzeti jogokban, a nemzetközi magánjog eltérő nemzeti alkalmazásában keresendő. A cél az, hogy a nemzeti elbánásra vonatkozó rendelkezések harmonizálásával, közelítésével ezek a konfliktusok feloldásra kerüljenek. A szerzői jog terén két, egymással rivalizáló elmélet, illetve megoldás létezik. A lex fori elve az eljáró bíróság országának a jogát rendeli alkalmazni. A lényegi kérdés abban áll, hogy az irodalmi és művészeti művek védelméről szóló Berni Egyezmény Párizsban 1971. július 24-én felülvizsgált szövege (a továbbiakban: BUE) 5. cikke (2) bekezdésének az "... annak az országnak a törvényei irányadók, ahol a védelmet igénylik" megfogalmazása alatt melyik jog értendő.
A többségi álláspont szerint az "ország [...], ahol a védelmet igénylik" kitétel alatt a territoriális megközelítésen alapulva a lex loci protectionis elve fogalmazódik meg, amely annak az országnak a jogát rendeli alkalmazni, amelynek a területén védeni köteles a szerzőt műve engedély nélküli felhasználásával szemben. Ezzel szemben Lucas nézete szerint a BUE felhívott rendelkezése a lex fori kijelölése, amely elvben kedvezőbb lehet a jogosultak számára, de a digitális környezetben ez számtalan problémát vet fel, ezért is fontos a jogsértések lokalizálása. Gondot okoz az is, ha más a mű származásának és a kódot alkalmazó országnak a joga. Ettől függetlenül nem valószínű, hogy bármelyik megoldás tökéletes lenne, létezik átjárás, "közeledés" az eltérő elméletek között. A francia professzor kitért a nemzetközi magánjogi szerződéses kapcsolatokra az egykori közös piaci államok által 1980. június 19-én Rómában megkötött, a szerződéses kötelmi jogi viszonyokra irányadó jog meghatározásáról szóló egyezmény (Római Egyezmény) 4. cikk (1) bekezdésére történő utalással. Eszerint a szerződésre vonatkozó jog annak az államnak a joga, amellyel a legközelebbi kapcsolattal rendelkezik. A szerződés azzal az állammal rendelkezik a legközelebbi kapcsolattal, ahol a félnek, annak érdekében, hogy jellegzetes szolgáltatását biztosítani tudja, a szerződés megkötésének időpontjában a lakóhelye, szokásos tartózkodási helye vagy vállalkozás, szövetség, jogi személy esetén a központi ügyintézés helye volt. A lex contractus meghatározása nem csak Lucas, hanem a panelrésztvevők szerint is igen ellentmondásos a szerzői és szomszédos jogok esetében.
A délutáni előadó, Jane Ginsburg, a New York-i Columbia Egyetem professzora a rugalmasabb funkcionális elemzés (proper law) mellett szállt síkra. Eszerint nem csak egyetlen kapcsoló elv, hanem egymás utáni, egymásból következő elvek alkalmazására kerülne sor (ez a "cascade" azaz "vízesés"-elmélet), amely a jogérvényesítésre praktikusabb megoldást kínál. A professzor asszony a közelmúlt egyik fontos döntésével példázta előadását. A Kazaa-esetben idén márciusban hozott döntésével az Amszterdami Fellebbezési Bíróság a továbbiakban is engedélyezte a holland ún. "egyenrangú" (peer-to-peer) fájlcserélő rendszer, a Kazaa működését az interneten. A jogeset már most is számos vitát vált ki, hiszen a bíróság ellenkező irányban döntött, mint a hasonló tárgyban indult amerikai Napster-esetben. A két döntés közötti különbség a technológia alkalmazásában rejlik. A Kazaa cég weboldalán ingyenes "egyenrangú" (peer-to-peer) kommunikációs programot kínál. A programnak köszönhetően az egyéni felhasználók maguk is képesek információkat kínálni, de emellett más egyéni felhasználók fájlkészletéből információkat (ideértve zenéket, videókat, képeket és szövegeket) visszakeresni és találni is. A programon keresztül megvalósított szöveges, audio- és videofájlok cseréje jelentős arányban szerzői jogilag védett műveket érintett; a letöltések száma elérte a 30 milliót. Amíg a Napster lényegében központi adatbázis fenntartásával közvetítő volt a fájlcserélők között, a Kazaa önmagát csupán a szoftver terjesztésére korlátozta.
Ginsburg az ismertetett esetet átvetítette az általa és Rochelle C. Dreyfuss által kidolgozott és az ALAI-tanulmánynapokra továbbfejlesztett egyezménytervezetre, amelynek címe: "A szellemi tulajdon védelmét érintő ügyek joghatóságának és a bírói ítéletek elismerésének alapelvei" (korábbi változatát először a 2001 januárjában, a WIPO Genfben megrendezett nemzetközi magánjogi fórumán mutatták be). A szerzők elképzelése szerint a tervezet, amely a szellemi tulajdonjogok nemzetközi szintű érvényesítését, végrehajtását biztosítaná, a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) égisze alatt, a TRIPS-egyezményhez kapcsolódva kerülne elfogadásra, az érintett államokban csökkentené a jogérvényesítés költségeit és megegyező ítéletek, döntések születését eredményezné. A panelbeszélgetés és a rövid nyilvános vita során szót kapott résztvevők üdvözölték az új tervezetet azzal a kiegészítéssel, hogy egyes fogalmakat, szóhasználatot célszerű lenne tovább pontosítani. Kritikai élt a tervezet angolszász megközelítési módja kapott, elismerve azonban a rugalmasságát is.
A második nap témája a TRIPS és a WIPO keretei között folyó alternatív vitarendezési eljárások és választott bírósági testületek működése, valamint a nemzetközi és a nemzetek feletti jogalkalmazás kérdései voltak. A nyitó előadást Matthew Kennedy, a WTO képviselője tartotta, aki a TRIPS-egyezmény és a BUE viszonyát, egymás mellett élését elemezte. Kitért arra, hogy melyik egyezmény élvez elsőbbséget a másikkal szemben, illetőleg milyen ütközések, ellentmondások merülnek fel ezzel kapcsolatban. A fő kérdés természetesen az, hogy mennyire alkalmazható a gyakorlatban a WTO vitarendezési eljárása (Dispute Settlement Understanding, DSU). Kétségtelen tény, hogy a TRIPS-egyezmény hatálybalépése óta eltelt hét évben született néhány ügyben döntés, amely befolyásolhatja e jogintézmény jövőjét. Mindazonáltal optimista és pesszimista elképzelések egyaránt megfogalmazódtak a DSU szerzői jogra történő kiterjesztését illetően az ezt követő kerekasztal-beszélgetés során, amelynek id. dr. Ficsor Mihály személyében magyar résztvevője is volt.
A második nap délelőttjén került sor Thomas Dreier, a Karlsruhe-i Egyetem tanárának izgalmas és érdekfeszítő előadására az Európai Bíróság (ECJ) szerepéről a szerzői jog fejlődésében. Az ECJ évente hozott kb. 120 ítéletéből 40 esetnek lehetnek szerzői jogi összefüggései is. Ezen a területen különösen fontos az áruk szabad mozgásának elve, a diszkrimináció tilalmának elve, a csatlakozás előtt álló országok hozzáférése, a versenyjogi szempontok érvényesülése, a másodlagos politikák (pl. kultúra) szerepe stb. Az ECJ kétségkívül döntőbírói szerepre tett szert az elmúlt időszakban, a kérdés csak az, hogy szükséges-e ennek kiterjesztése, növelése, avagy inkább a specializáció irányába kellene továbblépnie. Külön kérdés az ECJ és a WTO-DSU viszonya és egymásra gyakorolt hatása. Az előadás szövege jogesetekkel és más interaktív kiegészítésekkel az interneten a http://www.z-d-r.de/ECJ-ALAI/index.htm alatt érhető el.
Délután hangzott el Francis Gurry, a WIPO főigazgató-helyettesének előadása az internetes doménneveket érintő WIPO vitarendezési eljárásról (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers - ICANN). A közelmúltban a hét aktív gTLD (.com, .net, .org, .gov, .edu, és .mil, amelyek közül az első három általános felső szintű domén az ICANN felügyelete alá tartozik) mellett, az ICANN hét új doménnév bevezetéséről döntött, amelyek 2001 tavaszától kezdve fokozatosan váltak nyitottá a közönség számára (.biz, .info, .name, .pro, .aero, .coop, .museum). Az országkódokra vonatkozó felső szintű domének (cTDLs) egyes államokat, politikai egységeket jelölnek. A cégek azonosításában problémákat szoktak okozni a doménnevek spontán mutációi. Az alacsony költségű és gyorsan terjedő ICANN-modellnek mindazonáltal még időre van szüksége minden felmerülő kérdés, probléma megoldásához. Ezt követően - utolsó vitaindító előadóként - François Curchod, a WIPO volt főigazgató-helyettese az ICANN vitarendezési eljárási rendszerének a szerzői jogra való átültetésének lehetőségeit vizsgálta. Az előadásokat követő panelbeszélgetés résztvevői kritikai észrevételeiknek adtak hangot a Curchod-koncepcióhoz kapcsolódva.
A kétnapos konferencia Adolf Dietz professzor három nyelven tartott összegzésével és Victor Nabhan elnök zárszavával ért véget. Kiderült a jövő évben Budapesten megrendező ALAI 2003 konferencia végleges időpontja: 2003. szeptember 14-17. "Az alkotók jogvédelme az információs társadalomban" címet viselő háromnapos rendezvény két napot szentel a szerzői jognak az internettel kapcsolatos kérdéseire, a harmadik napon a szerzők "legközelebbi szomszédai", az előadóművészek jogvédelme kerül megvitatásra. A most, Neuchâtelben folytatott kötetlen beszélgetések, személyes találkozók is azt támasztották alá, hogy fokozott várakozás előzi meg a budapesti kongresszust, ami egyrészről a színvonalas programtervezetnek, másrészről Magyarország és a főváros vonzerejének tudható be.
Kiss Zoltán - Munkácsi Péter
A Szellemi Tulajdon Világszervezete (WIPO) Szerzői és Szomszédos Jogi Állandó Bizottsága (a továbbiakban: Állandó Bizottság) május 13. és május 17. között tartotta hetedik ülését Genfben. A műsorsugárzó szervezetek jogaival foglalkozó napirendi pont lezárását követően került sor az Állandó Bizottság jövőbeli munkáját elősegítő témajavaslatok megfogalmazására. A "brainstorming" során 11 ország mellett a magyar küldöttség, élve a hozzászólás lehetőségével, két javaslatot fogalmazott meg: az Állandó Bizottságnak egyrészt foglalkoznia kellene a multimédia művek jogosításának és védelmének kérdéseivel. Nyilvánvaló megegyezés van nemzetközi szinten, hogy a multimédia művek szerzői jogi védelem alatt állnak, de nem tisztázott, hogy milyen műtípusként (audiovizuális művek, adatgyűjtemények). Tisztázásra szorul a jogok terjedelme, a jogosító személye stb. Másrészt fontos kérdés a közös jogkezelés, különös tekintettel a kezelt jogok körére, az állami felügyeletre és a közös jogkezelők de jure és de facto monopolhelyzetére, illetve mindezek szabályozása. Végezetül figyelmet érdemelnek a nemzetközi magánjogi kapcsolódások, úgymint a választható jog és a választható bíróság kérdése, amelyek különösképpen felmerülnek a szerzői jog és a szomszédos jogok területén. A magyar javaslatok a későbbi hozzászólók egyetértésével találkoztak. Az ülés végén határozatot hoztak arról, hogy a titkárság, kérésre, az Állandó Bizottság következő ülésére összeállítást készít a javasolt témákról, azok rövid ismertetésével együtt. A Bizottság az elkészített anyag alapján várhatóan a novemberben megrendezésre kerülő nyolcadik ülésén dönt arról, melyek lesznek azok a témák, amelyek elsőbbséget, sürgősséget és a munkaprogram kialakítását teszik szükségessé.
Az SCCR/8/2 jelzet alatt napvilágot látott dokumentum kilenc lehetséges témakört sorol fel, ezek: az internetszolgáltatók felelőssége; nemzetközi jogsértések esetén alkalmazandó jog; önkéntes szerzői jogi bejegyzési rendszerek; újraeladási jog vagy "droit de suite"; multimédia termékek tulajdona és felhasználásuk jogosítása; a WIPO Szerzői Jogi Szerződés (angolból eredő rövidítése: WCT), illetve a WIPO Előadásokról és hangfelvételekről szóló szerződés (angolból eredő rövidítése: WPPT) implementálása, különös tekintettel a műszaki intézkedésekkel kapcsolatos kötelezettségekre, valamint a korlátozásokra és kivételekre; a szerzői jog gazdaságtana; a szerzői és szomszédos jogok közös jogkezelése; a folklór szerzői jogi védelme. A dokumentum alapján a sokszínű és egymástól különböző tematikákból - önkényesen kiemelve - terjedelmi okokból csak négynek az ismertetésére vállalkozunk.
Ad 1.: az internetszolgáltatók felelőssége - A WCT, illetve a WPPT elfogadása idején még nem került sor az internetes szolgáltatásokért felelős szereplők azonosítására és felelősségük részletes meghatározására. A WCT 8. cikke csak az alapokat rakta le; eszerint az irodalmi és művészeti művek védelméről szóló Berni Egyezmény Párizsban 1971. július 24-én felülvizsgált szövege (a továbbiakban: BUE) 11. cikk (1) (ii) pontja, 1l.bis cikk (1) (i) és (ii) pontja, ll.ter cikk (1) (ii) pontja, 14. cikk (1) (ii) pontja és l4.bis cikk (1) bekezdése szerinti rendelkezések sérelme nélkül az irodalmi és művészeti alkotások szerzőjének kizárólagos joga, hogy művét vezeték útján vagy bármely más eszközzel vagy módon a nyilvánossághoz közvetítse, és hogy erre másnak engedélyt adjon, ideértve a nyilvánosság számára oly módon történő hozzáférhetővé tételt, hogy a közönség tagjai az említett művekhez való hozzáférés helyét és idejét egyénileg választhatják meg. Az 1996-os diplomáciai értekezleten résztvevők között az idézett rendelkezés terjedelméről eltérő álláspontok alakultak ki. A viták kompromisszumos megoldásaként e rendelkezés mellé értelmező közös nyilatkozatot ("agreed statement") fogadtak el, amely rögzítette, hogy a pusztán a közönséghez történő közvetítést lehetővé tevő vagy a közvetítést megvalósító fizikai eszközök szolgáltatása a közönséghez közvetítésen kívülinek minősül a jelen szerződés vagy a BUE értelmében.
A két WIPO "internet-szerződés" aláírását követően a nemzetközi szervezet 1999-ben egy workshop keretében foglalkozott az internetszolgáltatók felelősségével, a Digital Millennium Copyright Act 1998 által először az USA-ban bevezetett értesítési és eltávolítási eljárással (lásd OSP/LIA/1-3 dokumentumokat). Mivel az on-line szolgáltató felelőssége nem csak szerzői jogi jogsértések esetén, hanem újabban az információs társadalmi szolgáltatások során létrejött jogviszonyokban is felmerül, ebből következően e témát általánosságokban érintették az 1999 és 2001 szeptemberében Genfben megrendezésre került elektronikus kereskedelemről szóló konferenciák is.
Ad 2.: nemzetközi jogsértések esetén alkalmazandó jog - Napjainkban a szellemi tulajdonjogok territoriális jellege és a globalizációból eredő új kihívások, a határokon átlépő műholdas, internetes felhasználási és hasznosítási módok kollíziója a nemzetközi magánjog diszciplínái nélkül nehezen oldható fel. A világszervezet munkájában 1998-tól kezdődően számos formában kerültek napirendre a nemzetközi magánjog kérdései; az ismertetett dokumentum utal az abban az évben tartott tanácskozásra, amely a globális digitális hálózatokon terjesztett művek és szomszédos jogi teljesítmények védelmének nemzetközi magánjogi vonatkozásait választotta tárgyául (lásd GCPIC/1-2 dokumentumok). 1999-től a Védjegy, Formatervezési Minta és Földrajzi Árujelző Állandó Bizottság rendszeresen napirendjére tűzi a joghatóság, a jogválasztás és a jogérvényesítés kérdéseit a védjegyjog terén. A 2000 májusában kiadott elektronikus kereskedelem és a szellemi tulajdon kapcsolatait vizsgáló "Primer..." (WIPO/OLOA/ EC/Primer) szintén külön részt szentelt e tematikának.
Nem állt tehát előzmények nélkül a 2001. január végén tartott kétnapos WIPO-fórum a nemzetközi magánjog és a szellemi tulajdon tárgyában, amelyen ezen ismertető írója is részt vehetett. A fórumon a legnagyobb érdeklődést egy új egyezménytervezet váltotta ki. 1997 júniusában a Hágai Nemzetközi Magánjogi Konferencia különbizottságot hívott össze a nemzetközi joghatóság, valamint a polgári és a kereskedelmi ügyekben hozott külföldi határozatok hatásainak vizsgálatára. Az ülések során a bizottság kidolgozta és 1999. október 30-án elfogadta a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és az ítéletek végrehajtásáról szóló előzetes egyezménytervezetet. A tervezet célja kettős: egyfelől harmonizálni kívánja a joghatóságokra vonatkozó szabályokat, elkerülve az eljárások szükségtelen sokféleségét és a döntések lehetséges ütközését, másfelől egyszerűsíteni és előmozdítani kívánja a határozatok elismerését és érvényre juttatását, végrehajtását. Mindazonáltal az egyezménytervezet jelentős hiányosságai miatt napjainkban egyre több érv szól amellett, hogy a tervezet a jelenlegi formájában ne lépjen hatályba, vagy hatályosulása csak korlátozott módon történjen, a bíráskodás meghatározott területeire kiterjedve, amely nem feltétlenül foglalná magában a szellemi tulajdont. Két kiváló amerikai professzor, Dreyfuss és Ginsburg, ezért az 1999. október 30-án elfogadott szövegváltozat alapján külön egyezménytervezetet dolgozott ki és mutatott be a fórumon a szellemi tulajdont érintő ügyekben a joghatóságról és a bírósági ítéletek végrehajtásáról (lásd WIPO/PIL/01/7 dokumentumot). A de lege ferenda egyezmény, amely a szellemi tulajdonjogok nemzetközi szintű érvényesítését, végrehajtását biztosítaná, a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) égisze alatt, a TRIPS-egyezményhez kapcsolódva kerülne elfogadásra. A tervezet továbbfejlesztett változata a 2002 szeptemberében, Neuchâtelben megrendezett ALAI tanulmányi napokon került bemutatásra és első megvitatásra (lásd előző ismertetőnket). Ez a körülmény is jól példázza a más szervezetek által tanúsított megkülönböztetett figyelmet e téma iránt.
Ad 3.: önkéntes szerzői jogi bejegyzési rendszerek - A BUE 5. cikke (2) bekezdése szerint az egyezményben biztosított jogok élvezete és gyakorlása nincs kötve semmiféle alakszerűséghez. A védelem alaki feltételeihez kötésének tilalma az egyezmény egyik sarkalatos alapelve, ami azt állapítja meg, hogy a védelem nem lehet feltételes, és nem függhet bármilyen alakszerűség betartásától. Mégis néhány, a Berni Egyezményben részes állam nemzeti szerzői joga lehetőséget biztosít a saját és/vagy külföldi alkotók, szerzői jogi jogosultak számára műveik önkéntes bejegyzési rendszerben történő lajstromozására. Az ismertetett WIPO-dokumentum szerint ennek három előnye lehet: I.) a szerzői jogi igényekről nyilvános lajstrom készül; II.) bizonyítékul szolgál prima facie a bíróságok számára a szerzői jog meglétéről és mindazokról a tényekről, amelyeket a tanúsító okirat rögzít; III.) a szerzői jogi jogosult hozzáférési lehetősége a kárösszeghez és az ügyvédi munkadíjhoz a bírósági eljárásokban.
Ad 4.: a szerzői jog gazdaságtana - A szerzői jogok, a szerzői joghoz kapcsolódó jogok a gazdasági, társadalmi és kulturális növekedés és fejlődés eszközei. Annak megértésére, hogy e védelem milyen gazdasági szerepet játszik, illetve a szerzői jogon alapuló ipar- és gazdasági ágak (írott sajtó és irodalom, zene, színházi produkciók, opera-, filmalkotások és video-, rádió- és televízióműsorok, fotóművészet, szoftverek és adatbázisok, vizuális és grafikus műalkotások stb.) milyen előnyhöz juthatnak, a kormányzatoknak a jövőben lehetővé kell tenniük az alapelvek és a lehetőségek fejlesztését e tevékenységek támogatása érdekében. Az utóbbi időben jelentős gazdasági kutatásokat folytattak e területen.
A világ számos iparilag fejlett országában, térségében már készültek áttekintő munkák, bemutatva a kulturális és informatikai iparágak hozzájárulását a nemzeti gazdaságokhoz, azonban a hozzájárulás mértékéről még nem teljesek az információk, különösen a fejlődő államok vonatkozásában. Ennek fényében a WIPO 2002 júliusában, Finnország kormányával együttműködve, ülést rendezett egy kézikönyv elkészítésére, amely a kreatív iparágak gazdasági volumenének felbecsüléséhez ad áttekintő iránymutatást. A kézikönyv (Handbook on Survey Guidelines for Assessing the Economic Contribution of Copyright and Related Rights) 2003 elején jelenik meg a WIPO gondozásában.
A most ismertetett WIPO-dokumentum az Állandó Bizottság nyolcadik, novemberben megrendezendő ülésszakára készült, azonban a WIPO honlapján (www.wipo.int) már hozzáférhető.
I. A szerzői vagy a szomszédos jogok megsértésének vétsége megvalósul, ha a vendéglátóipari egységet működtető kft. rádiókészülék működtetésével zeneszolgáltatást nyújt, de a kft. ügyvezető igazgatója a zeneszolgáltatás után járó jogdíjat a jogosultnak felszólítás ellenére sem fizeti meg [Btk. 329/A § (1) bek., 1969. évi III. tv 40. § (1) bek.].
II. A szerzői vagy szomszédos jogok megsértése vétségének elkövetési magatartása a jogdíj megfizetésének elmulasztása, amelyet az a természetes személy valósít meg, akinek kötelessége lett volna a fizetési aktus teljesítése, és az közömbös, hogy a jogdíj megfizetése kinek a vagyonát terhelte volna [Btk. 329/A (1) bek., 1997. évi CXLIV. tv. 156. § (1) bek.].
III. A büntetőjogi és polgári jogi felelősség nem azonos fogalmak, és az egyik nem szükségszerűen előfeltétele a másiknak; a polgári jogi felelősség hiányából önmagában nem lehet a büntetőjogi felelősség hiányára következtetni [Btk. 329/A § (1) bek.].
A szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvény, valamint a szerzői és szomszédos jogok közös kezelését végző egyesületek nyilvántartásának szabályairól szóló 16/1999. (XI. 18.) NKÖM rendelet alapján a Nemzeti Kulturális Örökség Minisztériuma 2002. július 30-án nyilvántartásba vette a Magyar Szak- és Szépirodalmi Szerzők és Kiadók Reprográfiai Egyesületét (Megjelent a Magyar Közlöny 2002/124. számában). Az egyesület célja az Szjt. 21. §-a alapján az irodalmi szerzők, szakirodalmi szerzők, valamint könyv- és folyóirat-kiadók reprográfiai jogainak érvényesítése a dokumentáció és a jogdíjak felosztása tekintetében.

matches:
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
de lege ferenda


text:
IV/01533/2019
. IV/01533/2019
Az ügy tárgya: A Kúria Bfv.III.670/2019/4. számú végzése elleni alkotmányjogi panasz (büntető ügy)
Előadó alkotmánybíróra szignálás napja: 11/28/2019
Az indítványozó − az Abtv. 27. § alapján − a Kúria Bfv.III.670/2019/4. számú végzése, a Fővárosi Ítélőtábla 2.Bf.231/2017/66. számú ítélete és a Fővárosi Törvényszék 29.B.1402/2013/824. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az elsőfokú bíróság különböző és többrendebeli bűncselekmények tekintetében mondta ki bűnösnek az indítványozót. A másodfokon eljárt Fővárosi Ítélőtábla az indítványozó tekintetében az ítéletet megváltoztatta az indítványozó terhére. Az indítványozó felülvizsgálati kérelmét a Kúria a Bpfk.III.1.243/2018/2. számú és a Bfv.III.670/2019/4. számú végzéseivel elutasította.
Az indítványozó álláspontja szerint a bírósági eljárás során nem érvényesült a bíróság vádhoz kötöttsége, sérült a fegyverek egyenlőségének elve, a védelemhez való joga, a törvényes eljáráshoz való joga, amely által az Alaptörvény XXVIII. cikkében garantált tisztességes bírósági eljárás követelményébe ütköző módon jártak el a bíróságok..
A Kúria Bfv.III.670/2019/4. számú végzése, A Fővárosi Ítélőtábla 2.Bf.231/2017/66. számú ítélete és a Fővárosi Törvéényszék 29.B.1402/2013/824. számú ítélete
29. cikk (2) bekezdés d) pont
IV_1533_2019_ind_anonim.pdf

matches: Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
C_2009153HU.01002702.xml
Az Elsőfokú Bíróságnak (második tanács) a T-25/07. sz., Iride SpA, Iride Energia SpA kontra az Európai Közösségek Bizottsága ügyben 2009. február 11-én hozott ítélet ellen az Iride SpA és az Iride Energia SpA által 2009. április 27-én benyújtott fellebbezés
(C-150/09.P. sz. ügy)
Fellebbezők: Iride SpA és Iride Energia SpA (képviselők: L. Radicati di Brotolo, M. Merola, T. Ubaldi ügyvédek)
A másik fél az eljárásban: az Európai Közösségek Bizottsága
A Bíróság helyezze hatályon kívül az ítéletet;
a Bíróság adjon helyt az első fokon benyújtott keresetben szereplő kérelmeknek, vagy másodlagosan, a Bíróság alapokmánya 61. cikkének értelmében, utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz;
a Bíróság kötelezze a Bizottságot az első és a másodfokú eljárás költségeinek viselésére.
A fellebbezők állításaik alátámasztására két fellebbezési jogalapra hivatkoznak.
Az első jogalap arra vonatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen értelmezte és alkalmazta az EK 253. cikket a megtámadott határozat indokolási hiányosságának vonatkozásában. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a jelen ügyben az EK 87. cikk (1) bekezdésében előírt feltételek fennállását illetően az EK 253. cikk szerinti indokolási kötelezettség teljesül: i) azon egyszerű megállapítással, amellyel a Bizottság kijelenti, hogy megállapította, a kérdéses intézkedést állami támogatásnak kell minősíteni; és ii) a vizsgálati eljárás megnyitásáról szóló határozat és a Bizottság egy korábbi és eltérő határozata felhasználásának lehetőségével a megtámadott határozat összefüggés alapján történő indokolására.
A második jogalap a jogalapok elferdítésére és az Elsőfokú Bíróság által a Deggendorf-ügyben hozott ítélet hatályának értékelését illetően a jelen ügy értékelése vonatkozásában elkövetett téves jogalkalmazásra vonatkozik. Az Elsőfokú Bíróság többek között:
elferdítette a fellebbezők által az első fokú eljárásban hivatkozott jogalapokat, és arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbezők rosszhiszeműen vettek részt az állami támogatásra vonatkozó ellenőrzési eljárásban, ám nem tisztázta, hogy közelebbről miben állt ez a rosszhiszeműség;
nem tárta fel a Bizottság által a Deggendorf-ügyben hozott ítéletnek a jelen ügyre vonatkoztatott hatályának értékelése során elkövetett tévedést, amelynek lényege abban áll, hogy a Bizottság nem elemezte konkrétan és egyedileg a versenyt és a közösségen belüli kereskedelmet torzító hatást, amely az új támogatásnak a korábbi, vissza nem fizetett támogatással való összevonásából ered;
nem tárta fel a Bizottság által a Deggendorf-ügyben hozott ítéletnek a jelen ügyre vonatkoztatott hatályának értékelése során elkövetett tévedést, amelynek lényege abban áll, hogy a Bizottság a korábbi támogatás vissza nem fizetését a támogatás összeegyeztethetősége kritériumát a támogatás összeegyeztethetőségének utólagos és meghatározó feltétellé alakította át ténylegesen, amely feltétel nem szerepel a Szerződésben;
nem tárta fel, hogy a Bizottság által a Deggendorf-ügyben hozott ítéletnek adott túlzó és visszaélésszerű értelmezés azzal a hatással jár, hogy ezen ítélkezési gyakorlat a tagállamok által elkövetett kötelezettségszegések szankcionálásának a Szerződés vagy a másodlagos jog által elő nem írt eszközévé válik;
nem tárta fel, hogy a Bizottság, amikor az Olaszország által közölt intézkedéssel szembeni alakszerű vizsgálati eljárás megindítása mellett döntött, azt állította, hogy rendelkezik az intézkedés összeegyeztethetőségének vizsgálatához szükséges valamennyi információval. A Bizottság így ellentmondott a megtámadott határozat alapjául szolgáló megállapításnak, miszerint az olasz hatóságok és a kedvezményezett társaság az értesítésre vonatkozó eljárás során nem szolgáltatott elégséges információt az intézkedés összeegyeztethetőségének elemzéséhez;
súlyos fokban tévesen értelmezte a jogot, amikor megállapította, hogy a közösségi ítélkezési gyakorlat szerint nem szükséges, hogy a Bizottság konkrétan és részletesen elemezze, hogy léteznek-e arra alkalmas tények, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésében előírt valamennyi feltételt teljesültnek lehessen tekinteni a szóban forgó intézkedés állami támogatásnak minősítése vonatkozásában.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság