text:
Az ismertetés napja: 2019. január 31.(1)
C‑25/18. sz. ügy
(az Okrazhen sad – Blagoevgrad [blagoevgradi regionális bíróság, Bulgária] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 1215/2012/EU rendelet – Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása polgári és kereskedelmi ügyekben – A 24. cikk 1. pontjának első bekezdése – Kizárólagos joghatóság olyan eljárásokra, amelyek tárgya ingatlanon fennálló dologi jog – A 24. cikk 2. pontja – Kizárólagos joghatóság olyan eljárásokra, amelyek tárgya társaság vagy jogi személy határozatainak érvényessége – A 7. cikk 1. pontjának a) alpontja – Különös joghatóság, ha az eljárás tárgya egy szerződés vagy szerződésből eredő igény – Egy ingatlan karbantartását szolgáló, jogi személyiséggel nem rendelkező lakástulajdonosi közösség határozatán alapuló összeg megfizetése iránti kereset – Alkalmazandó jog – Az 593/2008/EK rendelet alkalmazhatósága”
1. Melyik nemzeti bíróság rendelkezik az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet(2) alapján joghatósággal, amennyiben egy lakástulajdonosi közösség az ingatlan karbantartását szolgáló összegek megfizetését kívánja kereset útján kikényszeríteni, ha a hátralékos lakástulajdonosok lakcíme egy másik tagállamban található? E kérdés a jelen ügyben egy olyan fizetési kötelezettséggel kapcsolatban merül fel, amely alapjául egy olyan lakástulajdonosi közösség határozatai szolgálnak, amely a nemzeti jog szerint nem rendelkezik jogi személyiséggel.
2. A kérdést előterjesztő bíróság ezzel összefüggésben azt a kérdést teszi fel, hogy megállapítható‑e az alperes lakóhelyén alapuló általános joghatóság helyett a szóban forgó fizetési kötelezettség teljesítésének helyén alapuló joghatóság, amennyiben az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke (1) pontjának a) alpontja alapján a kérdéses fizetések iránti igények „tárgya egy szerződés [vagy szerződésből eredő igény]”. A kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni továbbá, hogy a „Róma I” rendelet(3) alkalmazandó‑e egy olyan lakástulajdonosi közösség határozataira, amelyek a jelen esetben a jogvita tárgyát képezik, és anyagi jogi szempontból mely szabályozás szerint ítélendők meg az ezekből a határozatokból származó igények.
3. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet (15) és (16) preambulumbekezdése kivonatosan a következőképpen rendelkezik:
(16) Az alperes lakóhelyén vagy székhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében. A szoros kapcsolat megléte jogbiztonságot nyújt és elkerüli azt, hogy az alperes ellen egy olyan tagállam bíróságán indíthassanak eljárást, amelyre észszerűen nem számíthatott. […]”
4. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
5. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontja értelmében:
c) amennyiben a b) pont nem alkalmazható, az a) pontot kell alkalmazni;”
6. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke egyebek mellett a következő kizárólagos joghatóságról rendelkezik:
7. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 27. cikke szerint valamely tagállam bírósága „hivatalból megállapítja joghatóságának hiányát, amennyiben e bírósághoz olyan keresettel fordulnak, amelynek tárgyára vonatkozóan a 24. cikk alapján más tagállam bírósága rendelkezik kizárólagos joghatósággal”. Ugyanezen rendelet 28. cikkének (1) bekezdése alapján a bíróság szintén hivatalból megállapítja joghatóságának hiányát, amennyiben a rendelet rendelkezései alapján nem rendelkezik joghatósággal, és a valamely más tagállamban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező alperes nem bocsátkozik perbe.
2. A „Róma I” rendelet
8. A „Róma I” rendelet (7) preambulumbekezdése szerint „e rendelet tárgyi hatályának és rendelkezéseinek összhangban kell lenniük a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, a 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelettel (»Brüsszel I«)”. Ezzel összhangban a „Róma I” rendelet (17) preambulumbekezdése kifejti, hogy „a »szolgáltatás nyújtása« és az »áru értékesítése« fogalmat ugyanúgy kell értelmezni, mint a 44/2001/EK tanácsi rendelet 5. cikkének alkalmazásakor, amennyiben áruk értékesítése és szolgáltatások nyújtása az említett rendelet hatálya alá tartozik”.
9. A „Róma I” rendelet 1. cikke (2) bekezdésének f) pontja alapján a rendelet hatálya nem terjed ki a következőkre: „a társasági jogot, valamint a más jogi személyekre vagy jogi személyiség nélküli szervezetekre vonatkozó jogot érintő kérdések, például a társaságok és más jogi személyek vagy jogi személyiség nélküli szervezetek bejegyzés útján vagy más módon történő létrehozása, jogképessége, belső szervezete és működése vagy megszűnése, valamint a társaság, illetve szervezet tagjainak és tisztviselőinek személyes felelőssége a társaság vagy a szervezet kötelezettségeiért”.
B. A nemzeti szabályozás
10. A lakóingatlanokból származó jogviszonyokat Bulgáriában a Zakon za sobstvenostta (a tulajdonról szóló törvény) szabályozza. Ennek 38. cikke világosan meghatározza, hogy a lakóingatlan mely részein állhat fenn közös tulajdon.
11. A Zakon za upravlenie na etazhnata sobstvenost (a lakóingatlan kezeléséről szóló törvény, a továbbiakban: ZUES) meghatározza a tulajdonosok, használók és lakók jogait és kötelezettségeit a közös tulajdon kezelése keretében. A törvény 10. cikke kezelő szervként a közgyűlést és az intézőbizottságot (közös képviselőt) jelöli ki. A ZUES 11. cikke (1) bekezdésének 5. pontja alapján a közgyűlés határozza meg az épület közös helyiségeinek kezeléséhez és karbantartásához szükséges kiadásokhoz való hozzájárulások összegét. A közgyűlés vonatkozó határozatai a ZUES 38. cikkének (2) bekezdése alapján a bolgár polgári perrendtartás szerint végrehajthatók, amely esetben jogorvoslati lehetőségként a vonatkozó határozat hatályon kívül helyezése lehetséges a ZUES 40. cikke alapján. A ZUES 6. cikk (1) bekezdésének 8. pontja egyértelművé teszi, hogy a tulajdonosok kötelesek teljesíteni a kezelő szerv határozataiban foglaltakat. E rendelkezés 9. pontja alapján kötelesek továbbá a felújítási költségekben, valamint az erre szolgáló tartalékok képzésében az eszmei tulajdoni hányadokkal arányosan részt vállalni, valamint a 10. pont alapján viselni az épület közös részeinek kezelésével és karbantartásával kapcsolatban felmerülő kiadásokat.
12. Az elsőfokú eljárás felperese és immáron a kérdést előterjesztő bíróság előtti fellebbező, B. A. Kerr, egy Bansko városában (Bulgáriában) található ingatlan közös képviselője. B. A. Kerr két lakástulajdonossal, P. Postnovval és N. Postnovával szemben eljárást indított a Rayonen sad Razlog (razlogi kerületi bíróság, Bulgária) előtt. Ennek tárgyát olyan összegek megfizetése képezte, amellyel az érintettek az épületek közös részeinek karbantartására vonatkozóan az ingatlantulajdonosok közgyűlésének határozatai alapján 2013 és 2017 között egészben vagy részben tartoztak. Az alapeljárásban fellebbező fél előadása alapján a keresettel együtt a követelés végrehajtásának biztosítására irányuló kérelmet nyújtott be.
13. A kérdést előterjesztő bíróság által előadottak nem nyújtanak arra vonatkozó adatokat, hogy az alperesek vagy egyéb tulajdonostársak benyújtottak volna esetleg a ZUES 40. cikke alapján a vonatkozó határozatok hatályon kívül helyezésére irányuló kérelmet.
14. Az alperesek elsőfokú bíróság által alapul vett lakcíme az Ír Köztársaság területén található.
15. Miután a keresetlevél hiányosságait az első fokon eljáró Rayonen sad Razlog (razlogi kerületi bíróság) felhívása alapján orvosolták, e bíróság megállapította, hogy az eljárás lefolytatására nem rendelkezik joghatósággal. A közös képviselő fellebbezése ez ellen az elsőfokú határozat ellen irányul.
16. Az Okrazhen sad Blagoevgrad (blagoevgradi regionális bíróság, Bulgária) a 2017. december 19‑i, 2018. január 16‑án kézbesített végzéssel az EUMSZ 267. cikk alapján az alábbi kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra az Európai Unió Bírósága elé:
1. A joghatóság 1215/2012/EU rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti meghatározására tekintettel „szerződéses kötelezettség” alapját képezik‑e a – valamely különös joggal való rendelkezés folytán a törvény erejénél fogva létrejövő, egyedileg meg nem határozott személyekből álló – jogi közösségek tagjainak többsége által meghozott azon döntések, amelyek kötelező erővel bírnak azokra is, akik a döntéshozatalkor nem szavaztak?
2. Amennyiben az első kérdésre nemleges a válasz: alkalmazni kell‑e ezekre a döntésekre a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek a szerződéses jogviszonyok esetén alkalmazandó jog meghatározására vonatkozó rendelkezéseit?
3. Amennyiben az első és a második kérdésre nemleges a válasz: alkalmazni kell‑e ezekre a döntésekre a szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma II” rendelet) előírásait, és a rendeletben meghatározott szerződésen kívüli kötelmi viszonyok közül melyik hatálya alá tartoznak ezek a döntések?
4. Amennyiben az első és a második kérdésre igen a válasz: az egyedileg meg nem határozott személyekből álló közösségeknek az épület karbantartására vonatkozó feladatairól szóló döntéseit a szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti „szolgáltatási szerződésnek” vagy a rendelet 4. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „dologi jognak” vagy „bérleti jognak” kell tekinteni?
17. A Bíróság előtti előzetes döntéshozatali eljárásban a Lett Köztársaság, valamint az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
V. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
18. A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása szerint az alapügy az első fokú eljárás felperesének a Rayonen sad Razlog (razlogi kerületi bíróság) végzésével szemben benyújtott fellebbezése alapján indult, amellyel e bíróság az előterjesztett kereset kapcsán joghatóságának hiányát állapította meg.
19. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kifejezetten nem lehet arra következtetni, hogy az első fokú eljárást megindító iratot az irányadó jogszabályi előírásoknak – jelen esetben az iratkézbesítési rendeletnek(4) – megfelelően juttatták‑e el az alperesekhez.
20. Első látásra ez a körülmény felvetheti a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem relevanciájának kérdését. Ha ugyanis az eljárást megindító iratot nem továbbították első fokon az alpereseknek, az első fokon felhívott nemzeti bíróság adott esetben nem is vizsgálhatta volna joghatóságát. Ebben az esetben a fellebbviteli bíróságnak már ebből az okból is helyt kellene adnia a közös képviselő jogorvoslati kérelmének, anélkül hogy az az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolásától függne.
21. Még ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága főszabály szerint nem az alapeljárás – a jelen esetben a jogorvoslati eljárás – kontradiktórius jellegétől függ is,(5) e tekintetben mégis szükséges kiemelni, hogy az eljárást megindító irat szabályszerű továbbítása mind a joghatóságnak a nemzeti bíróság általi, az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet szerinti vizsgálata,(6) mind egy későbbi érdemi döntés elismerése(7) kapcsán döntő jelentőséggel bír. Mint a meghallgatáshoz való jog(8) és a védelemhez való jog tiszteletben tartásának(9) megnyilvánulása, a továbbítás követelménye különleges jelentőséggel bír.
22. A jelen ügyben mindenesetre az a körülmény, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki egyértelműen, hogy az eljárást megindító iratot az alpereseknek továbbították‑e, illetve hogyan továbbították, önmagában nem ébreszt kétségeket az előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek az ügy eldöntését illető relevanciáját illetően.
23. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján ugyanis az uniós jog értelmezésére vonatkozó, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseknek az ügy eldöntése szempontjából releváns voltát vélelmezni kell.(10) A Bíróság továbbá csak kivételesen, akkor állapítja meg a hozzá intézett kérdések relevanciájának hiányát, ha az nyilvánvaló.(11) Erről a jelen esetben nincs szó.
24. A kérdést előterjesztő bíróság egyebekben kifejti, hogy a felperes fellebbezése arra hivatkozik, hogy a végzés meghozataláig az alperesek nem emeltek kifogást a bíróság joghatóságával szemben. A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza továbbá, hogy „ténybeli és jogi vonatkozású” megállapításait a felek által előadott érvek vizsgálatát követően, a hatályon kívül helyezni kívánt határozat figyelembevételével” tette. Ez egyértelműen arra utal, hogy valóban megtörtént az eljárást megindító irat továbbítása.
25. Mindazonáltal a nemzeti bíróságnak kell, érdemi döntését megelőzően, és ezzel adott esetben a Bíróság előterjesztett értelmezési kérdésekre adott válaszát követően gondoskodnia az eljárást megindító irat szabályszerű kézbesítéséről.
26. Mindebből az következik, hogy a ténybeli bizonytalanságok sem az eljárást megindító irat – első fokon, illetve a folyamatban lévő fellebbviteli eljárásban történő – továbbításának időpontját, sem módját illetően nem vetnek fel kétségeket az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát illetően.
VI. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tartalmi értékelése
27. A kérdést előterjesztő bíróság négy kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti különös joghatóságra vonatkozik, amennyiben az eljárás tárgya szerződés vagy szerződésből eredő igény. Arra az esetre, ha ez a joghatóság nem állapítható meg, a második kérdés a „Róma I” rendelet alkalmazhatóságára vonatkozik. Amennyiben a „Róma I” rendelet az ilyen helyzetre nem alkalmazható, a harmadik kérdés a „Róma II” rendelet(12) alkalmazhatóságának tisztázására irányul. Végül a negyedik kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság arról kér felvilágosítást, hogy – kollíziós jogi szempontból – a szóban forgó határozatokat a „Róma I” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti „szolgáltatási szerződésnek” vagy a „Róma I” rendelet 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „dologi jogra” (c) pont), illetve „bérleti jogra” (d) pont) vonatkozó szerződésnek kell‑e tekinteni.
28. Ennek megfelelően a következőkben először az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet értelmezésével foglalkozom. Ez arra fog rámutatni, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második, harmadik és negyedik kérdés tárgyát képező kollíziós jogi kérdésfeltevések nem igényelnek további eszközök segítségével lefolytatandó vizsgálatot.
A. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet értelmezéséről
29. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontjával kapcsolatos, előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés „valamely különös joggal való rendelkezés folytán a törvény erejénél fogva létrejövő, egyedileg meg nem határozott személyekből álló jogi közösségek tagjainak többsége által meghozott azon döntésekre vonatkozik, amelyek kötelező erővel bírnak azokra is, akik a döntéshozatalkor nem szavaztak”. A kérdést előterjesztő bíróság által a tényállás kapcsán kifejtettek alapján ugyanakkor az alapeljárás tárgyát nem a tulajdonosi közösség közgyűlése által hozott határozatok, hanem az azokon alapuló fizetési kötelezettség képezi.
30. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontja(13) valamely kötelezettség teljesítésének helye szerinti különös joghatóságot ír elő, „ha az eljárás tárgya egy szerződés vagy szerződésből eredő igény”.(14) Rendszertani szempontból ugyanakkor szükséges előbb kiemelni, hogy e különös joghatóság kizárt a 24. cikk szerinti kizárólagos joghatóság esetében.(15)
31. E kizárólagos joghatóság körébe egyrészt a 24. cikk 1. pontja szerinti tagállam joghatósága tartozik olyan eljárásokat illetően, amelyeknek területén az az ingatlan található, amelyen az eljárás tárgyát képező dologi jog fennáll.(16) Másrészt bizonyos társasági jogi eljárásokat illetően ide tartozik a 24. cikk 2. pontja szerint azon tagállam joghatósága is, amelynek területén valamely társaság vagy jogi személy székhelye található.(17)
32. Ebből következően az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés hasznos megválaszolása érdekében az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikkének 1. és 2. pontja szerinti kizárólagos joghatóság előzetes vizsgálata szükséges. A „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának értelmezése csak abban az esetben szükséges, ha az e rendelkezések szerinti kizárólagos joghatóság nem merül fel.
1. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke szerinti kizárólagos joghatóságról
a) Az ingatlanokkal kapcsolatos kizárólagos joghatóságról (a 24. cikk 1. pontja)
33. Először is kérdéses, hogy egy jogi személyiséggel nem rendelkező lakástulajdonosi közösség határozatain alapuló, az ingatlan kezelésével összefüggő pénzköveteléssel kapcsolatos eljárások olyan eljárások‑e, amelyek tárgya „ingatlanon fennálló dologi jog” vagy „ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete”.
34. Éppen az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés teszi világossá, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak – legalábbis a „Róma I” rendelet alkalmazására és a teljesítés helyének meghatározásakor alkalmazandó anyagi jogi rendelkezésekkel kapcsolatos esetleges jelentőségére tekintettel – kétségei vannak a tekintetben, hogy az alapügyben folyamatban lévő eljárás olyan eljárásnak tekintendő‑e, amelynek tárgya „ingatlanon fennálló dologi jog” vagy „ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete”.
35. A „Róma I” rendelet (7) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy e rendelet rendelkezéseinek összhangban kell állniuk egyebek mellett a „Brüsszel I” rendelettel.(18) A kérdést előterjesztő bíróság ezenfelül jogosan indul ki abból, hogy ez az úgynevezett összhang‑kötelezettség az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet és a „Róma I” rendelet közti viszonyra is érvényes.(19)
36. Ennek fényében feltételezhető, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azzal kapcsolatos értelmezési kételyei, hogy a jelen ügyben ingatlanon fennálló dologi jogról van‑e szó, e tekintetben az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikkének 1. pontjára is vonatkoznak.
37. Ahogy már korábban jeleztem, az alapeljárás tárgya olyan hátralékos összegek megfizetése, amelyekkel két tulajdonostárs állítólag az érintett ingatlan kezelését és karbantartását illetően tartozik. Így itt– a kérdést előterjesztő bíróság szavaival kifejezve – közös tulajdoni hányad tulajdonjogából mint ingatlanon fennálló dologi jogból származó kötelezettségekről van szó.
38. A Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikkének 1. pontja értelmében vett, ingatlanon fennálló „dologi jog” fogalmat önállóan és megszorítóan(20) kell értelmezni, oly módon, hogy a kérdéses jognak mindenkivel szemben (erga omnes) érvényesíthetőnek kell lennie.(21) Az ítélkezési gyakorlat megköveteli továbbá, hogy az eljárás tárgya e jog fennállása és terjedelme legyen.(22)
39. Az alapügyben ugyanakkor a közös képviselő keresete a tulajdonosi közösségnek az ingatlan közös helyiségeinek karbantartásával kapcsolatos összegek megfizetésére irányuló kötelmi jogi igényein alapul. Az alperes tulajdonostársak közös tulajdonon – eszmei tulajdoni hányad formájában – fennálló dologi jogait ez első körben nem érinti, így az idézett ítélkezési gyakorlat alkalmazásával kizárt a 24. cikk 1. pontja szerinti kizárólagos joghatóság.
40. Más értékelésre juthatnánk ugyanakkor abból következően, hogy a fellebbező az alapeljárásban, elmondása szerint, a keresettel együtt a követelés végrehajtásának biztosítására irányuló kérelmet(23) nyújtott be, amelyről ugyanakkor az elsőfokú bíróság nem hozott határozatot. Egy ilyen kérelem viszont kihathat az alperesi tulajdonrészekből származó dologi jogokra, például a rendelkezési joguk korlátozásával.(24) Ez megalapozná az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke 1. pontja első bekezdésének első fordulatán alapuló joghatóságot. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy a követelés végrehajtásának biztosítására irányuló kérelemnek az alapügyben milyen dologi jogi hatása van az alperesek tulajdonrészeit illetően.(25)
41. Csupán a teljesség kedvéért szükséges megjegyezni, hogy valamely tulajdonosi közösség képviselete nem minősülhet azonosnak valamely ingatlan használatával, ezért kizárt, hogy az alapügy tárgya „ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete” lenne.
b) A társaságokkal és jogi személyekkel kapcsolatos kizárólagos joghatóságról (a 24. cikk 2. pontja)
42. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikkének 2. pontja azon tagállam bíróságainak kizárólagos joghatóságát alapozza meg, amelynek területén a társaság vagy jogi személy székhelye található,(26) egyebek mellett az olyan eljárások tekintetében, amelyek tárgya azok szervei határozatának érvényessége (negyedik fordulat).
43. A társaságok és a jogi személyek közötti megkülönböztetésből először is az a következtetés vonható le, hogy az „egyedileg meg nem határozott személyekből álló közösségekre”, azaz az olyan, jogi személyiséggel nem rendelkező személyegyesülésekre, mint a jelen ügyben a bolgár jog szerinti lakástulajdonosi közösség, főszabály szerint a 24. cikk 2. pontja anélkül vonatkozik, hogy a társaság fogalmat közelebbről meg kellene vizsgálni.
44. Azt meg kell ugyanakkor jegyezni, hogy az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke 2. pontjának negyedik fordulata csak olyan eljárásokra terjed ki, amelyek tárgya valamely határozat érvényessége.(27) Ettől meg kell különböztetni azokat az eljárásokat, amelyek tárgya a vonatkozó határozatok végrehajtása, mint például a szóban forgó, az érintett határozatokból eredő összegek megfizetésére irányuló kereset.
45. Eszerint megállapítható, hogy a szóban forgó típusú eljárás esetében nincs szó az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke 2. pontjának negyedik fordulatán alapuló kizárólagos joghatóságról.
46. Abban az esetben, ha az alapeljárás keresetének tárgya nem alapoz meg az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke 1. pontja első bekezdésének első fordulatán alapuló kizárólagos joghatóságot sem,(28) az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontját kell megvizsgálni.
2. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontja szerinti különös joghatóságról
47. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának értelmezésére irányuló, előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés lényegében azt kívánja tisztázni, hogy a kérdéses fizetési igények szerződésből eredő igények‑e e rendelkezés értelmében.
48. Mivel az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet e tekintetben a „Brüsszel I” rendelet helyébe lépett, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában(29) abból indul ki, hogy az utóbbi rendelet előírásainak értelmezése az átdolgozott „Brüsszel I” rendeletre is érvényes, ha e két uniós jogi jogszabály rendelkezései egyenértékűnek tekinthetők. Amennyiben az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontja megfelel a „Brüsszel I” rendelet 5. cikkének 1. pontjában, valamint a Brüsszeli Egyezmény (a továbbiakban: egyezmény)(30) 5. cikke 1. pontjában foglalt korábbi szabályozásnak, a korábbi rendelkezések Bíróság általi értelmezése az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontjára is irányadó marad.(31)
49. A „Brüsszel I” rendelet 5. cikkének 1. pontjával kapcsolatban a Bíróság kimondta, hogy a szerződés megkötése nem minősül alkalmazási feltételének.(32) Valamely kötelezettség megállapítása viszont elengedhetetlen az alkalmazhatóságához, mivel e rendelkezés szerint az a hely határozza meg a joghatóságot, ahol a kereset alapjául szolgáló kötelezettséget teljesítették vagy teljesíteni kellett volna. E rendelkezés értelmében az „eljárás tárgya szerződés vagy szerződésből eredő igény” fordulat nem értelmezhető úgy, hogy az egy olyan helyzetre is vonatkozik, amelyben nem áll fenn egyik fél részéről a másik felé szabadon vállalt kötelezettség.(33)
50. Ebből a Bíróság arra a következtetésre jut, hogy a szerződésre vagy szerződésből eredő igényre alapított különös joghatósági szabály az egyik fél által a másik felé szabadon vállalt olyan jogi kötelezettséget feltételez, amelyen a felperes keresete alapul.(34)
51. E tekintetben a Bíróság olyan esetekben is megállapította a szükséges szabadon vállalt jelleget, amelyekben a vitatott kötelezettségek alapjául egyesületi szervek alapszabályai, illetve határozatai,(35) társasági jog szerinti ügyviteli tevékenység,(36) a légi utasok jogairól szóló rendelet(37) előírásai(38) vagy egyoldalú nyilatkozat(39) szolgált. Ezek az esetek azt mutatják, hogy a Bíróság nem értelmezi szűken az „eljárás tárgya szerződés vagy szerződésből eredő igény” fordulatot,(40) ugyanakkor az ítélkezési gyakorlatban gyakorta található formális hivatkozás arra, hogy az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 4. cikke szerinti általános és a különös joghatósági szabályok között főszabály‑kivétel viszony áll fenn.(41)
52. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés megválaszolása szempontjából ezért döntő jelentőségű, hogy az alapügyben felfedezhető‑e „az egyik fél által a másik felé szabadon vállalt kötelezettség”. E tekintetben azt kell vizsgálni, hogy a Bíróság által a Peters Bauunternehmung ügy(42) alapjául szolgáló szempontoknak a jelen esetben mennyiben lehet érvényt szerezni. Ezen ügy tárgya egy olyan fizetési kötelezettség minősítése volt, amely vállalkozások társulásában való önkéntes tagságon alapult. E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy „egy magánjogi egyesületbe történő belépés ugyanolyan típusú szoros kapcsolatot teremt a tagok között, mint amilyen a szerződő felek között fennálló kapcsolat”(43), és ebből következően jogszerűen lehet azokat szerződéses kötelezettségnek tekinteni az Egyezmény 5. cikkének első pontja értelmében.(44) A Bíróság szerint nincs jelentősége ebből a szempontból annak, „hogy ez a kötelezettség közvetlenül a belépésből vagy az egyesületi szerv belépéssel összefüggésben hozott határozatából származik”(45).
53. Az alapügyre tekintettel először azt szükséges ezért leszögezni, hogy azon határozat meghozatalának módja, amelyen a fizetési igény alapul,(46) vagy az a körülmény, hogy az érintett határozat hatályon kívül helyezését a hátralékos tulajdonostársak nem kérték, nem bír jelentőséggel annak megítélése kapcsán, hogy önkéntes‑e a tulajdonostársak e határozatból eredő kötelezettsége.
54. A lakástulajdonosi közösségben való tagságot illetően le kell szögezni, hogy az egyrészt törvényben előírt, mivel a jelen esetben irányadó bolgár jog kötelezően előírja a közös tulajdon tulajdonosi közösség általi kezelését. Másrészt a kezelés részleteit adott esetben szerződés szabályozza, és a közösségbe való belépés egy lakástulajdon szabad akaratból, az ingatlan közös tulajdonba tartozó helyiségeiben való tulajdonrészekkel együtt történő megszerzése útján történik. Ezek a szempontok megalapozzák annak elfogadását, hogy a tulajdonostársak szóban forgó, a tulajdonosi közösség irányába fennálló kötelezettsége esetén végeredményben szabad akaratból vállalt jogi kötelezettségről van szó.(47)
55. Ez a következtetés összhangban áll az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet célkitűzéseivel is. A (15) és (16) preambulumbekezdések alapján „[a] joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük” és „az alperes lakóhelyén […] kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani”. A Bíróság már a Peters Bauunternehmung ítéletben(48) leszögezte e tekintetben, hogy „mivel a tagállamok nemzeti jogában az egyesület székhelye jobbára egyben a tagságból származó kötelezettségek teljesítési helye, a [szerződésen alapuló joghatóság] alkalmazásából […] gyakorlati előny származik: ugyanis főszabály szerint az egyesület székhelye szerinti bíróság tudja a legjobban megítélni az egyesület alapszabályát, előírásait és határozatait, valamint azokat a körülményeket, amelyek a jogvita keletkezésével összefüggnek”.
56. Ezek a megfontolások jelen helyzetre is alkalmazhatónak tűnnek. Amint azt a lett kormány írásbeli észrevételében helyesen kiemeli, a lakástulajdon kezeléséből származó kötelezettségek kapcsán a határozathozatal helye(49) szerinti joghatóság megnyitása, amennyiben az megfelel a szóban forgó kötelezettség teljesítési helyének,(50) összhangban áll a 7. cikk 1. pontja szerinti különös joghatóság célkitűzésével, amint azt az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet (16) preambulumbekezdése is kifejezésre juttatja.
57. Ezzel különösen azt lehet elkerülni, hogy az adott esetben különböző tagállamokban lakóhellyel rendelkező tulajdonostársakkal szemben támasztott fizetési igényeket és az azok alapjául szolgáló határozatok érvényességével kapcsolatos kérdéseket eltérő bíróságok tárgyalják.
58. Az előbbi megfontolások alapján tehát azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdést úgy válaszolja meg, hogy az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 8. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett 24. cikke 1. pontja első bekezdésének első fordulatán alapuló esetleges kizárólagos joghatóság sérelme nélkül, az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti „szerződéses kötelezettségnek” tekintendők az olyan követelésekkel kapcsolatos eljárások, amelyek egy jogi személyiséggel nem rendelkező lakástulajdonosi közösség tagjainak többsége által meghozott olyan határozatokból erednek, amelyek kötelező erővel bírnak azokra is, akik a döntéshozatalkor nem szavaztak.
B. Következtetések a előzetes döntéshozatalra előterjesztett többi kérdést illetően
1. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
59. A „Róma I”rendelet alkalmazhatóságával kapcsolatos, előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés arra az esetre vonatkozik, ha az első kérdésre a válasz nemleges. Mivel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az első kérdésre igenlő választ adjon, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés megválaszolása nem feltétlenül szükséges.
60. A „Róma I” rendelet alkalmazhatóságával kapcsolatban mindazonáltal megfontolandó, hogy ez az alkalmazhatóság nem következik pusztán abból, hogy egy keresetre az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontja szerinti, szerződéssel vagy szerződésből eredő igénnyel kapcsolatos különleges joghatóság vonatkozik.(51) Figyelemmel kell lenni ugyanis a „Róma I” rendelet tárgyi hatálya alóli kivételekre. Az 1. cikke (2) bekezdésének f) pontja alapján a „Róma I” rendelet nem alkalmazható különösen „a társasági jogot, valamint a más jogi személyekre vagy jogi személyiség nélküli szervezetekre vonatkozó jogot érintő kérdésekre […]”. E kivételből az következik, hogy valamely jogi közösségnek a tagjaival szembeni fizetési igényeit kollíziós jogi szempontból nem a „Róma I” rendelet alapján kell megítélni, noha ezen igények az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet hasonló kivételt nem tartalmazó 7. cikkének 1. pontja értelmében vett „szerződés[ből eredő igénynek]” tekintendők.(52)
2. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
61. A „Róma II” rendelet alkalmazhatóságával kapcsolatos előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés csak a mind az első, mind a második kérdésre adott nemleges válasz esetére szól. Ennélfogva e kérdés megválaszolása – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre adott válaszjavaslatomra tekintettel – szükségtelen.
3. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésről
62. A „Róma I” rendelet 4. cikke (1) bekezdése b), illetve c) pontjának értelmezésével kapcsolatos, előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdés viszont arra az esetre vonatkozik, ha az első vagy második kérdésre adott válasz igenlő, amennyiben tehát egy szerződéses kötelezettség teljesítésének helyén alapuló különös joghatóság alkalmazhatóságából a szerződéses kötelezettségekre vonatkozó kollíziós szabályok alkalmazhatósága következik.
63. A „Róma I” rendelet alkalmazhatóságával kapcsolatos korábbi fejtegetéseimből(53) mindazonáltal kitűnik, hogy e rendelet az 1. cikke (2) bekezdésének f) pontja értelmében főszabály szerint nem alkalmazható az alapügy tárgyát képező jogviszonyra.
64. Amint azt már jeleztem,(54) mégis felismerhető, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésével lényegében azt kívánja megtudni, hogy milyen hatása van az alapügy vitatott pénzkövetelése alapjául szolgáló jogviszony minősítésének azokra a jogszabályokra, amelyek az érintett szolgáltatás teljesítési helyének meghatározására alkalmazandók.
65. Mivel az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróság részére olyan hasznos választ adjon, amely lehetővé teszi számára az előtte folyamatban lévő ügy elbírálását, adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. Továbbá, a Bíróság figyelembe vehet olyan uniós jogi normákat, amelyekre a nemzeti bíróság kérdésében nem hivatkozott.(55)
66. Ennek következtében a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésben a kifizetés iránti kereset alapjául szolgáló jogviszony minősítését illetően felmerülő, azt illető értelmezési kétely, hogy azt „szolgáltatási szerződésnek”(56) vagy „dologi jognak”(57) vagy „bérleti jognak”(58) kell‑e tekinteni, értelmezhető az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontjával kapcsolatos értelmezési kétely továbbfűzésének. Emellett szól különösen az, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban a Zakon za zadalzheniata i dogovorite (a kötelmekről és a szerződésekről szóló törvény) valamely követelés teljesítési helyének meghatározásával kapcsolatos 68. cikkére hivatkozik.
67. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdést ezért át kell fogalmazni, és úgy kell értelmezni, hogy a kérdés annak meghatározását célozza, hogy a szóban forgó kötelezettség teljesítési helyét az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontjának második francia bekezdése alapján kell‑e meghatározni.
68. Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontjának második francia bekezdése a szolgáltatási szerződésekre ugyanis a kötelezettség teljesítési helye meghatározásának autonóm uniós jogi szabályát tartalmazza, amennyiben a szóban forgó szerződés nem tartalmaz erre vonatkozó megállapodást. Ez alapján az a hely irányadó, ahol a szerződés szerint a szolgáltatást nyújtották, vagy kellett volna nyújtani.
69. A Bíróságnak a „Brüsszel I” rendeletnek az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának b) alpontjával megegyező szövegű 5. cikke 1. pontja b) alpontjával kapcsolatos ítélkezési gyakorlata alapján „a »szolgáltatások« fogalma magában foglalja legalábbis azt, hogy a szolgáltatásnyújtó fél meghatározott tevékenységet végez díjazás ellenében”(59)(60).
70. Kérdéses tehát, hogyan viszonyulnak az alapeljárás tárgyát képező, a tulajdonostársak által fizetendő összegek a lakástulajdonosi közösség képviseletének tevékenységéhez. A tevékenység lényegében az ingatlan karbantartásából és ezzel párhuzamosan különböző típusú szerződések harmadik személyekkel történő megkötéséből áll, ezen ügyviteli tevékenység végrehajtása, például az ingatlan közös tulajdonban álló helyiségeinek takarítása és karbantartása, javítások elvégzése vagy az energiaellátás érdekében.
71. Figyelembe veendő azonban, hogy ezt az ügyviteli tevékenységet nem szükségképpen ellenérték fejében látják el. Az ugyanis csak akkor van így, ha egy lakástulajdonokból álló ingatlan erre szakosodott szolgáltatót bíz meg a kezeléssel, és az nem önkéntes alapon, egy tulajdonostárs révén valósul meg. Ehhez jön még, hogy a tulajdonostársak által a közösségnek fizetendő összegek nem elhanyagolható részben adók és díjak fedezésére, és ezáltal nem harmadik személyek irányába fennálló, a lakástulajdonosi közösség nevében és javára vállalt szerződéses kötelezettségek teljesítésére szolgálnak.
72. Ezeknek a szóban forgó összegek vegyes, de legalábbis nem egységes természetére vonatkozó megfontolásoknak a tükrében a jogbiztonság és a joghatóság megállapítása kiszámíthatóságának elve(61) a jelen ügyhöz hasonló helyzetben megítélésem szerint megköveteli az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontja második francia bekezdésének alkalmazását.
73. Ennek megfelelően a teljesítés helyét az – átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontjának c) alpontja alapján – szubszidiárius jellegű 7. cikk 1. pontjának a) alpont alapján kellene megállapítani, amely szerint, ha az eljárás tárgya egy szerződés vagy szerződésből eredő igény, akkor a joghatóságot e rendelkezés értelmében a „vitatott kötelezettség teljesítésének helye” határozza meg.
74. A teljesítés helyének ennek megfelelő meghatározása során az úgynevezett Tessili‑szabály(62) alapján az eljáró bíróság államának kollíziós jogszabályai értelmében az említett kötelezettségre alkalmazandó lex causae irányadó.
75. Ennek során figyelembe kell venni, hogy az átdolgozott „Brüsszel I”rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontja értelmében vett teljesítési hely a vitatott konkrét kötelezettségre – azaz az alapügyben a fizetési kötelezettségre, és nem, mint a b) alpontban, a szerződésre jellemző szolgáltatásnyújtásra – tekintettel határozandó meg.(63)
76. Ezért azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdést fogalmazza át, annak érdekében, hogy az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontjára való hivatkozást világosabbá tegye, és azt az alábbi módon válaszolja meg:
Az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikkének 1. pontja úgy értelmezendő, hogy
– nem minősül a b) alpont második francia bekezdése szerinti „szolgáltatásnak” egy lakástulajdonosi közösségen keresztül folytatott kezelési tevékenység, amelynek keretében határozatokat hoznak az épület karbantartásának költségeiről;
– az ilyen határozatokból eredő fizetési kötelezettség teljesítési helye az eljáró bíróság államának kollíziós szabályai értelmében az a) alpont szerint az érintett jogviszonyra alkalmazandó szabályozás alapján határozandó meg.
VII. Végkövetkeztetések
77. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Okrazhen sad Blagoevgrad (blagoevgradi regionális bíróság, Bulgária) által feltett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1) Az 1215/2012/EU rendelet (átdolgozott „Brüsszel I” rendelet) 8. cikke (4) bekezdése első mondatának első fordulatával összefüggésben értelmezett 24. cikke 1. pontja első bekezdésének első fordulatán alapuló esetleges kizárólagos joghatóság sérelme nélkül, az 1215/2012/EU rendelet (átdolgozott „Brüsszel I” rendelet) 7. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti, szerződésből eredő igénynek tekintendők az olyan követelésekkel kapcsolatos eljárások, amelyek egy jogi személyiséggel nem rendelkező lakástulajdonosi közösség tagjainak többsége által meghozott olyan határozatokkal kapcsolatosak, amelyek kötelező erővel bírnak azokra is, akik a döntéshozatalkor nem szavaztak.
2) Az 1215/2012/EU rendelet (átdolgozott „Brüsszel I” rendelet) 7. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy
nem minősül a b) alpont második francia bekezdése szerinti „szolgáltatásnak” egy lakástulajdonosi közösségen keresztül folytatott kezelési tevékenység, amelynek keretében határozatokat hoznak az épület karbantartásának költségeiről;
az ilyen határozatokból eredő fizetési kötelezettség teljesítési helye az eljáró bíróság államának kollíziós szabályai értelmében az a) alpont szerint az érintett jogviszonyra alkalmazandó szabályozás alapján határozandó meg.
2 A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlament és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.), a továbbiakban: átdolgozott „Brüsszel I” rendelet.
3 A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, 2008. június 17‑i 593/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma I”) (HL 2008. L 177., 6. o.; helyesbítés: HL 2009. L 309., 87. o.), a továbbiakban: „Róma I” rendelet.
4 A tagállamokban a polgári és kereskedelmi ügyekben a bírósági és bíróságon kívüli iratok kézbesítéséről (iratkézbesítés), és az 1348/2000/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. november 13‑i, 1393/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 324., 79. o.), a továbbiakban: iratkézbesítési rendelet.
5 Lásd ebben az értelemben: 1994. március 3‑i Eurico Italia és társai ítélet (C‑332/92, C‑333/92 és C‑335/92, EU:C:1994:79, 11. és 13. pont).
6 Lásd például az iratkézbesítési rendeletnek az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 28. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 19. cikke szerinti, az eljárás felfüggesztésére vonatkozó kötelezettséget, ameddig megállapítást nem nyer, hogy az eljárást megindító iratot szabályszerűen továbbították‑e.
7 Az elmaradt, nem megfelelően vagy megfelelő időben történő kézbesítés elismerésre kifejtett joghatásához lásd az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 45. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
8 Pfeifer, E./Pfeiffer, M., in: Paulus D./Peiffer E. / Peiffer M., Europäische Gerichtsstands‑ und Vollstreckungsverordnung (Brüssel Ia), Kommentár, 28. cikk, 18. és 29. pont.
9 Queirolo, I., in: Magnus/Mankowski, ECPIL Commentary of Brussels Ibis Regulation, 28. cikk, 20. o.. Ehhez már korábban: Bot főtanácsnok A ügyre vonatkozó indítványa (C‑112/13, EU:C:2014:207, 53. és azt követő pontok) és a 2014. szeptember 11‑i ítélet (C‑112/13, EU:C:2014:2195, 51. és azt követő pontok).
10 1999. szeptember 7‑i Beck és Bergdorf ítélet (C‑355/97, ECLI:EU:C:1999:391, 22. pont); 2018. január 23‑i F. Hoffmann‑La Roche és társai ítélet (C‑179/16, ECLI:EU:C:2018:25, 45. pont); 2018. május 29‑i Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen és társai ítélet (C‑426/16, EU:C:2018:335, 31. pont); 2018. július 25‑i Confédération paysanne és társai ítélet (C‑528/16, EU:C:2018:583, 73. pont).
11 A 10. lábjegyzetben említett állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bíróság csak akkor utasíthatja el, hogy a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről határozzon, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan nem áll kapcsolatban az alapjogvita tényeivel vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi körülmények, amelyek ahhoz szükségesek, hogy a feltett kérdésekre hasznos módon válaszolhasson.
12 A szerződésen kívüli kötelmi viszonyokra alkalmazandó jogról szóló, 2007. július 11‑i 864/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet („Róma II” rendelet) (HL 2007. L 199., 73. o.; helyesbítés: HL 2016. L 39., 63. o.).
13 Lásd a jelen indítvány 5. pontját.
14 E rendelkezés német nyelvű változata e tekintetben eltér más nyelvi változatoktól, amelyek megfogalmazása részben kevésbé konkrét (az angol nyelvű szövegváltozatban „matters relating to a contract”, a spanyol nyelvű változatban: „materia contractual”, a francia nyelvű változatban: „en matière contractuelle”, a magyar nyelvű változatban: „egy szerződés”, az olasz nyelvű változatban: „materia contrattuale”, a román nyelvű változatban: „materie contractuală”).
15 Lásd ehhez még az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 27. cikkét.
16 Valamint ingatlan bérlete, illetve haszonbérlete.
17 Lásd a jelen indítvány 6. pontját.
18 A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.), a továbbiakban: „Brüsszel I” rendelet.
19 Lásd ebben az értelemben: 2017. június 15‑i Kareda ítélet (C‑249/16, EU:C:2017:472, 32. pont), hivatkozással a 2016. január 21‑i ERGO Insurance és Gjensidige Baltic ítéletre (C‑359/14 és C‑475/14, EU:C:2016:40, 43. pont).
20 Ezen alapelv rendszertani és teleologikus indokaihoz lásd már: a Schmidt ügyre vonatkozó indítványom (C‑417/15, EU:C:2016:535, 35. és 37. pont) és az ugyanebben az ügyben született 2016. november 16‑i ítélet (EU:C:2016:881, 28. és azt követő pontok).
21 A Komu és társai ítéletre (C‑605/14, EU:C:2015:833, 31. pont) hivatkozó 2015. december 17‑i Schmidt ítélet (C‑417/15, EU:C:2016:881, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22 A szintén a Komu és társai ítéletre (C‑605/14, EU:C:2015:833, 26. pont és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) hivatkozó Schmidt ítélet (C‑417/15, EU:C:2016:881, 30. pont).
23 A bolgár polgári perrendtartás 397. cikkének (1) bekezdése alapján az adós ennek keretében a bíróság által egyértelműen eltiltható az ingatlannal való rendelkezéstől.
Lásd: https://e‑justice.europa.eu/content_interim_and_precautionary_measures‑78‑bg‑de.do?member=1 (2018. november 26‑i állapot).
24 Ezzel összhangban a Bíróság a Komu és társai ítéletben (C‑605/14, EU:C:2015:833) úgy határozott, hogy az ingatlanon fennálló osztatlan közös tulajdon megbízott révén megvalósuló értékesítés útján történő megszüntetése iránti kérelem a dologi jogon alapuló joghatóság körébe tartozik.
25 Amennyiben a jelen ügyben a követelés végrehajtásának biztosítására irányuló kérelem az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikke 1. pontja első bekezdésének első fordulata alapján a bolgár bíróságok joghatóságát eredményezné, adott esetben e bíróságok joghatóságát a keresettel érvényesített, biztosított pénzkövetelést illetően ugyanezen rendelet 8. cikkének 4. pontja alapozná meg.
26 E rendelkezést illetően is eltérnek mindazonáltal az egyes nyelvi változatok: az angol nyelvi változat például a következő: „companies or other legal persons or associations of natural or legal persons”.
27 2008. október 2‑i Hassett és Doherty ítélet (C‑372/07, EU:C:2008:534, 26. pont).
28 Lásd ehhez a fenti 40. pontot.
29 2016. november 16‑i Schmidt ítélet (C‑417/15, EU:C:2016:881, 26. pont); 2017. március 9‑i Pula Parking ítélet (C‑551/15, EU:C:2017:193, 31. pont).
30 A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló 1968. szeptember 27‑i egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.).
31 Lásd ebben az értelemben: 2017. június 15‑i Kareda ítélet (C‑249/16, EU:C:2017:472, 27. pont). Lásd legutóbb: 2018. november 15‑i Kuhn ítélet (C‑308/17, EU:C:2018:911, 31. pont).
32 2015. január 28‑i Kolassa ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 38. pont); 2016. április 21‑i Austro‑Mechana ítélet (C‑572/14, EU:C:2016:286, 34. pont).
33 2013. március 14‑i Česká spořitelna ítélet (C‑419/11, EU:C:2013:165, 46. pont); 2015. január 28‑i Kolassa ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 39. pont); Austro‑Mechana ítélet (C‑572/14, EU:C:2016:286, 35. pont). Lásd még a Brüsszeli Egyezményhez: 1992. június 17‑i Handte ítélet (C‑26/91, EU:C:1992:268, 15. pont).
34 2017. június 15‑i Kareda ítélet (C‑249/16, EU:C:2017:472, 28. pont); Česká spořitelna ítélet (C‑419/11, EU:C:2013:165, 47. pont); Kolassa ítélet (C‑375/13, EU:C:2015:37, 39. pont); Austro‑Mechana ítélet (C‑572/14, EU:C:2016:286, 36. pont).
35 1983. március 22‑i Peters Bauunternehmung ítélet (34/82, EU:C:1983:87, 13. pont).
36 2015. szeptember 10‑i Holterman Ferho Exploitatie és társai ítélet (C‑47/14, EU:C:2015:574, 54. pont).
37 A visszautasított beszállás és légijáratok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról, és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i, 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelete (HL 2004. L 46., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 8. kötet, 10. o.).
38 2018. március 7‑i Flightright és társai ítélet (C‑274/16, C‑447/16 és C‑448/16, EU:C:2018:160, 64. pont). Lásd ezt megelőzően már: 2009. július 9‑i Rehder ítélet (C‑204/08, EU:C:2009:439, 28. pont).
39 2005. január 20‑i Engler ítélet (C‑27/02, EU:C:2005:33, 53. pont) (nyereményígéret).
40 Lásd ebben az értelemben már: Engler ítélet (C‑27/02, EU:C:2005:33, 48. pont).
41 2016. július 14‑i Granarolo ítélet (C‑196/15, EU:C:2016:559, 18. és a következő pont), hivatkozva a 2013. július 18‑i ÖFAB‑ítéletre (C‑147/12, EU:C:2013:490, 30. és a következő pont).
42 Peters Bauunternehmung ítélet (34/82, EU:C:1983:87, 13. pont).
43 Peters Bauunternehmung ítélet (34/82, EU:C:1983:87, 13. pont).
44 Ezt a tételt megerősítette az 1992. március 10‑i Powell Duffryn ítélet (C‑214/89, EU:C:1992:115) egy olyan joghatósági megállapodás részvényesekre való érvényességét illetően, amelyet a társaság létesítő okirata írt elő, valamint a már hivatkozott Engler ítélet (C‑27/02, EU:C:2005:33, 45. pont).
45 Peters Bauunternehmung ítélet (34/82, EU:C:1983:87, 18. pont).
46 Az idézett nemzeti rendelkezések alapján a karbantartás költségeit minden tulajdonostárs az eszmei tulajdoni hányada arányában viseli a tulajdonosi közgyűlés többségi döntése alapján. A vonatkozó határozat kötelező ereje tehát független attól, hogy a tulajdonostárs a határozatot támogatta‑e, vagy sem.
47 A C‑421/18. sz. ügyben a Bíróságnak azt kell majd tisztáznia, hogy ezek a megfontolások egy olyan esetre is igazak‑e, amelyben egy ügyvédi kamara keresetének tárgya, hogy érvényesítse egy tagjának tagdíjfizetési kötelezettségét.
48 Peters Bauunternehmung ítélet (34/82, EU:C:1983:87, 14. pont).
49 Ez megegyezik továbbá az ingatlan elhelyezkedésével is.
50 A teljesítési hely meghatározásához lásd mindenesetre az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdéshez fűzött fejtegetéseimet a 62. és azt követő pontokban.
51 A Bizottság hivatkozása az összhang kötelezettségére e tekintetben nem célravezető.
52 Lásd ebben az értelemben még: Von Hein in: Rauscher, Großkommentar EuZPR/EuIPR, Bd. III Rom I‑VO, Rom II‑VO, 4. Aufl. 2015, Art. 1 Rom I‑VO, Nr. 47.
53 Lásd a fenti 60. pontot.
54 Lásd a fenti 34. pontot.
55 Lásd legutóbb: 2018. augusztus 7‑i Smith ítélet (C‑122/17, EU:C:2018:631, 34. pont). Lásd még, egyebek mellett: 2017. június 22‑i E.ON Biofor Sverige ítélet (C‑549/15, EU:C:2017:490, 72. pont).
56 Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 7. cikke 1. pontja b) alpontjának második francia bekezdése szerinti szolgáltatás fogalma megegyezik a „Róma I” rendelet 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti fogalommal. Lásd ebben az értelemben: Paulus, in Paulus/Peiffer/Peiffer, Kommentar zur VO (EU) Nr. 1215/2012, 7. cikk, 97. pont, további hivatkozásokkal.
57 Lásd fentebb, az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet 24. cikkének 1. pontját illetően, a 33. és azt követő pontokat.
58 Lásd a fenti 41. pontot.
59 Lásd: 2009. április 23‑i Falco Privatstiftung és Rabitsch ítélet (C‑533/07, EU:C:2009:257, 29. pont). Lásd még: 2016. július 14‑i Granarolo ítélet (C‑196/15, EU:C:2016:559, 37. pont).
60 E tényállási elem értelmezése során a Bíróság szerint a „gazdasági érték” létrehozatala ellenszolgáltatásnak tekinthető, amennyiben nem azonosítható fizetési kötelezettség. Lásd például: 2013. december 19‑i Corman‑Collins ítélet (C‑9/12, EU:C:2013:860, 40. pont).
61 Lásd az átdolgozott „Brüsszel I” rendelet (15) és (16) preambulumbekezdését.
62 1976. október 6‑i Industrie tessili italiana Como ítélet (12/76, EU:C:1976:133).
63 Állandó ítélkezési gyakorlat az 1976. október 6‑i De Bloos ítélet (14/76, EU:C:1976:134) óta.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
IV/02149/2017
. IV/02149/2017
Első irat érkezett: 11/28/2017
Az ügy tárgya: A Kúria mellett eljáró másodfokú szolgálati bíróság Szf.7/2017/10. számú határozata elleni alkotmányjogi panasz (bíró elleni fegyelmi eljárás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. § alapján - a Kúria mellett eljáró másodfokú szolgálati bíróság Szf.7/2017/10. számú határozata és a Budapest Területén Működő Ítélőtábla mellett eljáró elsőfokú szolgálati bíróság Szf5/2017/20. számú határozata alaptövény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó ellen szabálysértési eljárás indult, amelyre figyelemmel a munkáltatói jogok gyakorlója fegyelmi eljárást kezdeményezett vele szemben. A bíróság határozatában megállapította, hogy az eljárás alá vont indítványozó - bíró - a bírói hivatás tekintélyét sértő magatartás tanúsításában vétkes, és ezért vele szemben a bírói tisztségből való felmentés indítványozása fegyelmi büntetést szabta ki. A bíróság egyúttal az indítványozó bírói tisztségből való felfüggesztését rendelte el. A másodfokú bíróság az elsőfokú határozatot helybenhagyta.
Az indítványozó szerint a támadott döntések sértik a diszkrimináció tilalmát, a tisztességes eljáráshoz való jogot és az ártatlanság vélelmét, mivel a szolgálati bíróság átemelt bizonyítékokat az egyébként felelősségre vonás nélkül lezárult büntető és szabálysértési eljárásból, és nem önállóan határozta meg a releváns bizonyítási rendet, korlátozva ezzel a szakértői bizonyítás teljeskörűségét, valamint kezdettől fogva a "bűnösség vélelme" érvényesült az eljárás során, továbbá a határozatot az indítványozónak nem is kézbesítették, így elzárva őt attól, hogy esetleges további jogi lépéseket tegyen..
Kúria mellett eljáró másodfokú szolgálati bíróság Szf.7/2017/10. számú határozata
Budapest Területén Működő Ítélőtábla melett eljáró elsőfokú szolgálati bíróság Szf5/2017/20. számú határozata
IV_2149_0_2017_inditvany_anonimizált.pdf
A határozat száma: 3037/2019. (II. 13.) AB végzés
Az ABH 2019 tárgymutatója: tisztességes eljáráshoz való jog
A határozat kelte: Budapest, 02/05/2019
3037_2019 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria mellett eljáró másodfokú szolgálati bíróság Szf.7/2017/10. számú határozatának alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó jogi képviselője útján (dr. Kadlót Erzsébet; 1122 Budapest, Városmajor utca 41/B.) alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panaszt nyújtott be az Alkotmánybírósághoz, melyben kérte a Kúria mellett eljáró másodfokú szolgálati bíróság (a továbbiakban: másodfokú szolgálati bíróság) Szf.7/2017/10. számú határozata, valamint a Budapest Területén Működő Ítélőtábla mellett eljáró elsőfokú szolgálati bíróság (a továbbiakban: elsőfokú szolgálati bíróság) SZF5/2017/20. számú határozata alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[3]	Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügy lényege az alábbiak szerint foglalható össze.
[4]	1.1. Az indítványozó ellen 2013 decemberében indult szabálysértési eljárásra figyelemmel a munkáltatói joggyakorló 2014 januárjában, illetve májusában fegyelmi eljárást kezdeményezett az indítványozóval szemben. A szabálysértési eljárás később büntetőeljárásként folytatódott tovább, amit a nyomozó hatóság 2015 augusztusában határozatával – a szabálysértési értékre tekintettel – megszüntetett. Ezt követően az eljárás ismét szabálysértési eljárásként folytatódott, amit a Pesti Központi Kerületi Bíróság 2016 januárjában hozott határozatával elévülésre hivatkozással szüntetett meg. Az elsőfokú szolgálati bíróság a büntető, illetve szabálysértési eljárásra tekintettel a fegyelmi eljárást felfüggesztette, majd azok megszüntetését követően elrendelte annak folytatását.
[5]	A megismételt fegyelmi eljárás eredményeképpen az elsőfokú szolgálati bíróság határozatában a bírói tisztségből való felmentés indítványozásának fegyelmi büntetését szabta ki, egyúttal elrendelte az indítványozó bírói tisztségből való felfüggesztését. A határozattal szemben az indítványozó fellebbezéssel élt, amelyben elsődlegesen a fegyelmi eljárás elévülés miatti megszüntetését; másodlagosan megalapozatlanság, eljárási szabálysértés és indokolás hiányossága miatti hatályon kívül helyezését; harmadlagosan pedig enyhébb fegyelmi büntetés alkalmazását kérte. A másodfokú szolgálati bíróság az indítványozó fellebbezése nyomán vizsgálta az elévülés kérdéskörét, a bizonyítási eljárás jogszerűségét, a fegyelmi eljárásra vonatkozó követelményeknek való megfelelést, valamint az eljárás tisztességes voltát.
[6]	Az elévüléssel kapcsolatban utalt arra, hogy ebben a kérdéskörben már jogerősen döntött az elsőfokú szolgálati bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasító határozatában, amely továbbra is kötőerővel bír. Megállapította továbbá, hogy a megismételt eljárásban az elsőfokú szolgálati bíróság eleget tett a számára előírt bizonyítási kötelezettségnek, mérlegelésében helyes következtetésre jutott úgy a tényállás megállapítása, mint a szankció kiszabása terén. A kisebb jelentőséggel bíró eljárási hibák pedig a másodfokú szolgálati bíróság előtti eljárásban korrigálhatóak voltak. Mindezek alapján az elsőfokú szolgálati bíróság határozatát helybenhagyta.
[7]	2. Az indítványozó ezt követően fordult alkotmányjogi panasszal az Alkotmánybírósághoz. Panaszában számos alkotmánybírósági határozatra hivatkozott annak alátámasztásaképp, hogy az Alkotmánybíróság a szolgálati jogvita tekintetében is rendelkezik hatáskörrel az alkotmányjogi panasz elbírálására.
[8]	2.1. Állítása szerint a fegyelmi eljárás során sérült az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében elismert tisztességes (fair) bírósági eljáráshoz való jog, mivel a bizonyítás nem volt teljes körű. Kifogásolta, hogy az eljárt szolgálati bíróságok a büntető és a szabálysértési eljárás során felmerült bizonyítékokat emelték be a fegyelmi eljárásba, önálló bizonyítási eljárást nem folytattak le, ezáltal korlátozva a szakértői bizonyítás teljeskörűségét is. Sérelmezte az indítványozó, hogy olyan büntető és szabálysértési eljárások bizonyítékai kerültek felhasználásra a fegyelmi eljárás során, amely eljárások bárminemű felelősségre vonás nélkül zárultak, így azok esetleges kimenetele is ismeretlen maradt. Ennek ellenére a legsúlyosabb szolgálati jogkövetkezmény került alkalmazásra az indítványozóval szemben.
[9]	Utalt arra is, hogy a szolgálati bírósági joggyakorlat anonimizált formában sem hozzáférhető, amely tény nagyban nehezíti a fegyelmi eljárások „tipikus” alakulásának, illetve a szankciókiszabás gyakorlatának követését.
[10]	Az indítványozó előadása szerint nem egyeztethető össze a fair bírósági eljárással az sem, hogy a jogerős – már nem fellebbezhető – határozatot csupán a jogi képviselőjének kézbesítették, így őt „munkajogi értelemben ex lex állapotba helyezve” elzárták attól, hogy a további jogi lépések megtételét időben megfontolja.
[11]	2.2. Mindezen túl az indítványozó nézete szerint sérült az Alaptörvény XXVIII. cikk (2) bekezdésében elismert ártatlanság vélelme is, mivel a fegyelmi eljárás során kezdettől fogva a „bűnösség elve” érvényesült, tekintettel arra, hogy azt megelőzően „büntető jellegű” eljárás folyt az indítványozóval szemben.
[12]	2.3. Végül az indítványozó az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésének sérelmére is hivatkozott. Állítása szerint súlyosan diszkriminatív helyzetbe került azáltal, hogy az eljárt szolgálati bíróságok nem megfelelően értelmezték, illetve alkalmazták a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény (a továbbiakban: Bjt.) 110. §-át. A Bjt. 110. § (2) bekezdése értelmében ugyanis, ha a fegyelmi vétség miatt büntetőeljárás is indul és az a büntetőjogi felelősséget megállapító határozattal fejeződik be, akkor az eljárás jogerős befejezésétől számított egy éven túl nincs helye fegyelmi felelősségre vonásnak. Az indítványozó esetében a büntetőeljárás 2015 augusztusában – bűncselekmény hiányában – került megszüntetésre, míg fegyelmi felelősségének kérdésében 2017 szeptemberében született jogerős szolgálati bírósági döntés, amelyre nézetei szerint már nem lett volna lehetőség. Igaz ugyan, hogy a büntetőjogi felelősségének megállapítására nem került sor a büntetőeljárás során, mégis hátrányosabb helyzetbe került, mint azok a bírótársai, „akiket egyébként büntetőjogilag elmarasztalnak”, mivel velük szemben egy éven túl nem lett volna folytatható a fegyelmi eljárás.
[13]	Az indítványozó azzal érvelt, hogy amennyiben a törvény a súlyosabb, marasztalással záruló esetekre biztosítja a fegyelmi eljárás alóli mentesülés lehetőségét, úgy a fegyelmi eljárás hatályát a marasztalással nem záruló esetekben sem lehet korlátlan ideig fenntartani. Hivatkozott az Alkotmánybíróság – elévülés kérdéskörével kapcsolatos – 41/1993. (VI. 30.) AB határozatára, majd akként foglalt állást, hogy az a követelmény, miszerint az elkövetőt nem lehet indokolatlanul hosszú ideig bizonytalanságban tartani, nem csak a büntetőjogra, hanem a fegyelmi eljárásokra egyaránt vonatkozik. A tételes jogból hivatkozott a Bjt. 110. § (1) bekezdésére mint abszolút elévülési korlátra, amely alapján a fegyelmi eljárás nem kezdeményezhető a fegyelmi vétséget képző magatartás befejezésétől számított három év elteltével.
[14]	Annak alátámasztásaképpen, hogy a jelen alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügyben is megvalósulhatott a hátrányos megkülönböztetés, az indítványozó hivatkozott az Alkotmánybíróság 3206/2014 (VII. 21.) AB határozatára, amely az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdése vonatkozásában megállapította, hogy az „egyéb helyzet szerinti különbségtétel” fordulat biztosítja a garanciát arra, hogy az előre nem látható helyzetek szerinti különbségtétel se eredményezzen a jogalanyok között hátrányos megkülönböztetést.
[15]	3. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (1) és (2) bekezdéseiben meghatározottak alapján tanácsban eljárva vizsgálta, hogy az Abtv. 27. §-ára alapított indítvány megfelel-e az alkotmányjogi panasz befogadására vonatkozó követelményeknek.
[16]	3.1. A másodfokú határozat kézbesítésére 2017. szeptember 26-án került sor, míg az alkotmányjogi panaszt az indítványozó 2017. november 24-én adta postára, így megállapítható, hogy az indítvány határidőn belül került előterjesztésre.
[17]	A másodfokú szolgálati bíróság határozata az ügy érdemében hozott, eljárást befejező döntés, így azzal szemben alkotmányjogi panasznak helye van. Az indítványozó a szolgálati jogvitában eljárás alá vontként vett részt, így érintettsége fennáll, továbbá az Abtv. 27. § b) pontjában előírt jogorvoslati jogát is kimerítette.
[18]	3.2. Az Alkotmánybíróság emlékeztet arra, hogy a kérelem akkor felel meg a határozottság követelményének, ha egyértelműen megjelöli az Alaptörvény által elismert jog sérelmének a lényegét, valamint tartalmaz indokolást arra nézve, hogy a sérelmezett bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény felhívott rendelkezéseivel.
[19]	Az indítvány az 2.1. (Indokolás [8]–[10]) és a 2.3. pontok (Indokolás [12]–[14]), (Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdés és XV. cikk (2) bekezdés) tekintetében megfelel az Abtv. 52.§ (1b) szerinti határozottság követelményének, mivel tartalmaz az Alkotmánybíróság hatáskörére vonatkozó hivatkozást, valamint megjelöli az Alaptörvényben biztosított jogok sérelmének lényegét és az Alaptörvény megsértett rendelkezéseit. Megjelöli továbbá az alaptörvény-ellenesnek tartott bírói döntést és kifejezetten kéri annak megsemmisítését, illetve tartalmaz indokolást is arra nézve, hogy a sérelmezett bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény megjelölt rendelkezéseivel.
[20]	Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az indítvány érdemi elbírálásának akadálya, ha az indokolás hiányosságai miatt a kérelem nem felel meg a határozottság követelményének, illetve nem kapcsolja össze alkotmányjogilag értékelhető módon az Alaptörvény felhívott rendelkezését a sérelmezett döntéssel {3058/2016. (III. 22.) AB végzés, Indokolás [11], 3102/2015. (V. 26.) AB végzés, Indokolás [24], 34/2014. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [212]}.
[21]	Az indítványozó az Alaptörvény XXVIII. cikk (2) bekezdése sérelmének vonatkozásában mindössze annyit adott elő, hogy a „büntető jellegű” eljárások végett a fegyelmi eljárás során kezdettől fogva a „bűnösség vélelme” érvényesült. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítvány ezen panaszelem tekintetében alkotmányjogilag értékelhető indokolást nem tartalmaz, így nem felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) és e) pontjaiban foglalt határozottság követelményének.
[22]	3.3. Az indítványozó az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmével kapcsolatban előadta, hogy a jogi képviselő eljárását nehezítő körülmény a szolgálati bíróságok joggyakorlatának hozzáférhetetlensége. Az Abtv. 27. §-a alapján – amelyre az indítványozó az alkotmányjogi panaszát alapította – az alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben van helye alkotmányjogi panasznak. Mivel az indítvány ezen eleme nem a bírói döntéssel – valamint a szolgálati bíróság által alkalmazott jogszabállyal sem – kapcsolatos, úgy annak vizsgálatára az Alkotmánybíróságnak nincsen törvényes jogalapja.
[23]	4. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 29. §-a értelmében az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. Ezen feltételek meglétének a vizsgálata az Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörébe tartozik.
[24]	4.1. Az indítványozó az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében elismert fair eljáráshoz való jogának sérelmét arra hivatkozva állította, hogy az ügyében eljárt szolgálati bíróságok által lefolytatott bizonyítás nem volt teljes körű, mivel a büntető, illetve szabálysértési eljárásban beszerzett bizonyítékok kerültek felhasználásra.
[25]	Megállapítható, hogy ezen panaszelem a bizonyítási eljárás megfelelőségének felülvizsgálatára irányul. Az Alkotmánybíróság korábbi döntéseiben már rámutatott arra, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében elismert fair eljáráshoz való jog nem tartalmaz konkrét előírást a bizonyítás rendszerével, a bizonyítékok beszerzésével, felhasználhatóságával, illetve kizárásával kapcsolatban. A konkrét bizonyítási szabályok kialakítása a jogalkotó feladata és ezen szabályok helyes tartalmának megállapítása bírósági jogértelmezés kérdése. Az esetleges téves jogértelmezés önmagában nem vezet szükségképpen az Alaptörvény sérelmére, amely vonatkozik a bizonyítékok kizárására is {3357/2017. (XII. 22.) AB határozat, Indokolás [54]; 3101/2014. (IV. 11.) AB végzés, Indokolás [17]–[19]}. Az Alkotmánybíróság korábban szintén megállapította, hogy „[a]míg a bizonyíték felhasználása vagy értékelése Alaptörvényben biztosított jogot nem sért, az Alkotmánybíróság tartózkodik a bizonyítékok felülvizsgálatától” {3107/2015. (VI. 9.) AB végzés, Indokolás [11]}. A szolgálati jogvita során – amelynek tárgya a Bjt. 105. § b) pontja szerinti, a bírói tekintélyt veszélyeztető magatartás elkövetése – megállapításra került, hogy a felhasznált, közokiratba foglalt bizonyítékok a vonatkozó alaki jogi rendelkezések maradéktalan betartása mellett kerültek beszerzése, amely megállapítást az indítványozó maga sem vont kétségbe. Mindössze annyit adott elő alkotmányjogi panaszában, hogy a szolgálati bíróságok átemeltek bizonyítékokat a felelősségre vonás nélkül záruló büntető, illetve szabálysértési eljárásból.
[26]	Az indítványozó által sérelmezett bizonyítás teljességével kapcsolatban az Alkotmánybíróság emlékeztet töretlen gyakorlatára annak tekintetében, hogy az eljárás során előadott érvek, illetve beszerzett bizonyítékok értékelése, a következtetések mérlegelés alapján való levonása, illetve a tényállás, valamint annak megalapozottságának megállapítása a jogalkalmazó számára fenntartott feladatok, így kívül esnek az Alkotmánybíróság vizsgálódási körén {lásd: 7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [33]; 3207/2015. (X. 27.) AB végzés, Indokolás [12]; 3012/2016. (I. 25.) AB végzés, Indokolás [11]; 3067/2016. (IV. 11.) AB végzés, Indokolás [18]; 3151/2018. (V. 7.) AB végzés, Indokolás [14]}.
[27]	Mindezek alapján, az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy az eljáró szolgálati bíróságok bizonyítási eljárásával kapcsolatban sem a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, sem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés nem merült fel.
[28]	4.2. Az indítványozó szintén az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésével ellentétesnek találta a másodfokú szolgálati bíróság azon eljárását, hogy a jogerős határozatot számára nem, csak jogi képviselője részére kézbesítette. Állítása szerint így elzárták attól, hogy a további jogi lépések megtételét időben megfontolja.
[29]	Mindazon túl, hogy a másodfokú szolgálati bíróság az eljárás során alkalmazandó jogszabályoknak megfelelően járt el mikor a jogerős határozatot a jogi képviselő számára kézbesítette (lásd: a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 97. §), az indítványozó fenti állításával ellentétes az a tény, hogy alkotmányjogi panasza határidőn belül került előterjesztésre. Tekintettel arra, hogy a másodfokú szolgálati bíróság jogerős határozata rendes jogorvoslattal már nem támadható, azzal szemben csupán az Alkotmánybíróság előtt lehet alkotmányossági eljárást kezdeményezni, amely határidőn belül került benyújtásra. Ezért az Alkotmánybíróság az indítványozó által hivatkozott, munkajogi értelemben vett „ex lex” állapot fennálltát nem állapította meg, ahogyan az Abtv. 29. §-ban meghatározott feltételek meglétét sem.
[30]	4.3. Az indítványozó az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében elismert hátrányos megkülönböztetés tilalmának sérelmét arra hivatkozva állította, hogy az eljáró szolgálati bíróságok a Bjt. 110. §-át nem megfelelően értelmezték, illetve alkalmazták, mivel hátrányosabb helyzetbe került, mint azon bírótársai, amelyek büntetőjogi felelőssége egyébként megállapításra került.
[31]	A Bjt. 110. § (2) bekezdése értelmében fegyelmi felelősség megállapítására a büntetőeljárás befejezésétől számított egy éven túl abban az esetben nincsen mód, amennyiben az büntetőjogi felelősségre vonással zárul. Az indítványozó esetében a büntetőeljárás bűncselekmény hiányában megszüntetésre került, tehát büntetőjogi felelősségre vonásra nem került sor. Az eljárt szolgálati bíróságok az eset körülményeit mérlegelve megállapították, hogy a Bjt. 110. § (2) bekezdésében megfogalmazott egy éves korlát – tekintettel a büntetőjogi felelősségre vonás hiányára – nem áll fenn, így nem látták annak akadályát, hogy az indítványozó fegyelmi felelősségét több, mint egy évvel a büntetőeljárás befejezését követően megállapítsák. Az indítványozó olvasatában a törvény nyilvánvalóan nem értelmezhető akként, hogy a büntetőjogi marasztalással záruló esetben biztosított egyéves korlát vagy valamely más kedvezmény nem jár automatikusan a büntetőjogi marasztalással nem záruló esetekben. Nézetei szerint ezáltal az „enyhébb esetekben” a fegyelmi felelősségre vonás lehetősége korlátlan ideig fenntartható lenne.
[32]	Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata alapján „[a] jogszabályokat a bíróságok értelmezik, az Alkotmánybíróság csak az értelmezési tartomány alkotmányos kereteit jelölheti ki. Ez a jogkör azonban nem teremthet alapot arra, hogy minden olyan esetben beavatkozzon a bíróságok tevékenységébe, amikor olyan (állítólagos) jogszabálysértő jogalkalmazásra került sor, mely egyéb jogorvoslati eszközzel már nem orvosolható. Sem a jogállamiság elvont elve, sem a tisztességes eljárás alapjoga, sem a diszkrimináció tilalma nem teremthet alapot arra, hogy az Alkotmánybíróság a bírósági szervezet feletti »szuperbíróság« szerepébe lépjen, és hagyományos jogorvoslati fórumként járjon el” {Lásd elsőként: 3325/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [14]; legutóbb: 3205/2017. (VII. 21.) AB végzés, Indokolás [20]; 3326/2017. (XI. 30) AB végzés, Indokolás [29]}.
[33]	5. Az eddig kifejtettek alapján az Alkotmánybíróság arra a következtetésre jutott, hogy az indítványozó nem vetett fel olyan alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést, illetve bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet, amelyre tekintettel az alkotmányjogi panasz érdemi vizsgálata indokolt lett volna.
[34]	Következésképpen az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz nem felel meg a törvényi feltételeknek, így azt az Abtv. 27. §-a, 29. §-a, 52. § (1b) bekezdés b), e) pontjai, valamint az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és f) pontjai alapján visszautasította.
. Constitutional complaint against the decision No. Szf.7/2017/10 of the Second Instance Service Court at the Curia (disciplinary procedure against a judge)
. 3037/2019. (II. 13.)

matches: Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság