text:
IV/01676/2013
. IV/01676/2013
Első irat érkezett: 11/13/2013
Az ügy tárgya: A vidékfejlesztési miniszter 98/2013. (X. 24.) VM rendeletével összefüggő alkotmányjogi panasz
Az indítványozó a fajtatiszta ebek tenyésztési szabályairól szóló 98/2013. (X. 24.) VM rendelet alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését indítványozza.
Előadja, hogy civil szervezetként korábban kutyakiállításokat, tenyészszemléket rendezett, azonban az ehhez való jogosultságát a támadott rendelet elvonta.
Véleménye szerint a rendelet ellentétes a 91/174/EGK tanácsi irányelv rendelkezéseivel, így a rendelet az Alaptörvény Q) cikkét sérti, amely kimondja, hogy Magyarország biztosítja a nemzetközi jog és a magyar jog összhangját, sérti továbbá az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésébe foglalt jogállamiságot, azzal, hogy visszaható hatállyal lehetleníti el az elismerést nem kapó egyesületek működését, illetve sérti az Alaptörvény VIII. cikkében garantált egyesülési jogot is.
Az egyesülési jog sérelmét az okozza, hogy a jogszabályi rendelkezés ellehetetlenítette a korábban civil szervezetként működő egyesületek célszerinti működését, illetve hogy a rendelkezés nem tisztázza, hogy milyen szervezet kaphat tenyésztő szervezetként való elismerést. Korlátozza az egyesülési jogot továbbá, hogy a jogszabályi rendelkezés az állami elismerést tagfelvételi kényszerhez köti..
a fajtatiszta ebek tenyésztési szabályairól szóló 98/2013. (X. 24.) VM rendelet 3. § (1) (2)
IV_1676_2013_inditvany_kieg_anonim.pdf IV_1676_2013_inditvany_anonim.pdf
A határozat száma: 3182/2014. (VI. 27.) AB végzés
ABH oldalszáma: 2014/2152
Az ABH 2014 tárgymutatója: egyenlő bánásmód; jogorvoslat kimerítése és a felülvizsgálati eljárás
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr Bragyova András alkotmánybíró különvéleményével – meghozta az alábbi
Az Alkotmánybíróság a fajtatiszta ebek tenyésztési szabályairól szóló 98/2013. (X. 24.) VM rendelet alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló indítványt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó jogi képviselője útján 2013. november 30-án alkotmányjogi panaszt nyújtott be az Alkotmánybíróságra.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 26. § (2) bekezdése alapján kéri a fajtatiszta ebek tenyésztési szabályairól szóló 98/2013. (X. 24.) VM rendelet egésze alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését. Álláspontja szerint a rendelet ellentétes a 91/174/EGK tanácsi irányelv rendelkezéseivel, így a rendelet az Alaptörvény Q) cikk (2) és (3) bekezdését sérti. A rendelet ellentétes továbbá az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésével és az Alaptörvény VIII. cikk (2) bekezdésével.
[3]	Az Alkotmánybíróság felhívta az indítványozót arra, hogy az Abtv. 52. § (1b) bekezdésére tekintettel egészítse ki kérelmét. Indítvány-kiegészítését az indítványozó jogi képviselője útján 2014. január 3-án nyújtotta be az Alkotmánybíróságnak.
[5]	Az indítványozó az Abtv. 26. § (2) bekezdés szerinti hatáskörben kérte az Alkotmánybíróság eljárását. Az Abtv. 26. § (2) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság eljárása kivételesen kezdeményezhető, abban az esetben, ha az alaptörvény-ellenes jogszabály rendelkezésének alkalmazása vagy hatályosulása folytán közvetlenül, bírói döntés nélkül következett be a jogsérelem, és nincs a jogsérelem orvoslására szolgáló jogorvoslati eljárás.
[6]	Az ezt állító indokolás nem állja meg a helyét, mert az indítványhoz becsatolt mellékletek által tartalmazott hatósági határozatok jelzik a közigazgatási bíróság útján nyitva álló jogorvoslati lehetőséget. Ily módon az alkotmányjogi panasz benyújtására csak az Abtv. 27. §-a alapján lett volna lehetőség, miután az indítványozó kimerítette ezt a jogorvoslati utat, melyre azonban a jelen ügyben nem került sor.
[7]	Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság teljes ülése megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz nem felel meg az Abtv. 26. § (2) bekezdés b) pontja szerinti feltételeknek, ezért azt az Ügyrend 30. § (2) bekezdés e) pontja alapján visszautasította.
[8]	Nem értek egyet a végzéssel, mert az alkotmányjogi panaszt befogadhatónak tartom.
[9]	A többségi álláspont szerint az indítványozó nem merítette ki a – közigazgatási bíróság útján – nyitva álló jogorvoslati lehetőséget, ezért alkotmányjogi panasz benyújtására kizárólag az Abtv. 27. §-a alapján lett volna lehetősége.
[10]	Ezt vitatom.
[11]	A fajtatiszta ebek tenyésztési szabályairól szóló 98/2013. (X. 24.) VM rendelet (a továbbiakban: VM rendelet) 3. § (2) bekezdése értelmében „[f]ajtánként egy tenyésztőszervezet ismerhető el”. A tenyésztő szervezetkénti elismerés feltételeit, valamint eljárási szabályait az állattenyésztésről szóló 1993. évi CXIV. törvény (a továbbiakban: Átv.) tartalmazza. Az Átv. 18. § (8) bekezdése alapján „[a] tenyésztési hatóság közigazgatási eljárásban országos illetékességgel hozott döntése ellen közigazgatási eljárás keretében fellebbezésnek helye nincs”. Jogorvoslatra így a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 109. §-a szerinti bírósági felülvizsgálat révén van lehetőség. Ennek során a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (Pp.) 339. § (1) bekezdése alapján a bíróság a jogszabálysértő közigazgatási határozatot hatályon kívül helyezi, és a jogszabálysértő határozatot hozó közigazgatási szervet új eljárásra kötelezi. Mivel a VM rendelet alapján fajtánként csak egy tenyésztőszervezet ismerhető el, annak kijelölése után a tenyésztőhatóság csak elutasító határozatokat hozhat (amelyről az indítvány mellékleteként benyújtott hatósági határozatok is tanúskodnak). Jelen esetben a bírói felülvizsgálat nem lehet alkalmas arra, hogy orvosolja a panaszos sérelmét, mert az alaptörvény-ellenességet éppen a határozat jogszerűsége okozza. A lehetőségig egyértelmű szabályozás alapján ugyanis a hatóság jogszerűen csak egy határozatot hozhat, ha egyszer kijelölt egy tenyésztő szervezetet: elutasítót. Az indítványozó azonban éppen azt tartja Alaptörvénybe ütközőnek, hogy minden egyes kutyafajtára egy (ezért monopol) tenyésztő szervezet van. A panaszosnak tehát nincs esélye panasza orvoslására a rendes bírói jogorvoslatban, mert a bíróság a határozatot nem helyezheti hatályon kívül – hiszen jogszerű.
[12]	Az Alkotmánybíróság ehhez hasonló kérdésben már állást foglalt a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény 90. § ha) pontja, valamint 230. §-a alaptörvény-ellenességének vizsgálata során meghozott 33/2012. (VII. 17.) AB határozatában. Ebben értelmezte az Abtv. 26. § (2) bekezdésében meghatározott feltételeket: „[a]z Abtv. 26. § (2) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság eljárása kivételesen akkor is kezdeményezhető, ha »a) az alaptörvény-ellenes jogszabály rendelkezésének alkalmazása vagy hatályosulása folytán közvetlenül, bírói döntés nélkül következett be a jogsérelem, és b) nincs a jogsérelem orvoslására szolgáló jogorvoslati eljárás, vagy a jogorvoslati lehetőségeit az indítványozó már kimerítette.« E szabályokat figyelembe véve az Abtv. 26. § (2) bekezdésében szabályozott panasz konkrét ügyben közvetlenül, bírói jogalkalmazói döntés nélkül hatályosuló jogszabály felülvizsgálatára nyújtható be. A vitatott szabály szerint azt a bírót, aki betölti a rá irányadó nyugdíjkorhatárt, fel kell menteni. Megállapítható tehát, hogy ez a szabály a nyugdíjkorhatárt betöltő bírák felmentésében, egyedi ügyben közvetlenül, munkáltatói, illetőleg köztársasági elnöki döntéssel, viszont bírói jogalkalmazói döntés nélkül realizálódik. A felmentésről szóló határozatnak a felmentési döntésre vonatkozó része ebben az esetben formális, mert a törvény e szabálya kógens, kivételt nem engedő szabály. […] Az Abtv. idézett szabálya alapján a panasz benyújtásának feltétele a jogorvoslat kimerítése, illetőleg benyújtható közvetlenül akkor is, ha nincs a „jogsérelem orvoslására szolgáló jogorvoslat”. A Bjt. 90. §-a szerint a bíróra irányadó nyugdíjkorhatár betöltése felmentési ok. A Bjt. szabályai nem zárják ki azt, hogy a köztársasági elnök által felmentett bíró, a Bjt. 145. §-a alapján szolgálati jogvitát kezdeményezzen. Mivel azonban a vitatott előírás kógens szabály, a felmentés kérdésében nincs mérlegelési lehetőség, a bírót úgy kell felmenteni, hogy annak szolgálati jogviszonya a Bjt. 230. §-ában meghatározott időpontban megszűnjön. A szolgálati jogvitában a bíróság eljárása ebben a részében formális – csak azt vizsgálhatja, hogy az érintett bíró betöltötte-e a nyugdíjkorhatárt, illetőleg felmentése során betartották-e a törvényben előírt határidőket, eljárási szabályokat –, így az nem tekinthető az érintettek panaszban előadott jogsérelmének hatékony orvoslására szolgáló, arra alkalmas jogorvoslatnak. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint nem támasztható az Abtv. 26. § (2) bekezdése szerinti panasz benyújtásának feltételeként olyan jogorvoslat kimerítésének követelménye, amely – a vonatkozó jogi szabályozásból következően – nem alkalmas arra, hogy a panaszos jogsérelmét orvosolja”. {Indokolás [56]–[59], [60]}.
[13]	Eszerint akkor is teljesül az Abtv. 26. § (2) bekezdés b) pontjának feltétele, ha van jogorvoslat, de nem orvosolja a kifogásolt jogsérelmet. A fent idézett ügyben is ez volt az eset, és ugyanerről van szó itt is. Van jogorvoslat a közigazgatási határozat ellen, de a jogorvoslat nem orvosolja a panaszos alapjogi sérelmét.
[14]	Megfordítva, az Alkotmánybíróság 3234/2013. (XII. 21.) AB végzésében a jogorvoslati lehetőség kimerítésének hiánya miatt utasította vissza az Abtv. 26. § (2) bekezdése alapján benyújtott alkotmányjogi panaszt, mivel „a jogszabály alkalmazásában a hatóságnak mérlegelési lehetősége van, így a jogorvoslat semmiképpen nem tekinthető esélytelennek, mivel a hatóság döntése nem következik egyenesen a jogszabályból”. (Indokolás [17]–[18]).
[15]	Szerintem a jelen ügyben biztosított jogorvoslati lehetőség nem alkalmas a panaszos alapjogsérelmének orvoslására, hiszen a közigazgatási ügyben eljáró bíróság az Átv. és a VM rendelet kógens, mérlegelést nem engedő szabályai között vizsgálhatja a hatósági határozatot, miközben ő maga a kijelölt fajtatenyésztő szervezet kijelölését és monopolhelyzetét a jogszabályok szerint nem vitathatja.
[16]	Ez egyébként épp elég fontos alkotmányjogi kérdés lenne, hogy az Alkotmánybíróság a panaszt befogadja, és érdemben elbírálja.
. 11/13/2013
. 3182/2014. (VI. 27.)


text:
Darák Péter: El kell fogadnunk a jog igazságosságát | Kúria
Az igazságosság és a jog viszonyrendszeréről beszélt a Kúria elnöke a XXVII. Jogi Beszélgetések elnevezésű konferencia második napján 2019. március 22-én, Kaposváron. “A kiegyenlítő állam esélyt teremt” című előadásában kifejtette, az igazságos bánásmód iránti igény velünk született. Dr. Darák Péter a “Jogállam – jó állam” mottó mentén megrendezett tanácskozáson kiemelte, az igazság lelki és szociális szempontból is személyiségünk része.
A legfőbb bírói fórum vezetője az igazságszolgáltatás és a vállalatgazdaságtan közötti párhuzamokat ismertetve rávilágított, sok a hasonlóság a gazdasági és az állami-jogi folyamatok között, ugyanis mindkét esetben értékteremtés folyik. Kiemelte, egyre több felelősséget, iránymutatást vár el a társadalom és a bírósági rendszer az igazságszolgáltatás szakmai irányítójától, a Kúriától. Erre figyelemmel Darák Péter elmondta, a Kúria dolgozik az új, középtávú intézményi stratégiáján. A készülő dokumentum kiemelt figyelmet fordít a Kúria jövőbeni szerepére, feladataira, az igazságszolgáltatásban betöltött funkciójára.
A Kúria elnöke beszélt a legfőbb bírói fórum közleményéről is, amely az Európai Unió Bíróságának (EUB) devizahiteles pereket érintő, március 14-én meghozott ítélete kapcsán jelent meg. A közlemény leszögezi, az EUB döntése szerint az irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az eljáró bíróság számára nem teszi lehetővé az árfolyamkockázattal kapcsolatos rendelkezések tisztességtelensége miatt a szerződés „megsemmisítését”, aminek következtében a fogyasztó mentesülne az árfolyamkockázat viselése alól. A Kúria megítélése szerint azonban a magyar nemzeti szabályozás nem ilyen tartalmú, mert ezek az érvénytelenségi jogkövetkezmények a devizahiteles fogyasztói kölcsönszerződések esetében azzal az eredménnyel járnak, hogy a fogyasztó a szerződés megkötésétől kezdődően mentesül az árfolyamkockázat viselése alól. A Kúria Konzultációs Testülete pedig tovább vizsgálja azt a kérdést, hogy az árfolyamkockázatra vonatkozó kikötések érvénytelensége milyen jogkövetkezményekkel járhat, és annak alapján a felek közötti elszámolás milyen elvek szerint történik.
A Kúria egyik büntető tanácsának friss, plakátok összefirkálásával kapcsolatos döntését megemlítve Darák Péter kiemelte, a falfirka nem csak véleménynyilvánítás, hanem büntetőjogilag sem közömbös magatartás, a rongálás tényállásszerűségének megállapítására adhat okot.
Az igazságosság és az igazságszolgáltatás kapcsolatáról értékezve a Kúria elnöke elmondta, mindenki a maga részére és mások költségére kívánja igazságérzetét érvényesíteni. Ezért van szükség egy jól működő igazságszolgáltatásra. Rámutatott, az igazságosság a jog eszményképe. Akkor lép színre, ha érdekek ütköznek, vezérli a cselekedeteinket. Darák Péter szerint a jog és az igazságosság egymásra vannak utalva, ugyanakkor hiányzik a kettő között az állandó harmónia. A pozitív jog az igazságossággal szemben egy jól működő szabályrendszer, viszont az igazság eszméjét mindenki önállóan értelmezheti. Kiemelte, az anyagi igazságosság legfőbb letéteményese maga az alkotmány. Az igazságosság közvetlen érvényesüléséhez törvényre, hatalommegosztásra, igazságszolgáltatásra, demokráciára van szükség. Mindazonáltal minden jogállamban szükség van arra, hogy a jog igazságosságát elfogadják. Szerinte téves az a felfogás, amely az igazságosságot és a jogállamot szembeállítja egymással. Az igazságosságot a mindennapok tökéletlenségéhez kell igazítani, enyhítésre szorul, ezért csak olyan mértékben követelhető egy társadalomban, amennyiben az az ember túlélését szolgálja.
Kaposvár, 2019. március 22.
A Sonline írása
A Népszavában megjelent cikk
A Magyar Nemzet összefoglalója
Embedded video for Darák Péter: El kell fogadnunk a jog igazságosságát

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
ProFuturo A szövegempirizmus elméleti és gyakorlati kérdései.html
Bencze Mátyás–Ficsor Krisztina–Kovács Ágnes–Sólyom Péter*
A szövegempirizmus elméleti és gyakorlati kérdései
szövegempirizmus – értelmezéselmélet – jogtudomány – jogdogmatika – alapjogok
1. Egy szövegempirista értelmezéselmélet körvonalai
1.1. Rekonstrukció. „Nagyon sok kérdés a jogban azon dől el, hogy a gondolatok milyen nyelvi kifejezésformát kapnak.”1 Blutman László magyar viszonylatban kivételesen sokrétű eddigi életművének ez lehet a vezérfonala. Blutman a debreceni jogi kar Államelméleti Műhelyében tartott előadásának bevallott célja az volt, hogy eddigi jogtudományi munkásságának az elméleti megalapozását összefoglalja és vitára bocsássa. Ez az elméleti megalapozás nem egy általános jogelméleti koncepció megalkotását jelenti, hanem egy erősen lehatárolt elmélet felvázolását, amelyre inkább egyfajta jogi módszertanként tekinthetünk, amit Blutman hol „szövegempirizmusnak”, hol „empirikus jogértelmezéstannak”2, vagy „szöveghű értelmezésnek”3 nevez. Blutman szerint a jogi kutatásnak alapvetően az autoritatív jogszövegekben használt szavak, kifejezések és kijelentések használati módjainak leírásából és nyelvi-logikai elemzéséből kell kiindulnia.4 Szövegempirista módszertanának egyik legfontosabb célja, hogy „lehetőséget és keretet adjon a jogszövegekben előforduló jogi terminusok által jelölt fogalmak, valamint a jogi kijelentések »logikai földrajzának« (Gilbert Ryle) feltárására. (…) A szövegempirizmusra ráépül az analitikus jogdogmatika, mely az aktuális nyelvhasználatból kiszűrt fogalmak és kijelentések összefüggéseinek elemzésére, és mögöttes logikai-dogmatikai konstrukciók kialakítására irányul.”5
Blutman elméleti törekvései tehát nem egy általános jogelmélet létrehozására irányulnak, hanem „a jogi nyelv megtisztítására és karbantartására, valamint a jogi kijelentések nyelvi-logikai ellenőrzésére. (…) A joggal kapcsolatos kijelentések helyességének alapvető ismérve, hogy nyelvi-logikai szabályok alkalmazásával visszavezethetők legyenek elsődleges vagy másodlagos jogszövegekre (empirikus nyelvi tényekre). A visszavezethetőség ismérvének eleget tevő kijelentések, illetve elméletek abszolút értékűek (tudományos igényűek).”6
A szövegempirista jogértelmezéstan a visszavezethetőség követelményével a jogi diskurzus átláthatóságát és ellenőrizhetőségét kívánja biztosítani. A visszavezethetőség alapján a jogtudományi állítások négy típusát különbözteti meg: „(i) a nyelvhasználat leíró jellegű feltárása (szövegempirizmus); (ii) analitikus dogmatikai elemzések (jellegében nyelvi-logikai); (iii) abszolút értékű (tudományos igényű) általánosítások, elméletalkotás, kritikai mércék alkalmazása (a visszavezethetőség kritériumának érvényesülése mellett); (iv) sajátos értelmezési keretként működő, relatív értékű (retorikai) általánosítások, elméletalkotás korlátozott célú elismerése (a visszavezethetőség kritériumának érvényesülése nélkül)”.7
A szövegempirista módszertan a magyar jogi gyakorlat egy létező, súlyos problémájából indul ki, amely a törvényhozás során és a bírói gyakorlatban is megjelenik: a jogi nyelv mind „megfogalmazásában,” mind „alkalmazásában” gyakorta ellentmondásos, nélkülözi a világos, érthető, egyértelmű kifejezéseket és fogalmi struktúrát.
A jogszabályi szövegekből és a bírósági határozatokból kitűnik, hogy a jogalkotó és a bírák következetlenül és sokszor hibásan, eltérő módon alkalmazzák a jogi normákba foglalt egyes fogalmakat és kifejezéseket, vagy ugyanazon jelenségre különböző nyelvi kifejezéseket használnak. A probléma abban rejlik ugyanis, hogy „a jogi közbeszéd és tudományos beszéd alapvetően objektivista”,8 amely adottnak veszi a jogi normák létét, valamint azt, hogy e normák jelentése a joggyakorlatban résztvevők megállapodásától, illetve tudattartalmától függetlenül is objektíve adott, melyet fel lehet tárni objektíve létező és a gyakorlatban általánosan bevett módszerek segítségével. A jogtudomány „objektivista” elkötelezettségéből következően a jog nyelvi közvetítettsége és sajátos nyelvhasználata alulreflektált marad, és kevés figyelmet kap a jogelméleti kutatásokban. Blutman szerint „(a)z igazi hiány a másodlagos jogszövegek elemzésénél mutatkozik a mai magyar jogtudományban. A joggyakorlat (pl. bírósági határozatok) hivatkozása rendszerint a jogszabályok értelmezésének példájaként vagy ellenpéldájaként jelenik meg, de nem terjed ki a másodlagos jogszövegek következetes és átfogó nyelvi-logikai elemzésére.”9 De Blutman arra is felhívja a figyelmet, hogy a magyar elméleti jogi kutatásokban is megfigyelhető az a tendencia, hogy „a jogi nyelv által felvetett kérdéseknek, a jogi normák nyelvi kifejezésformáinak (nyelvhasználati módoknak) legfeljebb másodlagos szerepe van. A szokásos megközelítés (valamilyen alapon, valamilyen helyzetben) elgondol egy jogi normát (jogi jelenséget), melynek lehetnek különböző nyelvi megjelenési formái, de ezek rendszerint mellékesek, felcserélhetők, nyelvi-logikai kapcsolatuk reflektálatlan. A nyelvi kifejezésformáktól elvonatkoztatott jogi norma (jogi jelenség) válik aztán részévé következtetéseknek, érvelési láncolatoknak.”10
Blutman úgy véli, hogy egy nem objektivista megközelítés lehet csak gyümölcsöző a bírói döntések értékelése során. A jogi szövegek ugyanis nem hordoznak jelentést, a jelentést az emberi tudat hozza létre, ezáltal a jogszöveg és a normatartalom egymástól elválasztható. A jogra vonatkozó kijelentések értékelésének tehát a nyelvhasználat feltárására kell irányulnia, mivel csak ebből következtethetünk a jog tartalmára. „Az immanens (a jogra, a jog tartalmára, valamint a jog tartalmának megállapítására irányuló) elméleti kutatásnak kiindulásként mindig a joggal kapcsolatos nyelvre, nyelvi kifejezési formákra (a nyelvhasználatra) kell irányulnia”, mert a jog nem társadalmi gyakorlat, nem társadalmi jelenség, nem elvont fogalom, hanem nyelvi jelenség, a nyelvhasználat módjai reflektálják, hogy mit értünk jog alatt.11
1.2. Kérdések. A következőkben arra vállalkozunk, hogy közelebbről megvizsgáljuk az itt vázolt elmélet néhány, a szűken értett jogi módszertanon túlmutató gondolatát. De mielőtt ebbe belekezdenénk, fontos rögzíteni, hogy egyetértünk Blutman két legfontosabb állításával: a) csak egy olyan értelmezéselmélet lehet a joggyakorlat tudományos vizsgálatának az alapja, amely a visszavezethetőség követelményén alapul; b) a jog tartalmának megállapítására vonatkozó kutatásokban nagyobb jelentőséget kell tulajdonítani a jog nyelvi közvetítettségének, és az ebből következő nyelvhasználati problémáknak. Ezeket a tételeket mi sem vitatjuk. Blutman értekezésének azonban vannak ezen a tézisen túlterjeszkedő állításai is, amelyek már érdemesek lehetnek a vitára és az újragondolásra. Három ilyen állítást emelünk ki, ezek képeznék ennek a rövid vitairatnak a vezérfonalát.
(1) Blutman azon tézise mögött, hogy a jog tartalmára vonatkozó állításoknak visszavezethetőnek kell lenniük az autoritatív jogszövegekre, az az előfeltevés húzódik meg, hogy csak az empirikus tényekre visszavezethető állítások tarthatnak igényt objektivitásra, és csak az ilyen állításokat tekinthetjük abszolút értékű tudományos állításnak. A jogtudománynak ebből következően a természettudományok által követett módszerekhez kell közelítenie.12
(2) S ennek a követelménynek pedig egy olyan szövegközpontú értelmezéselmélet felelhet meg, amelynek az alkalmazása képes kizárni az értelmező rejtett előfeltevéseit a műveletek során.13
(3) A fentiekből következően a jogi szövegek nyelvi-szemantikai elemzésének meghatározó jelentősége van a joggyakorlat tudományos vizsgálatában. A gyakorlat nyelvi-logikai bizonytalanságai általában valamilyen dogmatikai problémával vannak összefüggésben, ezért a jog tartalmának megállapítására irányuló elemzésekben a szemantikai vizsgálatok a meghatározó jelentőségűek. (Erre vonatkozóan hivatkozzuk majd Blutman azon elemzését, amely a magyar alkotmánybíróság alapjogi tesztjének az alkalmazását vizsgálta.)
A következőkben e három állításhoz fűznénk megjegyzéseket. Először azt a kételyünket fogalmazzuk meg, hogy a jogi állítások objektivitásának problémái megoldhatók lennének a természettudományos módszertan mintáinak követésével (2. fejezet). Mi inkább azzal értünk egyet, hogy a jogászi tudás szerkezete nem ragadható meg természettudományos módszerekkel. A visszavezethetőség téziséből nem szükségszerűen következik egy empirikus jogértelmezéselmélet melletti elköteleződés. Klasszikus példa erre Ronald Dworkin értelmezéselmélete, amely szintén a visszavezethetőség, vagy ahogy ő nevezte, az „illeszkedés” követelményére épült (3. fejezet). Dworkin azonban felhívta a figyelmet arra is, hogy pusztán az illeszkedés kritériuma nem tudja a jog tartalmáról folytatott vitákat eldönteni. (Mert történetesen több, egyaránt illeszkedő állítás is versenghet egymással.) A helyes döntés a jog értelmének vagy céljának a tisztázásával születhet meg. Ezt a dworkini állítást igyekszünk egy-két, a magyar gyakorlatból vett példával megerősíteni (4. fejezet). Ez azonban a jogi tudás egy teljesen más felfogását sugallja, mint amit Blutman sejtet, és ezt a kételyünket az alapjogi tesztek eltérő nyelvi változataival kapcsolatos, korábban már publikált, rendkívül informatív elemzése is megerősíti (5. fejezet).
2. Értelmezéselmélet és jogtudomány-kritika
Az, hogy miképpen lehet a jog tartalmáról tudományos igényű állításokat tenni, a jogtudósokat régóta foglalkoztató kérdés.14 Ez a kérdés rendszerint összekapcsolódik a megfelelő tudományos módszerről folytatott vitákkal. A jogtudomány „tudományos identitása” meglehetősen bizonytalan. Vajon a természettudományos módszerek lehetnének az irányadók számára, vagy éppen inkább a szellemtudományok, illetve a kultúratudomány módszertani jellemzőiben osztozik? Esetleg a társadalomtudományok részeként kellene művelni? Vagy sajátos tárgya egy saját módszert igényel? Hogyan tudnánk jellemezni ezt a jogászi módszert?
Ebben az írásban nem feladatunk a jogtudomány módszertani karakteréről részletesen értekezni, de annyit mindenképpen rögzíthetünk, hogy Blutman értelmezéselméletének ki nem fejtett előfeltevései ehhez a jogelméleti szerzőket mindig is foglalkoztató általános kérdéshez kapcsolódnak. Ha Blutman kifejezetten állást nem is foglalt ebben a vitában, annyit azért állíthatunk, hogy a természettudományok által követett módszertannak kiemelt jelentőséget tulajdonít.
A Blutman László által javasolt „szövegempirikus” jogtudományi módszer szoros hasonlóságot mutat a természettudományokra jellemző empirikus módszertannal, és kimondottan is ehhez az eszményhez közelítené a jogtudományt. A természettudományok esetében az empirikus megközelítés az e vizsgálódások során állandóan jelenlevő „külvilág felől érkező nyomás” (különös mérési eredmények, ellentmondó megfigyelések, kísérleti sikerek és kudarcok stb.) következményeként adódik. Ugyanakkor, még ezeken a tudásterületeken sem támaszkodhatunk kizárólag az empirikus adatokra, mint ismereteink biztos bázisára. Az empirikus módszer kiindulópontja, hogy létezik egy tudatunktól független, „objektív” valóság, amelyhez különböző tapasztalati módszerekkel hozzáférhetünk. A kvantumfizika eredményei azonban azt mutatják, hogy nem beszélhetünk a megfigyelőtől független valóságról. Kísérletek bizonyítják, hogy a tudattartalmunk befolyásolja bizonyos események lezajlását anélkül, hogy a megfigyelő fizikailag beavatkozna az adott eseménybe.15
Ezek a tudományos eredmények döntő csapást mértek arra a pozitivista tudományfelfogásra, mely pusztán a valóság tényeinek összegyűjtését, elemzését és rendszerezését tekintette a tudomány feladatának.
Amennyiben a természettudomány területén ez a helyzet, akkor a jog esetében a(z) (szöveg)empirizmus problémái még szembeötlőbbek. A jogi szöveg, amíg nem kezdik el alkalmazni, nem hivatkoznak rá, csupán lehetőségek egy halmaza, a megértéssel (az értelemadással) tesz szert gyakorlati relevanciára, ezáltal válik „valósággá”. Ezért egy jog tartalmára vonatkozó állítást nem tudunk csak a „jogszövegre” visszavezetni, hanem arra az értelemre, melyet maga a jogtudós (vagy adott esetben például a bíró) tulajdonít a szövegnek.
Ez a belátás pedig átvisz minket a kompetencia-problémához. A szövegempirizmus módszerével nem tudjuk kiszűrni, ki a jog kompetens értelmezője: melyik az autentikus értelmezése a szövegnek, melyre vissza kell tudni vezetnünk az állításainkat. Vitathatatlan ugyanis, hogy minden tevékenységi szférának vannak súlyosan inkompetens résztvevői, akik értelmezését figyelmen kívül kell hagynunk.16 Nem tudjuk meg Blutman László szövegéből, hogy kik és milyen kritériumok alapján minősülnek a jogi gyakorlatok kompetens résztvevőinek.
A szavak „hétköznapi jelentésének” pontos ismerete nagyon sok esetben nem nyújt ehhez biztos megítélési bázist, mivel a jogi szaknyelv több ponton eltér a hétköznapi nyelvtől (pl. az „aki” névmás a polgári jogban nem csupán természetes, hanem jogi személyt is jelenthet). Másrészt számos alkalommal nem abban áll a vita a jogászok között, hogy mi is az adott kifejezés jelentése „általában”, hanem azt illetően, hogy az éppen eldöntendő jogeset bizonyos elemeinek szempontjából mi is az értelme a kifejezésnek. Milyen mércék alapján döntjük el ilyenkor, hogy kinek az értelmezése autentikus? Például általában ismerjük az „uzsorás” szó jogi jelentését, és tudjuk, milyen esetekben kell alkalmazni az uzsorás szerződések érvénytelenségére vonatkozó rendelkezést, de egy adott ügyben kérdés lehet, hogy uzsorásnak minősül-e az a személy, aki az értékaránytalan szerződéssel egy jóval nagyobb probléma elől menekít meg minket. Uzsorás-e vagy megmentő? A törvényi szabályozás által használt kifejezések jelentésének ismerete ebben a dilemmában nem segít. Ezért ez alapján azt sem tudjuk megmondani, kinek az értelmezése autentikus.
Gadamer, amikor a szellemtudományok sajátos igazságigénye mellett érvelt, arra hívta fel a figyelmet, hogy a természettudományok és szellemtudományok között nem az alkalmazott módszerekben van különbség, a szellemtudományoknak alapvetően más megismerési céljai vannak, és ebben rejlik a sajátosságuk.17 A szellemtudományokra jellemző tudás alapvetően egy képzett tudás, amely egy meghatározott közösségi hagyományt feltételező közösségi tudást jelent. Ezeket a belátásokat a jogra alkalmazva: a jogi tudás tehát képzett tudás, amely a jogi oktatás által közvetített (előzetes) dogmatikai tudásra épül. A jogi tudás igazsága pedig egy olyan interpretív gyakorlaton alapul, amelyet nem lehet függetleníteni attól a közös tudástól, amely egy politikai közösséget közösséggé tesz, ez a közös tudás tehát nem független a közösség politikai moralitásától.18 A jogi állítások tartalmáról tett állítások ezen összefüggések hátterében rendelkeznek igazságigénnyel.
Ennek a tudományos felfogásnak nem a tudományos elköteleződések leleplezése a célja, hanem abban látja a tudományos tisztesség alapját, hogy elkötelezettségeinket felvállalva teszünk általánosan elfogadható állításokat a jog tartalmáról.
3. A nyelvi-logikai elemzés határai és a jog interpretív tulajdonsága
Egyetértünk Blutman Lászlóval abban, hogy a joggyakorlatot érintő kritikának „tudományosnak” kell lennie. Ez azt jelenti, hogy olyan állításokat kell tennie, melyek más, racionálisan gondolkodó személy számára is követhetők, ellenőrizhetők (igazolhatók vagy cáfolhatók), és egy rendszerezett, ésszerűen megalapozott háttértudáson nyugodnak. Kérdés, hogy a joggyakorlat esetében a jogszövegek nyelvi-logikai elemzése képes-e önmagában megalapozni ezt a státuszt.
Dworkin, aki jogelméleti felfogásában mélyen kapcsolódott a fent idézett gadameri belátásokhoz, felhívta a figyelmet arra, hogy a jogi gyakorlatban olyan véleményeltérések is előfordulnak, amelyek nem tisztázhatók nyelvi-logikai elemzéssel. Ezekben az esetekben az esetlegesen következetlen fogalomhasználat a jogi gyakorlatban nem rendezhető nyelvi-logikai elemzéssel, mert a fogalmak helyes használata körüli vita mögött elméleti egyet nem értés húzódik meg a jogászok között.19 Dworkin szerint a jogban használatos legtöbb fogalom ugyanis interpretív fogalom. Ez azt jelenti, hogy a különböző társadalmi gyakorlatokban (például a jogi gyakorlatban) részt vevő emberek számára a gyakorlatban használatos fogalmak értékeket testesítenek meg, amelyeket meg akarunk valósítani, abban viszont nem értünk egyet, hogyan lehet ezeket az értékeket karakterizálni vagy azonosítani.20
A jog alapvető építőkövei olyan általános és jogág-specifikus fogalmak, mint a felelősség, kötelezettség, érvényesség, szabály, emberi méltóság, jogállamiság, személyi szabadság, illetve jó erkölcsbe ütköző szerződés, tulajdonjog, kár stb. Amikor ezeket a fogalmakat használjuk a jogi gyakorlatban, a jogászok között véleményeltérés adódhat e fogalmak tartalmát illetően. De mivel e fogalmak interpretívek, a véleményeltérés nem tisztázható pusztán nyelvi-logikai elemzéssel, mert a véleményeltérés mögött elvi ellentétek húzódnak meg. Blutman László szerint „a nyelvhasználati mód feltárása megvilágíthatja a szemantikai-szintaktikai összefüggéseket, mely további levezetésekre, összehasonlításokra, elhatárolásokra, általánosításokra, új fogalmi összefüggések tételezésére ad alkalmat (logikai kapcsolatok)”.21
A nyelvhasználatból fel lehet tárni a szövegempirista módszerrel, hogy ezeket a fogalmakat hányféleképpen használják a jogi gyakorlatban, azonban azt nem tudjuk megállapítani, hogy az adott fogalom (például jó erkölcsbe ütköző szerződés, emberi méltóság) melyik használata a helyes, amely jogi állítások alapja lehet.
Az olyan elméletnek, amely tisztázni akarja a társadalmi gyakorlatot, és meg akarja alapozni a jogi állításokat, interpretívnek kell lennie.22 Az interpretív elmélet kiindulópontja, hogy feltárja azt, „ahogyan a résztvevők felfogják a gyakorlatot, ahogy kommunikálnak róla, ahogyan számot adnak a gyakorlathoz való viszonyukról”23. Az interpretív elméletnek rekonstruálnia kell, hogy a gyakorlat résztvevői miként értelmezik a saját gyakorlatukat, és hogy milyen értelemben használják a fogalmakat. Ennek során meg kell találnia a jogi gyakorlatoknak azt az értelmét, amelyik a leginkább koherens módon képes számot adni a gyakorlat sajátosságairól. Nehéz lenne azt mondani, hogy ez nem tudományos vállalkozás, módszere ugyanakkor nem a jogszövegek nyelvi-logikai elemzése.
4. Visszavezethetőség és helyesség
A visszavezethetőségi teszt ezek szerint a gyakorlat olyan problémáinak kiszűrésekor tud segítséget nyújtani, amikor arról kell döntenünk: megfelel-e egy jogi döntés a jogszabályokban nyelvileg egyértelműen megfogalmazott elvárásoknak. Így például világos, hogy a bíróság hibásan döntött, amikor megállapította a személyi szabadság megsértésének bűntettét abban az esetben, amikor nem valósult meg a törvényi tényállás lényegi mozzanata, a személyi szabadságtól történő „megfosztás”.24
A gyakorlat immanens jellemzője azonban az is, hogy léteznek olyan esetek, amikor a bírói döntés visszavezethető elsődleges jogszövegre, azonban a jogászi tudás nem nyelvi standardjai alapján mégis hibásnak minősíthető. Világos példája ennek a szituációnak, amikor a Legfelsőbb Bíróság egyik jogegységi döntésében kimondta: bár az akkor hatályos Btk. szövege (317. §) nem zárta ki, hogy ingatlanra is el lehessen követni a sikkasztás bűncselekményét, ennek megállapítása mégis hibás jogdogmatikailag: „a sikkasztás büntetőjogi következmények alkalmazását indokoló veszélyessége éppen abban rejlik, hogy az elkövetési magatartások bármelyikének – akár az eltulajdonításnak, akár a sajátjakénti rendelkezésnek – kifejtésével a tulajdonos számára a dolog további sorsa követhetetlenné válik vagy válhat.”25 Ezért a bíróság az adott esetben sikkasztás helyett a konkuráló tényállást, a csalást látta alkalmazhatónak. A jog szövegével mindkét minősítés alátámasztható, de a jogi szaktudás alapján egyértelműen eldönthető, hogy az egyik helyes, a másik nem.
A joggyakorlat további sajátossága, hogy egymásnak ellentmondó döntések egyaránt teljesíthetik a visszavezethetőség kritériumait. A joggyakorlat egységessége és önkényességtől mentessége azonban megköveteli, hogy ezek között is objektív – de nem nyelvi – kritériumok alapján válasszunk. Klasszikus példa, hogy felhasználható-e bizonyítási eszközként egy illegális úton, a másik peres fél hozzájárulása nélkül megszerzett hangfelvétel. Az egyik bírósági döntés szerint:
„A bíróságnak az igazság kiderítését célzó kötelezettsége [Pp. 3. §-ának (1) bekezdés] nem jelenti azt, hogy korlátozás nélkül, más jogszabályok rendelkezéseit figyelmen kívül hagyva, bármilyen bizonyítást elrendelhetne, illetőleg bármilyen bizonyítási eszközt felhasználhatna. A szabad bizonyítás elvét [Pp. 6. § (1) bekezdése] sem lehet akként értelmezni, hogy a felek minden korlátozás nélkül, bármilyen eredetű és tartalmú eszközt felhasználhatnak az igényük érvényesítése érdekében. A felperes titokban, az alperes képviselőjének hozzájárulása nélkül rögzítette az állítása szerint a képviselővel folytatott beszélgetést. A felvétel, még ha az tartalma szerint valóban bizonyítaná is a felperes állítását, a megszerzésének módja, illetőleg a képviselő kifejezett tilalma miatt, bizonyítékként nem értékelhető a perben” (BH 1997. 53).
Két évvel később azonban már így foglalt állást a bíróság:
„[A] felperes által csatolt hangfelvétel tartalma a perben bizonyítékként felhasználható. A Pp. 3. §-ának (1) bekezdésére figyelemmel, a Pp. 6.§-ának (1) bekezdése szerint, az eljáró bíróságok a polgári perben alakszerű bizonyítási szabályokhoz, a bizonyítás meghatározott módjához vagy meghatározott bizonyító eszközök alkalmazásához nem voltak kötve, és az igazság kiderítése érdekében szabadon felhasználhattak minden egyéb olyan bizonyítékot, amely a tényállás kiderítésére alkalmas. Helyesen utalt arra a jogerős ítélet, hogy más nyilatkozatát tartalmazó hangfelvétel akkor is felhasználható a polgári perben bizonyítékként, ha esetleg a személyhez fűződő jogok megsértésével keletkezett, vagy jutott nyilvánosságra.” (BH 2001. 110.)
A két indoklás láthatóan szöges ellentétben áll egymással, azonban mindkettő rendelkezik pozitív jogi alapokkal.26
A jogtudománynak miért kellene megelégednie annak rögzítésével, hogy mindkét állítás teljesíti az elsődleges jogszövegre visszavezethetőség kritériumát? Nem azt várják a gyakorlat résztvevői a jogtudománytól, hogy ésszerű érvek alapján segítsenek a helyes válasz kimunkálásában?
A jogászi szakértelmet nem csupán az a nyelvi-logikai kompetencia jelenti, amelynek birtokában a bíró vagy éppen a jogtudós vissza tudja vezetni az általa helyesnek tartott megoldást a jog szövegére. Ha ennyiből állna a jogalkalmazáshoz szükséges tudás, akkor talán nem is lenne szükség képzett jogászokra, leginkább nyelvészek lennének alkalmasak erre a feladatra. Aki a visszavezethetőség nyelvi-logikai szabályaival tisztában van, az „nem tud hibázni”.
A fenti esetek azonban azt mutatják, hogy a jogászi tudásra ahhoz a gondolati művelethez is szükség van, amely során kiválasztjuk az alkalmazás szempontjából helyesnek gondolt jogi rendelkezést (például döntenünk kell abban a kérdésben, hogy a hangfelvétel nyilvánosságra hozatalának tilalmából vagy a peres eljárás céljáról rendelkező jogszabályi szövegből induljunk ki). Ez a jogértelmezés „nulladik” lépése, amelynek megtétele a legtöbb alkalommal, a könnyű ügyekben, természetesen nem okoz nehézséget. A bonyolultabb esetekben azonban tisztán látszik, hogy szükség van egy olyan szakértelemre, amely nem azonos nyelvi és logikai szabályok alapos ismeretével és alkalmazásával. Ez a szóban forgó jogi igénynek, az ügy tényeinek és a teljes jogi háttérnek az alapos ismeretét, a lényeges és a lényegtelen elemek megkülönböztetését, és a magas szintű absztrahálást követeli meg a jogalkalmazótól.
Ez a tudás nem azonosítható a nyelvi-fogalmi tisztázással és logikai levezetéssel, ugyanakkor teljesen racionális, illetve az az igény támasztható vele szemben, hogy ilyen legyen. Ezért a racionalitás szabályainak megsértése miatt lehet kritizálható egy-egy jogi döntés akkor is, ha a visszavezethetőség követelményét nem sértette meg. Különös lenne, ha azt mondanánk, hogy az ilyen bírálat csupán retorikai érvényességű és nem lehet „abszolút értékű”. Az alsóbb szintű bíróság ítéletét megváltoztató fellebbviteli bírósági döntések jelentős része éppen arra hivatkozik, hogy az alacsonyabb szintű bíróság „nem találta el”, melyek is lennének az alkalmazandó jogi rendelkezések. Ekkor nem arról van szó, hogy a fellebbviteli eljárásban ítélkező bíróknak más a „jogi álláspontja”, mint a megváltoztatott határozatot meghozónak, hanem arról, hogy minden ésszerűen gondolkodó személy számára belátható a bíróság tévedése. (Amikor tényleg csupán a jogi álláspontok térnek el, igazoltan vethető fel: a kifejtett érvelés csak retorikai jellegű meggyőzést képes elérni.)
Ez a helyzet azzal analóg, amikor egy matematikai „szöveges feladat” megoldásához látunk hozzá. A legelső – és a legnehezebb – lépés ekkor is az, hogy megtaláljuk, melyik az a képlet, amelybe a szövegben szereplő változókat be kell helyettesíteni, illetve ki kell tudnunk választani a szövegből, hogy melyek is ezek a változók. A levezetés, a tényleges „számolás” (amely a joggyakorlatban a jogszabály jogesetre vonatkoztatását jelenti) már csak ezután következik. A megoldáshoz vezető lépcsőfokok mindegyikében lehet hibázni, és mindegyik hiba racionális bírálat (cáfolat) tárgya lehet.
Az alkalmazandó jogi rendelkezések kiválasztásához elengedhetetlen, hogy a jogász világos fogalmakkal rendelkezzen, ismerje a jogi fogalmak pontos határait és jelentését, valamint a köztük lévő különbségeket. A releváns jogi rendelkezések megtalálásához azonban nem elég a nyelvi-logikai szabályok ismerete: a felszínen, a jogszabályok szövegében meg nem jelenő összefüggések felismerésére van szükség (ez a megkülönböztetés az emberi intelligencia szintjének méréséből ismert „verbal reasoning” és „abstract reasoning” közötti eltéréshez hasonlít).27
Blutman László megközelítésében a jogászi tudásnak ez a szintje háttérben marad, és úgy tűnik, mintha a jog tartalmára, illetve annak megállapítására vonatkozó, általános érvényességi igénnyel fellépő kijelentések igaz mivolta csak annak függvénye lenne, hogy az adott kijelentés milyen viszonyban áll a jog szövegével. A gyakorlatot érdeklő problémák jelentős részét azonban az okozza, hogy mi is a releváns „jogszöveg”, és ennek megállapításához várják a jogtudomány hozzájárulását.
5. Az alapjogi teszt nyelvi bizonytalanságának dogmatikai jelentősége
Blutman László szerint a szövegempirista módszertan és a nyelvi-logikai elemzés egyik leghasznosabb terepét a magyar Alkotmánybíróság gyakorlata képezi, az alapjogi teszt alkalmazását övező bizonytalanságok és ellentmondások ugyanis különös élességgel mutatnak rá a jogi szemantika meghatározó tudományos funkciójára. Ebben a fejezetben amellett érvelünk, hogy a nyelvi vizsgálódás jelentősége az alkotmányjogi dogmatikában kisebb, mint ahogyan azt Blutman állítja.
Blutman munkásságának egyik fontos tézise, hogy az alapjogi tesztnek nincs olyan állandó szerkezete, amely kiolvasható lenne a magyar alkotmánybírósági gyakorlatból. Így amennyiben azonosítani kívánjuk az alkotmányjogi érvelés általános struktúráját, azt csak és kizárólag a döntésekben megjelenő nyelvi szerkezetekre tekintettel, nyelvi-logikai elemzés segítségével tehetjük meg. Ebből következően azok a tudományos kísérletek, amelyek absztrakcióra törekednek, és egyetlen általános fogalmi keretbe próbálják beilleszteni az alkotmányjogi érvelést, nem bizonyulnak megalapozottnak, mert figyelmen kívül hagyják a teszt nyelvi meghatározottságát. Ez a kritika azt a szakirodalomban uralkodó nézőpontot célozza, amely Blutman szerint a gyakorlat nyelvhasználatát mellékesnek tekintve, az egyes érvelési lépések lényegének meghatározásával kívánja megragadni az ún. szükségességi-arányossági teszt általános elemeit. A nyelvi megfogalmazás háttérbe szorításával a tudomány képviselőinek többsége azonban „platóni ideákat” állít a valóban tudományos dogmatikai konstrukciók helyébe. „Így a szakirodalomban a tesztek változatainak kavalkádjával találkozhatunk (…)”28
Fontos látnunk azonban, hogy a dogmatika nem szakad el a gyakorlattól, hiszen az elméletalkotásra, az általános és absztrakt konstrukciók kialakítására a gyakorlatra reflektálva kerül sor. Ezt igazolja, hogy a dogmatikai megoldások is minden esetben utalnak a blutmani értelemben vett másodlagos jogszövegekre, mint az elemzés objektív, empirikusan megragadható alapjaira. Azzal az elemzők is tisztában vannak, hogy nem minden esetben alkalmazza az Alkotmánybíróság egyforma módon és következetesen az alapjogi tesztet. A változatokat azonban nem tartják egyenrangúnak, így az általuk helyesnek tartott verzióra fókuszálnak. A „változatok kavalkádja” elsősorban abból fakadhat, hogy a tudomány képviselői eltérően gondolkodnak a gyakorlat értelméről. Arról az „értelemről”, hogy milyen elvek mentén, milyen szempontok alapján kerülhet sor az alapjogok állam általi korlátozására, és milyen mércék szerint értékelhetünk kormányzati intézkedéseket.
Blutman László is hangsúlyozza, hogy az alapjogi teszt egyik legvitatottabb elemét a „szükségesség” fogalma képezi. A Halmai Gábor és Tóth Gábor Attila által szerkesztett emberi jogi tankönyv szerint például a szükségesség azt jelenti, hogy „indokolja-e másik alapvető jog vagy egyéb alkotmányos érték védelme a jogkorlátozást”.29 Blutman szerint az előbbi értelmezés problémája abban rejlik, hogy „ha valami indokolttá tesz valamit, azzal még nem teszi szükségessé is egyben.”30 Számára a szükségesség egy szoros cél–eszköz összefüggést jelöl, egyfajta kényszerítő jellegű kapcsolatot feltételez a cél és az eszköz között, amelynek lényege, hogy a jogkorlátozás alkotmányossága csak akkor ismerhető el, ha a kitűzött cél elérése érdekében nélkülözhetetlen a konkrét jogkorlátozás, mint állami szabályozás.
A két álláspont közötti különbség magyarázata leginkább a politikai döntések természetét illető nézetkülönbségekből adódik. Az alapjogi teszt alkalmazása során ugyanis politikai döntések értékelésére kerül sor. Bár mondhatnánk azt, hogy a szükségesség mércéje azt követeli a jogalkotótól, hogy olyan eszközt válasszon, amely nélkülözhetetlen vagy elkerülhetetlen, a lehetséges intézkedések körét sohasem határozhatjuk meg egzakt módon, így a szükségesség „névértéken vett” mércéje, amely a szó hétköznapi jelentéséből kiindulva határozza meg a vizsgálat kritériumát, és amelyet Blutman László értelmezése támogat, talán túl sokat, szinte lehetetlent kívánna a törvényhozótól. Amellett, hogy az elképzelhető szabályozási eszközök köre sem zárt, abban is lehetnek vitáink, hogy milyen eszközt tekintünk elengedhetetlennek egy meghatározott cél elérése érdekében. Ezek a bizonytalanságok a politikai döntéshozatal sajátosságaiból következnek, amelyek kiiktatására nyelvi eszközökkel nincs lehetőségünk. Éppen ezért talán meg kell elégednünk azzal, ha az Alkotmánybíróság a szükségesség keretében annak vizsgálatára koncentrál, hogy a jogalkotó által elérni kívánt célt a választott szabályozás ésszerű mérlegelés szerint megfelelően előmozdítja-e.
Blutman László másik fontos állítása „Az alapjogi teszt a nyelv fogságában” című tanulmányában, hogy „az Alkotmánybíróság formulái fogalmi-logikai problémákkal terhesek”.31 Számunkra az lehet az érdekes kérdés, hogy mennyiben tekinthetjük a bírói döntéssel összefüggő problémák forrásának a bizonytalan nyelvhasználatot. Vajon hogyan érinti az alkotmánybírósági határozatok ellenőrizhetőségét a nyelvi szerkezetek következetlen alkalmazása? A fogalmi-logikai problémák nehezítik-e az érvelés megértését? És ezek a bizonytalanságok valóban dogmatikai problémákra utalnak? Blutman ugyanis azt állítja, hogy „a makacs nyelvi-logikai problémák egyben dogmatikai problémákat is jeleznek.”32
A nyelvhasználat esetlegességei azonban nem feltétlenül okoznak gyakorlati problémát. Mivel az alapjogi teszt alkalmazására egy sajátos érvelési helyzetben kerül sor, az érvelésben használt nyelvi eszközök nem kizárólag az új érvek előállítását, hanem a már meglévők nyomatékosítását is szolgálják. Így problematikus lehet, ha az alapjogi teszt megfogalmazását úgy olvassuk és értelmezzük, mint egymástól egyértelműen elválasztható, logikailag egymást követő érvelési lépesek együttesét, amelyben minden egyes szerkezeti elemnek önálló státusza van.
Vegyünk egy példát a közelmúltból: Kiss László alkotmánybíró az egyik különvéleményében például többször, különféle nyelvi szerkezetekkel utalt az alapjogi tesztre.33 Idézte az Alaptörvény hatályos szövegét, a 30/1992 (V. 25.) AB határozatot, és egy további, harmadik nyelvi formában is megfogalmazta azt a megválaszolásra váró kérdést, hogy „valóban valamely másik alapjog érvényesüléséhez szükséges-e a jogkorlátozás, illetve létezik-e olyan alkotmányos cél vagy indok, amely elkerülhetetlenné teszi az alapjog-korlátozást”. Ezek a bizonytalanságok a szövegempirizmus módszerének alkalmazásával olyan következtetések levonását támogatnák, hogy Kiss érvelése következetlen és zavaros. (Feltehetnénk például azt a kérdést, hogy az „illetve” kötőszó csak egy pontosító megjegyzést vezet-e be, és ezáltal a szükségesség elkerülhetetlenséget jelent, vagy konjunktív feltételként, a blutmani értelmezés alapján nyelvileg helytelenül, a szükségesség és az elkerülhetetlenség a vizsgálat külön mércéit jelöli. Azt is hibaként értékelhetnénk, hogy Kiss elkerülhetetlenségről beszél, holott később, szemben az elkerülhetetlenség hétköznapi jelentésével, a bizonyítottság alacsonyabb fokával beéri, és a cél és az eszköz közötti valószínűségi összefüggés bemutatását követeli meg, amit akár alkalmasságnak is nevezhetnénk.) Álláspontunk szerint azonban a nyelvhasználati esetlegességek ebben az esetben nem rontják le az érvelés minőségét és átláthatóságát, és egyértelműen azonosítható, hogy az alkotmánybíró a szabályozás indokoltságának megalapozottságát és ténybeli alátámasztottságát mint a szükségesség bizonyítását hiányolja a jogalkotó részéről.
Blutman László számos nyelvi-logikai dilemmára mutat rá az alapjogi teszt használatával összefüggésben. Ilyen, szemantikai problémákkal terhes megfogalmazásnak tekinti például a teszt azon formuláját, amely szerint az alapjogok korlátozása akkor igazolható, ha az intézkedés „elkerülhetetlenül szükséges”.
Blutman értelmezése szerint a szükségesség egyfajta elkerülhetetlenséget, mellőzhetetlenséget jelent, így a két fogalom egymás mellé állítása zavart kelthet. Ezt a formulát azonban nem kell úgy olvasnunk, mint az alapjogi teszt két külön kritériumát. Az „elkerülhetetlenül szükséges” formula, bár szemantikailag lehet hibás, inkább annak a követelménynek a fontosságát jelzi, hogy a jogalkotónak meggyőző érvekkel kell alátámasztania azt az állítását, hogy a kitűzött cél elérése érdekében a legjobbnak, legkedvezőbbnek bizonyuló eszközt választotta. A Blutman László által támogatott logikus és következetes nyelvhasználat ugyan segítheti az érvelés ellenőrizhetőségét, ám a döntések megértésének és értékelésének kulcsa elsősorban abban rejlik, hogy a bíróságnak világossá és jól láthatóvá kell tennie döntése alapjait, azaz azokat az érveket és igazoló elveket, amelyek meghatározzák az érvelés eredményét.34
Végezetül azt is látnunk kell, hogy a szövegempirizmus segítségével nem tudunk eljutni annak a megválaszolásához, hogy milyen esetekben minősül hibának az eltérő nyelvhasználat, és mikor mondhatjuk azt, hogy egy igazolható koncepcionális különbségre utalnak az eltérő nyelvi változatok. Pedig a joggyakorlat éppen azt várná a jogtudománytól, hogy ezeket és az ehhez hasonló kérdéseket tisztázza.
A Blutman László-féle megközelítéshez fűzött észrevételeink távolról sem azt jelzik, hogy vitatnánk az általa alkalmazott módszer fontosságát. A hazai jogtudomány egyik problémája éppen az, hogy rendkívül kevés figyelmet fordít a bírói gyakorlat megismerésére és alapos, módszeres kritikájára. Ebből a szempontból Blutman László munkássága alapvető jelentőségű.
A bírói gyakorlat (és a jogszabályi szövegek) nyelvhasználata gyakran pontatlan, ellentmondásos, és ezek a nyelvi-kifejezésbeli problémák hibás jogi döntésekhez is vezethetnek. Blutman László módszertanának az a minden jogtudományi kutató számára nélkülözhetetlen tanulsága, hogy a jogi elemzések első és kihagyhatatlan lépcsőfoka a nyelvhasználat feltárása, és – a bírói gyakorlat vizsgálatának esetében – az alapul fekvő jogszabályok szövegével való viszony gondos elemzése. Ezzel hozzájárulunk a jogi gyakorlatban szem előtt tartandó jogbiztonság és kiszámíthatóság értékének érvényesüléséhez is.
Mi azonban amellett érveltünk, hogy ezzel a tevékenységgel nem zárulnak le a tudományos vizsgálat lehetőségei. A jogi szövegek értelme mindig valamilyen gyakorlati probléma összefüggésében bontakozik ki. A jogi szövegek jelentésének és értelmének a meghatározásához nem csupán szemantikai műveletekre van szükségünk, hanem azoknak a gyakorlati problémáknak a megértésére is, amelyekre ezek a jogi szövegek válaszolni akarnak. A gyakorlati ésszerűség áthagyományozott standardjai teszik számunkra értelmezhetővé és olvashatóvá a jogi szövegeket. Ezek a standardok messze túlmutatnak a jogi szövegek nyelvi-logikai elemzésének horizontján, ugyanakkor ésszerűnek és tudományosnak tekinthetők. A jog szférájában tevékenykedők a helyes döntések kialakításán munkálkodnak, és e vállalkozásuk sikeressége éppúgy tudományos megítélés tárgya lehet, mint az összes racionális emberi cselekvésé.
In this paper the authors make some critical comments on Blutman László’s legal methodology. They argue for the claim that legal cases cannot be solved by applying the methods of natural sciences. Law is an interpretive social practice, therefore legal texts can have more than one equally justifiable interpretation which can be in conflict with each other. Correct legal decisions, especially in hard cases, are the result of resorting to the justifying principles and purposes of law and cannot be achieved by using ‘textual empiricism’ as a legal methodology.
1	*	A szerzők valamennyien a Debreceni Egyetem Állam- és Jogtudományi Karának munkatársai. Dr. Bencze Mátyás egyetemi docens, Jogbölcseleti és Jogszociológiai Tanszék, bencze.matyas@law.unideb.hu. Dr. Ficsor Krisztina egyetemi tanársegéd, Jogbölcseleti és Jogszociológiai Tanszék, ficsor.krisztina@law.unideb.hu. Dr. Kovács Ágnes, egyetemi adjunktus, Jogbölcseleti és Jogszociológiai Tanszék, kovacs.agnes@law.unideb.hu. Dr. Sólyom Péter egyetemi adjunktus, Alkotmányjogi Tanszék, solyom.peter@law.unideb.hu.
L. az előző közleményt. Blutman László: Szövegempirizmus és analitikus jogdogmatika: jogi elemzés sub specie linguae. 1.4.
2	Blutman László: Egy empirikus jogértelmezéstan szükségessége. Jogtudományi Közlöny, 2007/1, 3–13.
3	Blutman László: Bírói jogalkalmazás és szöveghű értelmezés. Jogesetek Magyarázata, 2010/4, 94–104.
4	Blutman: Szövegempirizmus… i. m., 2.3.
5	Uo., 2.6.
6	Uo., 4.3.
7	Uo., 4.9.
8	Uo., 1.5.
9	Uo., 2.2.
10	Uo., 1.5.
11	Uo., 2.1.
12	„A nyelvi-logikai elemzés középpontba állításával a jogelmélet némileg távolodna a retorikától („érvtalálás művészete”) és a relatív értékű, vitatott, általános kijelentések alkalmazásától, ugyanakkor közeledne a hagyományos értelemben vett tudományokhoz (természettudományokhoz), azok kötöttebb módszertanához.” Uo., 5.4.
13	„A szövegempirizmus ezen a ponton kényszeríti rá az elemzőt, hogy a jogszövegekből kirajzolódó fogalomképből vagy fogalomképekből induljon ki, ez legyen az analízis alapanyaga (és ne például a saját intuíciója vagy egy tételezett priori adottság). A saját rejtett előfeltevéseink érvényesítése helyett ki kell szűrni mások (jogalkotó, bíróságok) szempontjait is egy-egy fogalom körülírására, és azokat alkalmazni később a fogalmi analízis során.” Uo., 2.5.
14	Lásd pl. Rudolf Jhering 1868-ban tartott bécsi székfoglaló előadását: Ist die Jurisprudenz eine Wissenschaft? Göttingen, Wallstein, 2009, 2. bővített kiadás Okko Behrends utószavával. Magyarul: P. Szabó Béla: A juriszprudencia mint tudomány. Jhering álláspontja bécsi székfoglalója alapján. In Fridvalszky János–Pokol Béla (szerk.): Rudolf von Jhering és jogelméletének hatása, PPKE JÁK, 2011, 67–79.
15	Elég utalnunk a híres-hírhedt „kétrés” kísérletre, amelyben a megfigyelő tudattartalmától függ, hogy az elektron hullámként vagy anyagi részecskeként viselkedik (Vassy Zoltán: Schrödingerék macskája és más történetek, http://mek.oszk.hu/00500/00571/html/s4.htm). A Nobel-díjas fizikus, Wigner Jenő ezt így magyarázta: „A fizikusok felismerték: lehetetlen az atomi jelenségekről kielégítő leírást adni anélkül, hogy a tudatra ne hivatkoznának”. Ropolyi László (szerk.): Wigner Jenő válogatott írásai (ford. György Géza és Szegedi Péter). Tipotex, Budapest, 2005, 361.
16	Erről a problémáról részletesen lásd Bódig Mátyás: Jogelmélet és gyakorlati filozófia. Bíbor, Miskolc, 2004, 449–450.
17	Gadamer, Hans-Georg: Igazság és módszer. Osiris, Budapest, 2003, 12.
18	Lásd erről Sólyom Péter: Az irodalom határhelyzete és a jog tudományossága. Publ. Univ. Miskolcinensis, Sectio Juridica et Politica, Miskolc, Tomus XXIV, 2006, 75–76.
19	Lásd Dworkin, Ronald: Law’s Empire. Harvard University Press, Cambridge, Massachusets, 1986, 5.
20	Dworkin, Ronald: Justice for Hedgehogs. The Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, Massachusets, 2011, 160.
21	Blutman: Szövegempirizmus… i. m., 2.1.
22	Bódig: i. m., 449.
23	Uo., 448.
24	BH 1998. 65. A bíróság itt olyan esetre vonatkoztatta a tényállást, amelyben egyszerűen nem volt arra
adat, hogy a sértett ne tudta volna bármikor elhagyni azt a zárt teret, amelyben a vádlottak elhelyezték őt. A bíróság azonban a „megfosztás” kifejezés értelmezése helyett a vádlottak „hátsó szándékára” hivatkozva állapította meg bűnösségüket. Az eset részletes elemzéshez lásd Bencze Mátyás: Elvek és gyakorlatok, Gondolat, Budapest, 2011, 113–115.
25	1/2005. sz. BPJE számú jogegységi határozat, III. pont.
26	Ezek az alapok az 1959. évi IV. tv. 80. § (2) bekezdése (első határozat), illetve a szintén a döntés idején hatályos 1952. évi III. tv. 2. § (1) bekezdése (a polgári peres eljárás célja az igazság kiderítése) továbbá az idézetben említett két másik jogszabályhely (második határozat) voltak.
27	Mackintosh, Nicholas: IQ and Human Intelligence. Oxford University Press, Oxford, 2011, 31–58.
28	Blutman László: Az alapjogi teszt a nyelv fogságában. Jogtudományi Közlöny, 2012/4, 147.
29	Halmai Gábor–Tóth Gábor Attila (szerk.): Emberi jogok. Osiris, Budapest, 2003, 130.
30	Blutman: Az alapjogi teszt… i. m., 148.
31	Uo., 147.
32	Uo., 145.
33	Kiss László itt hivatkozott érvelése az ún. trafiktörvény alkotmányosságát vizsgáló, 3194/2014. (VII. 15.) számú AB határozathoz írt különvéleményében olvasható. Kiss szerint a törvényhozó nem bizonyította, hogy a szabályozás (a dohánytermékek kiskereskedelmének az állam kizárólagos gazdasági tevékenységi körébe utalása, és ezáltal a hozzáférhetőség korlátozása) képes előmozdítani a fiatalkorúak egészségvédelmét, és a korábbi megoldásokkal (eszközökkel) összevetésben hatékonyabban megvalósítja a közegészségügyi célokat (határozat [98]–[100] pontja).
34	Ennek jelentőségére Pozsár-Szentmiklósy Zoltán tanulmánya is több helyen felhívja a figyelmet. Lásd Pozsár-Szentmiklósy Zoltán: Az alapjogi teszt újrafogalmazása. Jogtudományi Közlöny, 2014/1, 23–34.

matches: bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Köf.5.073/2013/4. számú határozat | Kúria
Köf.5.073/2013/4. számú határozat
Köf.5.073/2013/4.szám
A Kúria Önkormányzati Tanácsa a dr. Jerebák József főosztályvezető által képviselt Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kormányhivatalnak (3525 Miskolc, Városház tér 1.),
a Tiszaújváros Város Önkormányzata (3580 Tiszaújváros, Bethlen G. út 17.) ellen,
Tiszaújváros Város Önkormányzat Képviselő-testületének a helyi állattartás szabályairól szóló 43/2004. (XII.23.) rendelet törvényességi vizsgálata és megsemmisítése tárgyában - nemperes eljárásban - meghozta az alábbi
1. A Kúria Önkormányzati Tanácsa megállapítja, hogy Tiszaújváros Város Önkormányzat Képviselő-testülete által alkotott, a helyi állattartás szabályairól szóló – módosított – 43/2004. (XII.23.) rendelet törvénysértő, ezért e rendeletet megsemmisíti.
2. A Kúria Önkormányzati Tanácsa elrendeli határozatának a Magyar Közlönyben való közzétételét. A megsemmisített rendelet a határozatnak a Magyar Közlönyben való közzétételét követő napon veszti hatályát.
Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kormányhivatal (a továbbiakban: indítványozó) ismételt törvényességi felhívásban kezdeményezte Tiszaújváros Város Önkormányzatánál (a továbbiakban: érintett önkormányzat) hogy helyezze hatályon kívül a helyi állattartás szabályairól szóló 43/2004. (XII.23.) rendeletét (a továbbiakban: Ör.). A törvényességi felhívás nem vezetett eredményre, ezért a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 48. § (1) bekezdése, valamint Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.) 136. §-a alapján kezdeményezte az Ör. törvényességi vizsgálatát és megsemmisítését.
Az állattartás helyi szabályozását érintően - többek között - változást hozott az élelmiszerláncokról és a hatósági felügyeletről szóló 2008. évi XLVI. törvény (a továbbiakban: Éltv.) 2012. október 1-én hatályba lépett 6. § (6) bekezdése, amely kimondja, hogy mezőgazdasági haszonállat tartása önkormányzati rendeletben nem korlátozható, továbbá az állatok védelméről és kíméletéről szóló 1998. évi XXVIII. törvény (a továbbiakban: Ávt.) 2013. január 1. hatállyal megállapított 49. § (6) bekezdése, amely kiegészítő jelleggel újra felhatalmazta az önkormányzatokat a kedvtelésből tartott állatok tartása szabályainak rendeleti meghatározására.
Az indítványozó előadta, hogy többször felhívta az érintett önkormányzat figyelmét, hogy – a fentieken túlmenően is – módosultak az állattartásra vonatkozó központi jogszabályok, amelyekkel az Ör. nincs összhangban. Az önkormányzat a felhívásoknak nem tett eleget, a rendeletét nem módosította, nem helyezte hatályon kívül.
Az indítványozó – az Ör. egyes rendelkezései alapján – tizenhárom problémakör köré csoportosítva álláspontját kifejtette, hogy az Ör. jogszabályi tiltás ellenére szabályoz bizonyos tárgykörökben; más helyeken központi jogszabályok fogalmát ismétli, azoktól eltérő definíciót állapít meg; építési szabályzatban rendezendő kérdéseket szabályoz az állattartási rendeletben; több esetben magasabb jogszabállyal ellentétes rendelkezéseket tartalmaz, más helyeken az érintett önkormányzat felhatalmazás nélküli szabályokat alkotott.
Az indítványozó által jelzett problémakörök lényegében átfogják az Ör. egészét. Az indítványozó a Bszi. 55. § (1) bekezdésére hivatkozva kérte a Kúriát, hogy az egyes rendelkezések szoros összefüggésére és a megváltozott jogszabályi környezetre tekintettel az Ör. egészét semmisítse meg.
1.Az Ör. 1. §-a szerint a rendelet célja „[a]zon szabályok meghatározása, amelyek elősegítik az állattartók, valamint az állattartással érintett lakosok érdekeinek érvényesülését, s egyúttal biztosítják, hogy az állattartás mások – szomszédos lakások lakóinak, az ingatlanok használóinak, a közterületen tartózkodó polgároknak – nyugalmát, biztonságát és testi épségét ne veszélyeztesse.”
Az indítványozó szerint e szabály ellentétes a jogszabályszerkesztésről szóló 61/2009. (XII.14.) IRM rendelet (a továbbiakban: Jszr.) 51-66.§-aival. A Jszr. jelölt rendelkezései a jogszabály normatív tartalommal nem rendelkező logikai egységeit, majd a jogszabály általános rendelkezéseit szabályozzák. A Jszr. valóban nem szól arról, hogy a jogszabály célját akár a bevezetőben, akár külön szakaszba foglaltan megjelenítse a jogalkotó. Önmagában azonban azzal, hogy az érintett önkormányzat rögzítette az Ör.-ben a jogszabály célját, konkrét Jszr.-beli rendelkezést nem sértett.
2. Az Ör. 3. §-a szabályozza az értelmező rendelkezéseket. A 3. § (1) bekezdés a) pontjában definiálja az érintett önkormányzat a haszonállatokat. Így nagytestű állat: ló, szamár, öszvér, szarvasmarha, bivaly, közepes testű állat: sertés, juh, kecske, kistestű állat: baromfi. Az Ör. 4. § (3) bekezdés az állattartás közös szabályai körében a haszonállatok tartását korlátozza, amikor kimondja, hogy pl. üdülőterületen legfeljebb 10 baromfi tartható. Az Ör. 5. §-a engedélyezési szabályokat tartalmaz, a 8-9. §-ok pedig övezetenként állapítják meg nemcsak a kedvtelésből tartott, hanem a haszonállatok darabszámát. Az Ör. 10. §-a a haszonállatok tartásának részletes szabályait tartalmazza.
Az Éltv. 6. § (6) bekezdése – a fentebb bemutatottak szerint - tiltja a mezőgazdasági haszonállatokra vonatkozó korlátozó önkormányzati szabályozást. Az Éltv. 6. § (6) bekezdésével ezért ellentétes az Ör. 3. § (1) bekezdés a) pontjában az Ör. 4. § (3) bekezdésében, az 5. §-ában, a 8-10. §-aiban található mezőgazdasági haszonállatra vonatkozó rendelkezések.
Az Alaptörvény 31. cikk (3) bekezdése értelmében az önkormányzati rendelet más jogszabállyal nem lehet ellentétes. Jogszabálysértő az az önkormányzati rendelet, amely más jogszabálynak az adott tárgykörre vonatkozó tiltó szabálya ellenére e tárgykörben szabályoz, vagy hatályban tart ilyen szabályozást.
3. Az Ör. 3. § (1) bekezdés f) pontja szerint „kedvtelésből tartható állat: eb és macska”. A kedvtelésből tartott állatok tartásáról és forgalmazásáról szóló 41/2010. (II.26.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm. rend.) 1. § (2) bekezdés a) pontja szerint „kedvtelésből tartott állat: a rendszertani besorolásától függetlenül minden olyan állat, amelyet nem kizárólag tudományos kutatás, állati eredetű termék előállítása, igavonás, teherhordás, természetvédelem, géntartalék- védelem és – eb és macska kivételével – közcélú bemutatás céljából tartanak, tenyésztenek, forgalmaznak, továbbá az az állat, amelyet más kedvtelésből tartott állat táplálása céljából tartanak és szaporítanak, valamint a nem gazdasági céllal tartott haszonállat, és a vadászatra használt állat;”
A Kúria Önkormányzati Tanácsa rámutat, hogy ha valamely fogalmat magasabb jogszabály meghatároz, akkor az adott szabályozási koncepciót érintően a helyi önkormányzat nem alkothat attól eltérő (szűkebb, vagy tágabb) fogalmat, mert ezzel a szabályozása szembekerül a más jogszabályéval, a jogszabállyal érintettek körében a jogalkalmazás során jogbizonytalanságot okoz.
Ebből következően az Ör. 3. § (1) bekezdés f) pontja jogszabálysértő.
4. Az Ör. 3. § (2) bekezdés szerint „- Állattartó: az állat tulajdonosa, illetőleg aki az állatot vagy állatállományt felügyeli, gondozza.” Az állatok védelméről és kíméletéről szóló 1998. évi XXVIII. törvény 3. § 1. pontja szerint e törvény alkalmazásában „állattartó: az állat tulajdonosa, illetve aki az állatot vagy az állatállományt gondozza, felügyeli.” Ebben az esetben látható, hogy a két fogalom tartalmilag azonos. A jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Jat.) 3. § utolsó mondata szerint „a jogszabályban nem ismételhető meg az Alaptörvény vagy olyan jogszabály rendelkezése, amellyel a jogszabály az Alaptörvény alapján nem lehet ellentétes.” A Kúria erre vonatkozó gyakorlata szerint mivel az önkormányzati rendelet az Alaptörvény 32. cikk (3) bekezdése értelmében más jogszabállyal nem lehet ellentétes [Alaptörvény T) cikk], ezért a Jat. hivatkozott rendelkezése alapján az önkormányzati rendelet más jogszabály rendelkezését főszabály szerint a jogellenesség kockázata nélkül nem ismételheti meg. Az ún. vegyes jogszabály-szerkesztési megoldás – tehát ahol a jogszabály rendelkezéseinek megismétlése nem vezet az önkormányzati rendelet jogellenességére - a Kúria jogértelmezési gyakorlata szerint abban az esetben törvényes, amennyiben azt az értelmezhetőség, azaz a jogbiztonság feltétlenül megköveteli [lásd: Köf.5.056/2012, MK 169. szám, 28118].
Jelen esetben a fenti érv nem alkalmazható. Az értelmező rendelkezéseket érintő ismétlésre vonatkozóan a Jszr. 70. § (1) bekezdés akképpen rendelkezik, hogy: „Felhatalmazás alapján kiadott jogszabály tervezetében alkalmazott fogalom a felhatalmazó rendelkezést tartalmazó jogszabályban értelmezett fogalomtól eltérően nem értelmezhető, és az értelmező rendelkezés nem ismételhető meg.”
Erre tekintettel az Ör. 3. § (2) bekezdésében található „állattartó” fogalmának jogszabály-ellenessége a Jszr. 70. § (1) bekezdésbe ütközés miatt megállapítható.
5. Az Ör. 3. § (2) bekezdése értelmében „Veszélyes és veszélyesnek minősített eb: Az állam- és közbiztonságról szóló 1974. évi 17. törvényerejű rendelet 5. §-ának (2) bekezdésében megjelölt veszélyes eb (pitbull terrier és keverékei) valamint az amerikai staffordshire terrier és keverékei és a Tvr. 5. §-ának (4) bekezdése alapján veszélyesnek minősített eb;” Az Ávt. e fogalmat tartalmilag is eltérően határozza meg. Az Ávt. 24/A. § (2) bekezdés szerint „Veszélyes eb az állatvédelmi hatóság által egyedileg veszélyesnek minősített eb.”
Az Ör. fogalom-meghatározása e ponton tartalmilag is ellentétes más jogszabállyal, hiszen az Ör. konkrét eb fajtákat jelöl, míg az Avt. az állatvédelmi hatóság egyedi elbírálására bízza az eb veszélyességének megállapítását. Mindez a jogkövetők és a jogalkalmazók számára is nagyfokú jogbizonytalanságot eredményez.
A fentiek miatt az Ör. 3. § (2) bekezdésében definiált „Veszélyes és veszélyesnek minősített eb” fogalma törvénysértő.
6. Az Ör. 4. §-a az állattartás közös szabályai tárgykörben rendelkezik. A 4. § (2) bekezdés szerint „Az állattartó épületek elhelyezésekor, létesítésekor betartandó legkisebb védőtávolságok méterben megadott értékeit a 2. sz. melléklet tartalmazza.” Az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII.20.) Korm. rendelet (a továbbiakban: OTÉK) 36. § (5) bekezdése szerint: „Az állattartó építmények elhelyezésének feltételeit – a közegészségügyi és az állategészségügyi, továbbá a környezetvédelmi követelmények figyelembevételével – a helyi építési szabályzat állapíthatja meg.”
Az OTÉK alapján az állattartó telepek védőtávolságát nem az állattartásról szóló rendeletben, hanem a helyi építési szabályzatban kell meghatározni. A Kúria megítélése szerint nemcsak technikai előírás, hogy a helyi építési szabályzatnak kell rendelkezni az állattartó telepeket érintő védőtávolságról, hanem annak garanciális jelentősége is van, amennyiben a helyi építési szabályzat megalkotására – mint sajátos helyi normára - az Étv.-ben foglalt speciális szabályok (lásd pl. véleményeztetési eljárás lefolytatása) irányadók. Ilyen rendelkezések az állattartásról szóló rendelethez nem kapcsolódnak, ezért a védőtávolságnak az állattartásról szóló rendeletben való szabályozása - a mellett, hogy szövegszerűen is ellentétes az OTÉK vonatkozó szabályaival - egyben az Étv.-ben foglalt, a helyi építési szabályzat megalkotásához kötődő garanciákat is kiüresíti.
Mindezekre tekintettel az Ör. 4. § (2) bekezdése is szemben áll más jogszabállyal.
7. Az Ör. a 7-9. §-aiban az ott meghatározott állattartási övezetekben meghatározza az övezetekben tartható ebek darabszámát. Megállapítható, hogy az Ör.7-9. §-aiban meghatározottak nincsenek tekintettel a Korm. rend. 14. (5) és (6) bekezdésében meghatározott ebtartási módszerekre, e szabályokban nem érvényesül a Korm. rend. 14. § (2) bekezdésben meghatározott azon elv, hogy a kedvtelésből tartott állatot úgy kell tartani, hogy az állat tartása lehetővé tegye annak természetes viselkedését, ugyanakkor a környező lakóközösség kialakult élet- és szokásrendjét tartósan és szükségtelenül ne zavarja. Nem jelenik meg továbbá a Korm. rend 18. § (8) bekezdésében rögzítettek, amely szerint a csoportosan tartott állatok esetében – hacsak az adott fajra vonatkozó tudományosan elfogadott ismeretekből más nem következik – a tartási helyet úgy kell kialakítani, hogy mindegyik egyed versengés és agresszió nélkül egy időben hozzáférjen az etető-, itató-, fürdő-, pihenő-, és búvóhelyhez.
Bár az Ávt. 49. § (6) bekezdése felhatalmazta az önkormányzatokat a kedvtelésből tartott állatok tartása szabályainak rendeleti meghatározására, de a magasabb jogszabályi előírásoknak a helyi rendeletben érvényesülni kell.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa e határozat indokolása II/2. pontjában az Ör. 8-9. §-ait a haszonállatok vonatkozásában, jelen pontban pedig az Ör. 7-9.§-ait (azaz az állattartási övezeteket meghatározó rendelkezéseket) az ebtartás vonatkozásában minősítette törvényellenesnek.
8. Az Ör. 12. §-a szabályozza az ebtartás szabályait. A 12. § (2) bekezdés szerint „közterületen, lakóház folyosóján és lépcsőházban az ebet fajtára való megkülönböztetés nélkül biztonságos pórázzal, a 35 cm és azt meghaladó marmagasságú ebet pedig szájkosárral is el kell látni”. A Korm. rend. 17. § (2) bekezdésében meghatározottak szerint „közterületen az eb tulajdonosának biztosítania kell, hogy az eb sem más állatot, sem embert harapásával ne veszélyeztethessen,” a (3) bekezdés pedig kimondja, hogy „Szájkosarat használni a (2) bekezdésben foglaltak végrehajtása érdekében – ha törvény, kormányrendelet vagy miniszteri rendelet a szájkosár használatát nem írja elő – kizárólag az egyed jellemzően agresszív magatartásának ismerete esetén kell.”
Látható tehát, hogy a Korm. rend. nem teszi lehetővé summásan, minden 35 cm-es marmagasságot meghaladó eb szájkosárviselésre kötelezését közterületen. Az Ör. 12. § (2) bekezdése a Korm. rendelet 17. § (2) bekezdésével ezért ellentétes.
9. Az Ör. 12. § (8) bekezdése az eboltás szabályait rendezi a)-tól g) pontokig. Az indítványozó szerint e szabályokat a veszettség elleni védekezés részletes szabályairól szóló 164/2008. (XII. 20.) FVM rendelet tartalmazza, a Jat. 3. §-a pedig tiltja az ismétlést.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa ezt az indítványt elutasította. Az indítványozó nem jelölte meg a 164/2008. (XII. 20.) FVM rendelet azon konkrét szabályait, amelyeket az Ör. 12. § (8) bekezdése megismétel, másrészt – mint ahogy a határozat föntebb már bemutatta – nem törvényellenes az ismétlés, amennyiben azt az értelmezhetőség, azaz a jogbiztonság feltétlenül megköveteli. Az Ör. 12. § (8) bekezdésének jogellenessége az indítvány alapján nem állapítható meg.
10. Az Ör. 12. § (10) bekezdése értelmében „a Polgármesteri Hivatal feladatellátása során az eb tulajdonosát az eb azonosítása céljából egyedi azonosító sorszámmal látja el. A nyilvántartás költségei az állat tulajdonosát terhelik. Az eb tulajdonosa köteles az azonosító sorszámot az eb nyakörvén, pórázán elhelyezni, s az azonosító sorszám elvesztése esetén annak pótlásáról gondoskodni.”
Az Ávt. 42/A. §-a az ebek azonosítása és nyilvántartása körében szabályozza a transzponderrel megjelölt ebek nyilvántartását, az erre vonatkozó részletes szabályokat a Korm. rend. 17/B. §-a tartalmaz. A szabályok országos nyilvántartásról szólnak, az Ávt. 24/A. § (4) bekezdése szerint „veszélyes eb kizárólag az állatvédelmi hatóság által kiadott engedéllyel, az e törvény végrehajtására kiadott jogszabályban meghatározott feltételekkel és módon, ivartalanítva és elektronikus azonosítóval (a továbbiakban: transzponder) megjelölve tartható.”
Látható tehát, hogy az Ör. 12. § (10) bekezdése helyi nyilvántartásról, amíg az indítványozó által jelölt magasabb jogszabályi rendelkezések országos nyilvántartásról szólnak, továbbá amíg az Ör. valamennyi ebre nézve rendelkezik nyilvántartásról, addig a központi jogszabályok által a veszélyes ebek érintettek.
Az indítványozó további érvet nem hozott fel az Ör. 12. § (10) bekezdése törvényellenességére, így e rendelkezés törvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt az Önkormányzati Tanács elutasította.
11. Az Ör. 11. § (1) bekezdése értelmében „az állattartó (továbbiakban: méhész) köteles létszámtól függetlenül tevékenységéről, tevékenység megkezdéséről, illetve megszüntetéséről a méheket ellátó állatorvost, illetőleg a település önkormányzat jegyzőjét egyidejűleg tájékoztatni.
Tájékoztatást a méhész, legkésőbb a kötelezettség keletkezését követő 15 napon belül köteles megtennie.” A méhállományok védelméről és a mézelő méhek egyes betegségeinek megelőzéséről
és leküzdéséről szóló 70/2003. (VI.27.) FVM rendelet (a továbbiakban: FVM rendelet) 2. §-a szerint „[a] méhészkedést (méhtartást) minden év február végéig, az újonnan kezdett méhészkedést pedig e tevékenység megkezdésétől számított nyolc napon belül kell bejelenteni a méhek tartási helye szerint illetékes települési önkormányzat, fővárosban a kerületi önkormányzat jegyzőjénél, aki a méhészt nyilvántartásba veszi, és a nyilvántartást folyamatosan vezeti.”
A fentiek alapján az Ör. a bejelentési kötelezettségre eltérő határidőt ír elő, mint az FVM rendelet, így az Ör. 11. § (1) bekezdése az FVM rendelet 2.§-ával ellentétes. Ellentétes továbbá azért is, mert más jogszabály által szabályozott tárgykörben rendelkezik.
12. Az Ör. 14.§-a a szabálysértés címet viseli. A 14. § (1) és (2) bekezdését az önkormányzat hatályon kívül helyezte, hatályban maradt viszont a 14. § (3) bekezdése amely szerint: „A közterületen történt ismételt szabálysértés esetén a közterület-felügyelő jogosult az ebet a gyepmesteri telepre szállíttatni átvételi elismervény ellenében, amelyen fel kell tüntetni az elszállított eb kiváltásának helyét, időpontját, a fizetendő helyszíni bírság összegét, továbbá az őrzés időtartamát és díját.” Az indítványozó szerint az Ör. 14. § (1) és (2) bekezdése hiányában a (3) bekezdés értelmezhetetlen, hatályban tartása sérti a jogbiztonságot.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa úgy ítélte meg, hogy az indítvány megalapozott. A Jat. 2. § (1) bekezdése szerint a jogszabálynak a címzettek számára egyértelműen értelmezhető szabályozási tartalommal kell rendelkeznie. Az Ör. 14. § (3) bekezdése a Jat. 2. § (1) bekezdését sérti.
13. Az Ör. 14. § (4) bekezdése értelmében: „Az állattartás korlátozható illetve megtiltható, ha az állattartó írásos felszólítás, bírság kiszabásának hatására nem gondoskodik az állattartás jogszabályokban rögzített előírásainak betartásáról és az ismételt felszólítás és bírság kiszabásától sem várható a jogellenes állapot megszüntetése.
A korlátozásra és a tiltásra vonatkozó határozatban előírt kötelezettségek végrehajtása során keletkezett költségek az állattartót terhelik.”
Az Ör. ezen szabálya valamennyi állattartásra vonatkozik, így az értelmezési rendelkezésekben szereplő mezőgazdasági haszonállatra is. Mint korlátozó szabály szemben áll az Éltv. 6. § (6) bekezdésében már idézett azon szabállyal, hogy a mezőgazdasági haszonállat tartása önkormányzati rendeletben nem korlátozható. Az Ör. 14. § (4) bekezdése ezért törvénysértő.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa az indítványozó által jelölt tizenhárom problémakör alapján tíz esetben állapította meg a más jogszabállyal való ellentétet. Törvénysértőnek minősült az Ör. értelmező rendelkezései közül több fogalom-meghatározás. Az értelmező rendelkezések az Ör. egészét áthatják. Törvényellenesnek minősült továbbá mind az egyes haszonállatok, mind pedig a kedvtelésből tartott állatok vonatkozásában az Ör. övezeteket megállapító 7-9. §-ai, és a haszonállat tartását szabályozó 10. § is. Mindezen szabályok, továbbá az Ör.-nek e határozatban törvényellenesnek ítélet egyéb rendelkezései alapján a Kúria Önkormányzati Tanácsa megállapította, hogy a törvényellenes szabályok megsemmisítése esetén az Ör. egyéb rendelkezései is értelmezési és jogalkalmazási problémákat vetnek fel. Jelen ügyben az indítványozó kérte az Ör. egészének a megsemmisítését. A Kúria Önkormányzati Tanácsa úgy ítélte meg, hogy az indítványnak helyt ad, s a jogbizonytalanság elkerülése érdekében az Ör. egészét megsemmisíti. Ellenkező esetben a Jat. 2. § (1) bekezdésének sérelme merülhet fel. E szabály szerint a jogszabálynak a címzettek számára egyértelműen értelmezhető szabályozási tartalommal kell rendelkeznie.
A határozat Magyar Közlönyben való közzététele a Bszi. 55. § (2) bekezdés b) pontján alapul.
A jogorvoslatot a Bszi. 49. §-a zárja ki.

matches:
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
§ 1
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria


text:
A köztévé nem közszolgálat, hanem pártszolgálat – Amerikai Népszava
Home / Kiemelt hír / A köztévé nem közszolgálat, hanem pártszolgálat
A köztévé nem közszolgálat, hanem pártszolgálat
Közzétéve September 28, 2019, 8:37 am
A DK politikusai elmentek az MTVA székházába, miután a bíróság elsőfokon törvénytelennek ítélte, hogy tavaly decemberben kidobták az ellenzéki képviselőket az épületből, és nem engedték elmondani a rabszolgatörvénnyel kapcsolatos közleményüket. Az ítlet után Varjú László ugyn megígérte, hogy “Közmédia! Hamarosan újra nálatok!”, de a visszatérést az önkormányzati választások utánra ígérte. Ezt mi is megírtuk, hogy érthetetlen, hiszen a köztelevízió éppen most csapja be az ország népét a választásokat elcsalva, miközben a törvényes feladata a kiegyensúlyozott tájékoztatás, és az információhoz való jog bitosítása lenne.
A DK végül maga is erre az álláspontra jutott, és ma újra elmentek a köztelevízióhoz a párt képviselői (Vadai Ágnes, Gréczy Zsolt, Oláh Lajos és Varjú László), hogy a bíróság által is megítélt törvényes jogaikat gyakorolják. Mivel a köztévé saját megtámadásaként igyekezett bejelenteni a közhatalmat ellenőrző választott képviselők megjelenését, kamerájuk a helyszínen tartózkodott, Vadai Ágnes pedig beolvasta a közleményüket. A “köztévé” adott hírt a parlamenti képviselők megjelenéséről, de azt negatív színben tüntette fel, Vadai Ágnes nyilatkozatát pedig nem játszották be.
Ez mindent elmond arról, hogy Magyarországon nem biztosított a sajtószabadság, mert az adófizető állampolgárok százmilliárdjainak felhasználásával pártpropagandát folytatnak, és elhallgatják a valós híreket és tényeket. Orbán Viktor megszállta a közmédiát, amely az ország legtávolibb helyeire is eljut, és amelynek feladata a pártatlan tájékoztatás lenne, amelyben megjelenik az ellenzék véleménye is. Orbán politikai tisztogatást hajtott végre, a közmédiában pártkatonák és vazallusaik ülnek, akik nem a közt, nem a magyar polgárokat, hanem Orbán pártját szolgálják. Nem téjékoztatnak, hanem félretájékoztatnak.
Az Orbán-rendszer hazugsága az, hogy egy demokratikus rendszer. Ezt csak úgy lehet leleplezni, ha az ellenzéki pártok és az ország polgárai is elkezdenek élni demokratikus és törvényes jogaikkal, amit Orbán diktatúrája nem tesz lehetővé. Pontosan lehet tudni, hogy hol vannak a Fidesz által meghúzott határok, és azok nem a demokratikus joggyakorlás, hanem az önkényuralom határai. Ezeket nem lenne szabad tiszteletben tartani, hanem úgy kellene viselkedni, mint egy valódi demokráciában, és derüljön ki, hogy mi történik akkor. Legközelebb néhány európai parlamenti képviselőt is magukkal vihetnének az ellenzéki képviselők, tapasztalják meg a közmédiában a magyar sajtószabadságot.
A tapasztalat az, hogy az ellenzéki megmozdulások, a legígéretesebbek is, egy idő után elhalnak. A benne résztvevők kifáradnak és hazamennek. A rendszer pedig, mely a jogokat sérti zavartalanul működik tovább. Talán a hit és az elszántság hiányzik, hogy a jogkövető magatartás beleütközik a diktatúra falaiba, és a diktatúra láthatóvá válik. Ezt erősíti a közvélemény közönye, amely nem érdeklődik saját jogai és szabadsága iránt sem, és nem támogatja ezeket az akciókat. Sok esetben maga is rendzavarásnak tartja. A bátor és tisztességes emberek magukra maradnak és nem hősök, hanem a propagandának megfelelően rendbontók és “bohócok” lesznek. Orbán olyan mértékben uralja a nyilvánosságot, hogy a félretájékoztatásnak nincs ellensúlya.
Hazug bűnözők állnak Magyarország élén, akik kisajátították az országot, amit az ország nagyobb része nem érzékel vagy nem érdekli. Együttérzően tudunk tekinteni azokra, akik azt mondják, hogy reménytelen a helyzet. A hazugság elborított mindent, amíg kaja van, mindenki megtalálja valahogy a megélhetését, addig a jogok, a demokrácia és a szabadság nem érdekel senkit. Még akkor sem, amikor személyesen találkoznak a diktatúra következményeivel: az agymosást végző iskolákkal, a működésképtelen egészségüggyel, ahol hozzátartozóik és maguk is ok nélkül halnak meg tízezer számra. Az emberek nem gondolkodhatnak, hogy a szabadság megfojtása, a tudományos szabadság gúzsbakötése, az egyetemek lebutítása hosszútávon nyomort és káoszt, lemaradást eredményez.
diktatúra DK ellenzék félretájékoztatás köztévé média önkény propaganda sajtószabadság
A bírósági döntés után miért nem megy az ellenzék naponta a köztévébe?
Indul-e vizsgálat Németh Sándor ellen az ATV lenyúlásáért?
Kocsis: “Akikre számíthatunk”, avagy a sajtónak álcázott pöcegödör
11 hozzászólás	: A köztévé nem közszolgálat, hanem pártszolgálat
A fenti cikk részben arról szól, amit az előző cikkhez akartam írni, csak idő és motiváció híján inkább kihagytam. Ugyanazt fogom írni, amit eredetileg gondoltam.
Az, amit a DK tett, a legeslegelnézőbb és optimistább módon úgy lehet magyarázni, hogy a politikusaik full idióta kretének. Szinte biztos, hogy ez nem a valódi magyarázat, hanem a helyzet még rosszabb.
Annál, amit a DK művelt, nehezebb lett volna nagyobb borzalmat elkövetni. Ha nem mennek oda, az is százszor jobb lett volna.
A bíróság a jog és Magyarország oldalára “állt”. (Ők azért többnyire ott állnak. A sötét gonoszság az ügyészségen van.)
A DK, vagyis az ellenzék kapott egy adu ászt a kezébe. És mit csinált? Letérdelt és leszopta Orbánt.
A bírói határozat nem azt mondta ki, hogy az ellenzék politikusainak joga van odamenni, bekopogni, és átadni egy papírlapot, amit aztán majd egyszer, ha véget és a klímaválság, és uborkaszezon van, majdnem beolvasnak egy párhuzamos univerzumban.
A bíróság azt mondta, hogy az ellenzéki képviselőket nem lehetett volna kidobni, és hogy a 8-10 perces nyilatkozatot beolvashatták volna.
Erre mit tesz a DK? Mindkét jogáról lemond. Azzal, hogy átadta a papírt, és hazaballagott, a joggal és a bírósággal szemben Orbán oldalára állt.
Azzal, hogy Orbán (MTVA = Orbán) megetette, hogy ezuttal átveszi a papírt, eljátszotta azt, hogy a bírósági döntésnek hatása van. Ez csak és kizárólag azért sikerülhetett, mert a DK átadta a papírt, beletörődött, hogy nem engedik be, és hazament. Ha a DK ragaszkodott volna a joghoz, akkor ez az a forgatókönyv, amit a legkevésbé követhetett volna el.
Hadházyék nem azért mentek oda, hogy átadjanak egy papírlapot. És nem azért dobták ki őket, mert kiballagtak.
Ennél az alábbiak bármelyike fényévekkel jobb lett volna:
1. Felfogják, hogy valószínűleg most sem fogják beengedni őket, ezért nem mennek oda abban az esetben, ha ebbe hajlandóak beletörődni. Nem muszáj minden csatába belemenni, hogy az ember megnyerje a háborút. Sőt, ha elveszítni a háborút, akkor sem muszáj. Akkor is számít, hogyan veszíti el.
2. Ha odamentek volna, és nem fogadják el, hogy nem engedi be őket a határozat ellenére. Ennek vagy az lett volna a vége, hogy beengedik őket, vagy az, hogy kidobják. Mindkettő ezerszer jobb lett volna.
3. Ha odamentek volna, és nem engedik be őket, és nincs kedvük és idegrendszerük harcolni, vagy nem kapnak elég fizetést az ilyenekhez, akkor az is jobb lett volna, ha nem adnak át semmit, azzal a valódi indokkal, hogy az MTVA magasról tesz a bíróságra. Az ember nem feltétlen köteles kidobatni magát agyhalott biztonságiakkal egy épületből ahhoz, hogy ember maradjon, és ne legyen egy csúszómászó féreg. El lehetett volna jönni, és végrehajtást kérni a bírósági határozatról. Az már szinte lényegtelen, hogy a végrehajtás hogyan alakult volna.
Ezek egyikét sem bírták az agysejtjeik segítségével összerakni.
Ehelyett mit tettek?
Elkezdtek alkudozni Orbánnal. Belementek a játékba. Lemondtak a jogaik 90%-áról, hogy aztán a mradék 10%-ot már poénból vegye el tőlük Orbán.
Kilenc év útán nem fogták még fel, hogy terroristákkal nem tárgyalunk.
Én nem tudom elhinni, hogy ezek ekkora elmefogyatékos vadbarmok legyenek. Ezt már csak direkt lehet csinálni. Ha esetleg mégis maguktól rakták össze, akkor Magyarország elemi érdeke az, hogy amíg ezek valamilyen formában léteznek, addig inkább maradjon hatalmon Orbán.
Ha volt bármi értelme az Arab Tavasznak és az Iraki inváziónak, akkor az volt, hogy ha egy véreskezű, félőrült diktátort úgy likvidálnak, hogy az összes alternatíva intellektuális és morális moslék, akkor a helyzet mindig rosszabbra fordul, mint előtte volt.
Meg lehet nézni, mi megy Líbiában. Vagy azt, hogy Husszein alatt nem volt (érdemben) Iszlám Állam. Al-Kaida volt, de az is ott volt, ahol előtte valakit lebombáztak.
Ezt értelmetlen úgy nézni, hogy a DK mégiscsak jobb, mint Orbán. Ez nem úgy működik. A világ nem egy LEGO vár, amit kockákra lehet szedni.
Az olyanok nélkül, mint a DK, nem létezik az az Orbán, aki ma Magyarország trónján ül. Orbán 2/3-a 2006-2009 következménye, és az, hogy azóta is ott van, az “ellenzék”, és azon belül leginkább a DK érdeme.
(Ez utóbbiban is az az elv érvényesül, hogy nincs értelme feltenni, hogy “De hát az LMP nem rosszabb, mint a DK”. Ez nem így működik. Például annak, hogy nem jött létre és nem jön létre semmi egészséges alternatíva, annak nagyrészt a DK az oka. Senki nem tud úgy rombolni a magyar politikiában, mint Gyurcsány. Ebben fényéveket ver Orbánra is. Orbánnak kormányon ülve is hosszú évekbe tellett szétverni a Kisgazdákat és a MIÉPet. Gyurcsány ellenzékből hónapok alatt végez bárkivel. Az MSZP csak azért tartott tovább, mert a pénze nagyrészt onnan származott.)
Azóta egy fokkal árnyaltabb lett a kép.
Eredetileg azt olvastam a hvg.hu-n, hogy átadták a papírt, és hazamentek. Most azt írják, hogy ők felolvasták a közelményt, és Vadai kérdezgette is, hogy veszi-e a kamera, és a hangot is veszik-e. Aztán a tévé egyedül ezeket a kérdéseket adta le. A nyilatkozatból egy szót sem – írja a HVG.
Na, hát akko nem full kretén idióták, csak síkhülyék. Aki több évtizedet eltölt Orbánnal a parlamentben, és 2010 és 2019 között Magyarországon él, és elhiszi, hogy majd lejátsszák a felvételt, azzal nem tudom, mi történt. Vagy szívjon sokkal több füvet, mint eddig, vagy szívjon sokkal kevesebbet. Bármelyik opció segíteni fog.
A székház előtt, a füvön olvasták fel. Az út másik oldalán, az épülettől olyan 50-100 méterre.
Ezzel az erővel egy sajtótájékoztatót is tarthattak volna, amire eleve csak az MTVA-t hívják meg, és meg se várják őket a nyilatkozat felolvasásával. Annyival lett volna több értelme, hogy kevésbé égnek.
A bíróság nem azt mondta, hogy az ellenzéknek joga van az MTVA székházától száz méterre, az üt melletti fűben ácsorogva próbálni nem belelépni a kutyapiszokba, halkan beszélgetnie egymással, és aközben az MTVA-nak nem kötelessége egy antiproton plazamágyúval neutrinókra lőni őket – amíg ott a parkba ácsorogonak -, már ha vagy kedve, vagy plazmaágyúja nincs hozzá.
A bíróság határozata alapján bemehetnek az épületbe, és amíg nem rohangálnak körbe egy baltával vagy egy megafonnal, és nem akarnak gruppenszexelni élő adásban, addig joguk van bent tartózkodni, és felolvasni egy 10 perces nyilatkozatot (ha csöpp eszük van, élő adásban).
Az, hogy nem csak a papírt adták át, hanem még egy kamufelvétellel is megszívattatták magukat, nem enyhítő, hanem súlyosbító körülmény. Az alapbűn az, hogy elfogadták, hogy nem mehetnek be. Tehát alkudoztak a terroristákkal.
Hát igen. Mutogathatták volna a papírt. Mármint a bírósági határozatot. A félretájékoztatás pedig akkor szűnik meg ha az emberek máshonnan megtudják az igazat. De honnan? Persze utána nézhetnének… Csak asszem a megélhetés jobban foglalkoztatja őket – az emberek nagy többségének harmadik hétre elfogy a pénze. De akkor ki az a többség akik állandóan, hithűen megszavazzák őket?
Amúgy ez a DK performance nem volt átgondolva amúgy se. Mit gondolnak? Hogy az az egy kiáltvány eget renget? Utoljára Petőfi csinált forradalmat egy kiáltvánnyal !
Inkább saját média kéne.
De mit várunk? Ezek kollaboránsok, kedves Amanda!
Aki 2019-ben nem tud ellenzéki médiát létrehozni, arra nem merném rábízni, hogy megöntözzön egy szobanövényt. Egyformán aggódnék a szobáért, a növényért, a kannáért és a vízért.
Nekem van youtube csatornám. Kevés publikus tartalommal (lassan bővül), viszont egy rakás privát videóval, amihez zenét vágtam és készítettem hozzá animációt.
Egy barátnőmnek is van youtube csatornája, miután egyszer mondtam neki, hogy érdemes lenne, és segítene megvalósítani az álmát. Azóta már feltöltött féltucat videót, amelyek fél-egy óra hosszúak, és amiket ő egyedül kitölt. Soha nem csinált semmi hasonlót.
Ehhez kell minimum egy mobiltelefon. Ez már elég. Ha luxusmédiát akarnak, lehet venni egy, ne adj isten, kettő stúdiólámpát, hogy ne kelljen mindent fényes nappal felvenni, és ne csak Braille olvasási készséggel megérteni a feliratokat. És ennyi. De talán egy középkategóriás kamerára és egy állványra is futja, ha valaki nagyon erőlködik.
Hol van ez ahhoz képest, amikor rádiótornyokból kellett nyomni a Szabad Európát?
Lehet azt mondani, hogy nem érnének el vele mindenkit. A Szabad Európa se ért el mindenkit. Semmi se ér el mindenki, hála az égnek. De százezreket elérnének vele, ha nem többet.
Az utolsó közösségi portál, amiről tudok, a kapcsolat.hu volt. Az MSZP egyik alapítványa tartotta fenn, amíg – Szanyi szerint – GyF szét nem verte.
Hogy ki verte szét, az most mindegy. Miből állnak egyet összerakni? Nekem egy órámba telne úgy, hogy működjön, és mondjuk egy-két hétbe az, hogy elbírjon havi 1-2 millió látogatót.
Bartus László egyszemélyben üzemeltet egy weboldalt, moderálja a kommenteket (lehet, hogy nem ő, ezt csak tippelem), van, hogy naponta több cikket ír, és emellett csinálja az offline újságot. Mindezt lényegében egyedül.
Az ellenzék meg tíz év alatt egy fórumot nem tudott összerakni. Odáig terjed a képességük, hogy FaceBook profiljuk van.
Nincs egy darab nyomorult portál. Az nem portál, hogy valaki ír a blog.hu-n, vagy hogy a 444-es fertőben, ahová az életbe be nem tenném a lábam, kommentelni lehet.
A fórum az, ami régen az index.hu volt, vagy például a kapcsolat.hu.
Adok minimális esélyt arra, hogy létezik ilyen, csak én nem tudok róla. Akkor az a kérdés, hogy miért nem tudok, és más honnan tudhat róla. Gondolom, ha lenne ilyen, már ajánlotta volna valaki.
Ha jól emlékszem, az AN előző domainjére, a nepszava.com-ra pont a kapcsolat.hu-ról jutottam. Ott ajánlotta valaki, lehet, hogy privát üzenetben. És ez csak az egyik haszna annak, ha van egy ismert és biztos hely.
“Nekem egy órámba telne úgy, hogy működjön, és mondjuk egy-két hétbe az, hogy elbírjon havi 1-2 millió látogatót.”
Ahogy ezt visszaolvastam, átfutott az agyamon, hogy ha így van, miért dumálok róla, és miért nem csinálok.
Hát jó. Ha előkerül olyan öt értelmes ember, aki a tartalmat és a moderációt vállalja, egy fórumot bevállalok.
Mi a YouTube csatornád neve? Amúgy igen: a modern technika ezernyi formáját fel lehetne használni. Én anno azt gondoltam: a királyi tv meg a Kossuth rádió semmire se jó, ki az isten hallgatja? Viszont vidéken sok helyen csak ez a kettő van – és itt napi szinten megy a csúsztatás, a hazudozás, a fals adatok, a támadás….
kicsi lány – Amanda – ó szia hello,
álljunk össze, mint öt kicsi lego!
benevezek az összeállásra!
akinek humora van mindent tud akinek nincs az mindenre képes
ha valaki merő tudatlanságból, mérhetetlen intellektuális hiányosságok miatt akarva, avagy akaratlanul is,
félreértené a kis lopott-költött verses jelentkezésemet!
Na, most bajban vagyok, mert tudom, én hoztam szóba. Egyrészt nem szívesen fedném fel magam, másrészt két zenét leszámítva az összes videóm privát. (Csak az látja, akivel megosztottam).
Csak azt akartam mondani, hogy egy telefonnal és interneteléréssel már el lehet indítani egy tévét manapság. Az, hogy Kati néni a kertben a Kossuth rádiót hallgatja, nem mentség arra, hogy miért nincs semmi hasonló, mert az országban nem csak Kati néni él.
kicsi lány – Amanda!
tudod ugye, hogy ez nem elegáns? he? mi? na!
a helyzet az, hogy itt a kommentelők – azaz mi – nem látják egymás elérhetőségét.
tekintettel arra a tényre, miszerint ez itt egy olyan hely, amit egy olyan ember működtet, aki szerény véleményem szerint számos hibája mellett – állandóan a vallással foglalkozik, harcol egyfolytában az idióta hit gyülivel, és mint legnagyobb bűne a barcelona szurkolója, amit tetéz fanatikus rajongása a törpe iránt, ki alias Messi – feltétlen híve a demokratikus jogállamnak, amennyiben komoly az elhatározás, abban az esetben a mi össze eresztésünket rábízhatjuk bízvást!
aztá ahogy az izlandiak mondják: mi leszünk felelősek azért, ami történni fog!
Mondtam én hogy magánterületen nem nagyon ugrálhat egy parlamenti képviselő.
Nem is tudom hogy képzelték…
Jó, azért azt nem várhatod el tőlük, hogy az osztrák-magyar vagy a szlovák-magyar határ mellett ugráljanak.
Egy pillanatra elbambul valamelyik, és simán elcsapja egy Budapest – CEU – Budapest buszjárat.
Amikor a Néppárt kizárta a Fideszt, mert a CEU elköltözött, akkor … ja, várjunk csak.
Kár azt gondolni, hogy a Fidesz nem való a Néppártba. Sehová máshová nem való annyira, mint oda. Amelyik párt nem szenny, az már kilépett Orbán miatt onnan.
Ha a következő választáson is a Néppárt végez első helyen, akkor már nem lehet azt mondani, hogy a Fidesz nem európai párt. Amúgy a pávatánc pont olyan, mint a lóról hátrafelé nyilazás. Ugyanaz a kategória. Magyarország türelmes. Ezer éve próbálja átadni a tudást, szerencsétlen Európa ilyen lassan tanul. Ez van. Itt kellett megállni, mert Árpádék nem tudtak a lovon ülve hátrafelé úszni. Egyébként is, Amerikáért nem kell aggódni, ott van neki Trump. És úgy fest, ezer év bénázás után Európa kezdi megérteni a csavaros észjárást. A Néppárt már alkalmazza is.
NERpápa , a hit Farkas Flóriánja

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság