text:
2014. október 22.(*)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Adójogszabályok – Szerencsejátékkal megszerzett nyereményből származó jövedelem – A külföldön szerzett nyeremény és a belföldi létesítményben szerzett nyeremény eltérő adóztatása”
A C‑344/13. és a C‑367/13. sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Commissione tributaria provinciale di Roma (Olaszország) a Bírósághoz 2013. június 24‑én és július 1‑jén érkezett, 2013. május 28‑i határozataival terjesztett elő az előtte
az Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli
tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Ó Caoimh, C. Toader (előadó), E. Jarašiūnas és C. G. Fernlund bírák,
– C. Blanco és P. P. Fabretti képviseletében M. Rosa és S. Cristaldi avvocati,
– az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: G. De Bellis avvocato dello Stato,
– a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben, segítőik: P. Vlaemminck és R. Verbeke advocaten,
– az Európai Bizottság képviseletében D. Recchia és W. Roels, meghatalmazotti minőségben,
1 A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmek az EK 46. cikk és az EK 49. cikk, jelenleg az EUMSZ 52. cikk és az EUMSZ 56. cikk értelmezésére irányulnak.
2 E kérelmeket C. Blanco, illetve P. P. Fabretti, valamint az Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli (a továbbiakban: Agenzia) között, adómegállapító határozataik tárgyában folyamatban lévő két jogvita keretében terjesztették elő.
3 A pénzügyi rendszereknek a pénzmosás, valamint terrorizmus finanszírozása céljára való felhasználásának megelőzéséről szóló, 2005. október 26‑i 2005/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 309., 15. o.) a 2. cikke (1) bekezdése 3. pontjának f) alpontjában előírja, hogy ezen irányelvet a kaszinókra is alkalmazni kell.
4 A jövedelemadóra vonatkozó szabályok egységes szövegéről szóló, 1986. december 22‑i 917. sz. köztársasági elnöki rendelet (decreto del Presidente della Republica n. 917 – Approvazione del testo unico delle imposte sui redditi) alapügyben szereplő tényállás bekövetkezésekor hatályos változata 67. cikke (1) bekezdésének d) pontja (a GURI 1986. december 31‑i 302. rendes különszáma; a továbbiakban: 917/86. sz. DPR) a jövedelemadó alapjába beszámítandó egyéb jövedelemnek minősíti „a lottónyereményeket, a nyereményjátékokból, a nyilvánosság részére szervezett játékokból és fogadásokból származó nyereményeket, valamint az ügyességi játékokból vagy sorsolásból származó díjakat”.
5 E rendelet 69. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy a 67. cikk (1) bekezdésének d) pontja szerinti nyeremények és díjak „az adózási időszakban szerzett teljes összegbe számítandó levonás nélkül jövedelemnek minősülnek”.
6 A jövedelemadó megállapítására vonatkozó közös rendelkezések megállapításáról szóló, 1973. szeptember 29‑i 600. sz. köztársasági elnöki rendelet (a GURI 1973. október 16‑i 268. rendes különszáma) 30. cikkének első bekezdése előírja:
„[…] a szerencse‑ és ügyességi játékokból, a sorsolásból, a tippjátékokból és a fogadásokból származó, az állam, a köz‑ vagy magánjogi személyek és a jelen rendelet 23. cikkének első bekezdésében meghatározott személyek által nyújtott nyeremények a forrásadó‑levonás hatálya alá tartoznak az áthárítás lehetőségével, azon esetek kivételével, amikor egyéb rendelkezések már előírják a forrásadó‑levonás alkalmazását. Az adólevonást nem kell alkalmazni, amennyiben a nyeremények teljes értéke […] nem haladja meg az 50 000 lírát [25,82 euró]; ha meghaladja e határértéket, akkor a teljes összeg forrásadó‑köteles.”
7 E rendelkezés nem alkalmazandó azonban az olasz szerencsejáték‑létesítmények által kifizetett nyereményekre, mivel e rendelet 30. cikkének hetedik bekezdése szerint az e létesítmények által nyújtott nyereményekre vonatkozó levonás az előadások után fizetendő, az 1999. február 26‑i 60. sz. törvényerejű rendelettel (a GURI 1999. március 12‑i 59. sz., 5. o.) bevezetett szórakoztatási adóvá átalakított adó részét képezi.
8 Egyébiránt az 1999. február 26‑i 60. sz. törvényerejű rendelettel módosított, az előadások után fizetendő adóról szóló, 1972. október 26‑i 640. sz. köztársasági elnöki rendelet (decreto del Presidente della Republica n. 640 – imposta sugli spettacoli) (a GURI 1972. november 11‑i 292. rendes különszáma) 3. cikke szerint a szórakoztatási adó megfizetésére köteles szerencsejáték‑létesítmények már nem kötelesek az adó áthárítására a nézők, a résztvevők vagy a fogadók tekintetében. Ezen adó alapját a nyilvánosság számára értékesített belépőjegyek összege, a játékra beszedett és a játékosok részére nyeremény címén kifizetett összegek közötti napi pozitív különbözet, valamint a játék folytatásával összefüggő bármely egyéb bevétel képezi.
Az alapeljárások és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A C‑344/13. sz. ügy
9 Az Agenzia 2011. december 1‑jén három adómegállapító határozatot közölt C. Blancóval, amelyekben azt rótta fel neki, hogy a 2007 és 2009 közötti valamennyi adóév vonatkozásában elmulasztotta a jövedelemadó‑bevallást, valamint, hogy nem jelentett be a más tagállamokban, valamint harmadik államokban található kaszinókban szerzett nyereményeknek megfelelő 410 227 euró összeget 2007‑ben, 25 969 euró összeget 2008‑ban, 46 028 euró összeget 2009‑ben. Az Agenzia állítja, hogy ezen összegeket bele kellett volna számítani C. Blanco adóköteles jövedelmébe, mivel azok a 917/86. sz. DPR 67. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti „egyéb jövedelmek” közé tartoznak. Következésképpen C. Blanco a 2007. adóév vonatkozásában 488 703,16 euró, a 2008. adóév vonatkozásában 23 919,86 euró, a 2009. adóév vonatkozásában pedig 41 291,89 euró megfizetésére felszólító adómegállapító határozatot kapott a természetes személyek jövedelemadója, adónövekmény és bírság címén.
10 C. Blanco több keresetet is indított ezen adómegállapító határozatokkal szemben. E kereseteket egyesítették tárgyaik és az alapügy felperesének kapcsolódása okán. C. Blanco álláspontja szerint egyrészt az Agenzia által alapul vett információkat elővigyázatosan kell felhasználni, mivel olyan internetes oldalról származnak, amely csak a nyeremények bruttó értékét veszi figyelembe, és figyelmen kívül hagy az e nyereményeket befolyásoló számos tényezőt, mint például a „stacking” gyakorlatát, a veszteségeket és a költségeket. Másrészt megerősíti, hogy az adómegállapító határozat sérti különösen a nemzetközi megállapodások által előírt kettős adóztatás tilalmának elvét – utalva a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) által kidolgozott jövedelem‑ és tőkeadózási modellegyezmény 2. cikkére –, az EUMSZ 56. cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságának elvét, és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 21. cikke és az EUMSZ 18. cikk és az EUMSZ 49. cikk szerinti a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét. C. Blanco hátrányosan megkülönböztető bánásmódra hivatkozik, mivel az Olaszországban szerzett nyeremények mentesülnek a bejelentési kötelezettség alól, és nem jövedelemadó‑kötelesek, mivel a szórakoztatási forráspótadó alá tartoznak, és mivel a más tagállamban szerzett nyeremények már az utóbbi tagállamokban forrásadó‑kötelesek voltak, azok nem adókötelesek Olaszországban.
11 E tekintetben C. Blanco az általa hasonlónak minősített Lindman‑ítélet (C‑42/02, EU:C:2003:613) alapjául szolgáló ügyre hivatkozik, amelyben a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az EK 49. cikkel ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely szerint a más tagállamokban szervezett szerencsejátékokból származó nyeremények adóköteles jövedelemnek, míg az e tagállamban szervezett szerencsejátékokból származó nyeremények adómentes jövedelemnek minősülnek. Álláspontja szerint a kérdést előterjesztő bíróságnak mellőznie kell a nemzeti szabályozás alkalmazását hátrányosan megkülönböztető jellege okán, különösen mivel az ellentétes az EUMSZ 56. cikkel.
12 Az Agenzia vitatja az alapkereset megalapozottságát, és annak elutasítását kéri. Álláspontja szerint a hatályos jogszabályoknak megfelelően járt el, és általában hivatkozik az adómegállapító határozatban foglalt részletesebb érvelésre, amelyben megállapította, hogy az érintett adóévek vonatkozásában az alapügy felperese elmulasztott jövedelemadó‑bevallást tenni.
13 A kérdést előterjesztő bíróság elutasítja a kettős adóztatásra alapított jogalapot, úgy ítélve, hogy különbséget kell tenni azon adó között, amelyet a szerencsejáték‑létesítménynek kell megfizetni, és a között, amelyet a nyertesnek. Ugyanis a szerencsejáték‑létesítmény és a nyertes adóterhe eltérő adójogi aktusokon alapul.
14 Bár e bíróság elismeri, hogy eltérő adójogi bánásmód áll fenn annak függvényében, hogy a szerencsejáték‑nyereményeket Olaszországban vagy más tagállamban szerezték, ezen eltérő bánásmód csak az ilyen eltérés igazolására alkalmas indokok hiányában minősül tiltott hátrányos megkülönböztetésnek.
15 Az említett bíróság megerősíti, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az ilyen eltérő bánásmód igazoltnak tekinthető, ha valamely kifejezetten eltérést engedő rendelkezés – mint például az EUMSZ 62. cikkben hivatkozott EUMSZ 52. cikk – hatálya alá tartozik, és a közrend, a közbiztonság és a közegészségügy biztosítására irányul, miközben megfelel az arányosság elvének, és koherens és szisztematikus módon ténylegesen biztosítja a cél megvalósítását.
16 A kérdést előterjesztő bíróság szerint az olasz jogszabályok nem a belföldi szerencsejáték‑létesítmények védelmére, hanem inkább a pénzmosási gyakorlatoktól és a tőkéknek az elkövetők által külföldön történő tisztára mosásától, valamint az ellenőrizhetetlen eredetű tőkék külföldre menekítésétől vagy Olaszországba történő behozatalától való eltántorításra irányulnak.
17 E bíróság álláspontja szerint szükséges, hogy a Bíróság pontosan értékelje a nemzeti jogalkotót ilyen szabályozás elfogadására vezető indokokat, és hogy az olasz kormány előadhassa, hogy miért adóztatja meg a külföldön szerencsejátékkal megszerzett nyereményeket.
18 Ebben a helyzetben a Commissione tributaria provinciale di Roma eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatalra a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétesek–e az [EUMSZ 56.] cikk[…]el az Olaszországban lakóhellyel rendelkező személyek által az Európai Unió valamely tagállamában található játékkaszinóban megszerzett nyereményre vonatkozóan előírt adóbevallási és adófizetési kötelezettségek, ahogyan azokat a [917/86. sz. DPR] 67. cikk[…] [(1) bekezdésének] d) pontja szabályozza, vagy azokat az [EUMSZ 52.] cikk alapján közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok igazolják?”
A C‑367/13. sz. ügy
19 Az Agenzia 2011. december 6‑án a 2009. év vonatkozásában adómegállapító határozatot közölt P. P. Fabrettivel, amelyben 45 327,48 euró összeg megfizetését kéri, mivel P. P. Fabretti nem vallott be 52 000 euró összeget, amelyet egy másik tagállamban található kaszinóban, pókeren szerzett.
20 P. P. Fabretti a C. Blanco által előadott indokokkal azonos indokokkal vitatja ezen adómegállapító határozatot, és keresetet indított azzal szemben. Az Agenzia a C. Blancóval szemben előadott érvekkel analóg érvekre hivatkozik.
21 A Commissione tributaria provinciale di Roma a C‑344/13. sz. ügy alapjául szolgáló első ítéletében szereplő indokokkal analóg módon igazolja az előzetes döntéshozatalra utalás szükségességét. Az eljárás felfüggesztéséről határozott, és az ezen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő kérdéssel azonos kérdést terjesztett a Bíróság elé.
22 A Bíróság elnöke a 2013. július 11‑i végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C‑344/13. és a C‑367/13. sz. ügyeket.
23 Egyetlen kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 52. cikket és az EUMSZ 56. cikket úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétesek az olyan tagállami jogszabályok, amelyek szerint a belföldi létesítményekben megszerzett szerencsejáték‑nyeremények nem jövedelemadó‑kötelesek, míg a más tagállamban szerzett szerencsejáték‑nyeremények jövedelemadó‑kötelesek, és közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok igazolhatnak‑e ilyen eltérő bánásmódot.
24 Előzetesen pontosítani kell, hogy a közvetlen adók ugyan a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket az uniós jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (lásd ebben az értelemben: Lindman‑ítélet, EU:C:2003:613, 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25 Először is a kérdést előterjesztő bíróság azt vizsgálja, hogy az alapügyben vitatott nemzeti szabályozás a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül‑e.
26 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikk szerinti szabadsága nemcsak a más tagállamban letelepedett szolgáltatóval szemben az állampolgársága alapján alkalmazott minden hátrányos megkülönböztetés eltörlését követeli meg, hanem minden korlátozás megszüntetését is – még akkor is, ha a korlátozás különbségtétel nélkül vonatkozik a nemzeti és a más tagállamokból származó szolgáltatókra –, amennyiben akadályozza, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi a másik tagállamban letelepedett és ott jogszerűen hasonló szolgáltatásokat nyújtó szolgáltató szolgáltatásait (lásd különösen: Dirextra Alta Formazione ítélet, C‑523/12, EU:C:2013:831, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27 Az EUM‑Szerződés szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezései alkalmazandók, amint azt a Bíróság korábban már megítélte, olyan tevékenységre, amely fizetés ellenében lehetővé teszi valamely szerencsejátékban való részvételt (Zenatti‑ítélet, C‑67/98, EU:C:1999:514, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Egyébiránt a szolgáltatásnyújtás szabadságát mind a szolgáltatás nyújtója, mind pedig a szolgáltatás igénybevevője élvezi (Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ítélet, C‑42/07, EU:C:2009:519, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28 Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság megállapításaiból, valamint az olasz kormány észrevételeiből következik, hogy a nemzeti szabályozás az olaszországi szerencsejáték‑létesítményekben szerzett nyereményekre olyan forrásadót vet ki, amely a létesítményeket adóztatja meg. Pontosabban a belföldi szerencsejáték‑létesítményekben szerzett nyeremények a játékra beszedett összegek és a játékosok részére nyeremény címén kifizetett összegek közötti különbözeten alapuló számítások szerint adóznak. Az olasz kormány pontosítja, hogy az olaszországi szerencsejáték‑létesítményekben kapott nyeremények jövedelemadó‑mentesek annak érdekében, hogy elkerüljék ugyanazon összegek kettős adóztatását, először a szerencsejáték‑létesítménynél, majd a játékosnál.
29 Ezzel szemben a külföldi létesítményekben szerencsejátékkal szerzett nyeremények jövedelemnek minősülnek. E jövedelmeket fel kell tűntetni a jövedelem‑bevallásban, tehát azok jövedelemadó‑kötelesek.
30 Így e nemzeti szabályozás azáltal, hogy kizárólag az érintett tagállamban megvalósuló szerencsejátékkal szerzett nyeremények után biztosít adómentességet, az ellenszolgáltatás fejében szerencsejáték szervezésében megvalósuló szolgáltatás nyújtását eltérő adóztatásnak veti alá attól függően, hogy e tevékenységet az említett tagállamban vagy más tagállamokban végzik (lásd ebben az értelemben: Laboratoires Fournier ítélet, C‑39/04, EU:C:2005:161, 15. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31 Emellett, amint azt az alapügy felperese és az Európai Bizottság megállapítja, az olyan eltérő adójogi bánásmód, amely szerint csak a más tagállamban folytatott szerencsejátékkal szerzett nyeremények minősülnek adóköteles jövedelemnek, csökkenti a más tagállamba szerencsejáték folytatása érdekében történő utazás vonzerejét. Ugyanis az érintett szolgáltatások igénybevevői, akik azon tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, ahol ilyen eltérő bánásmód áll fenn, elriadnak az olyan játékokban való részvételtől, amelyek szervezői más tagállamban telepedtek le, figyelembe véve az igénybe vehető adómentesség lehetőségének jelentőségét (lásd analógia útján: Vestergaard‑ítélet, C‑55/98, EU:C:1999:533, 21. pont, valamint Bizottság kontra Dánia ítélet, C‑150/04, EU:C:2007:69, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32 Az a körülmény, hogy az e tagállamban letelepedett szerencsejáték‑szervezők e minőségükben adókötelesek, nem fosztja meg az alapügyben szóban forgó jogszabályokat a nyilvánvalóan hátrányosan megkülönböztető jellegüktől, mivel ezen adó, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, nem analóg az adóalanyok által más tagállamokban szervezett szerencsejátékban való részvétellel szerzett nyereményeket terhelő jövedelemadóval (lásd ebben az értelemben: Lindman‑ítélet, EU:C:2003:613, 22. pont).
33 Ennélfogva az olyan nemzeti szabályozás, mint amilyen az alapügyben szerepel, a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben biztosított szabadságának hátrányosan megkülönböztető korlátozásával jár, nemcsak a szolgáltatók, hanem e szolgáltatások igénybevevőinek vonatkozásában is.
34 Másodszor vizsgálni kell, hogy e hátrányosan megkülönböztető korlátozás igazolható‑e.
35 A kérdést előterjesztő bíróság és az olasz kormány megállapítja, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás célja a pénzmosásnak vagy a tőke elkövetők által külföldön történő tisztára mosásának megakadályozása, valamint az, hogy korlátozni lehessen a különösen ellenőrizetlen eredetű tőke külföldre menekítését vagy Olaszországba történő behozatalát.
36 Amint azt e kormány megállapítja, a Bíróság már többször is úgy ítélte meg, hogy a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyek tekintetében jelentős erkölcsi, vallási és kulturális különbségek állnak fenn a tagállamok között. A terület uniós szintű harmonizációja hiányában az egyes tagállamok feladata, hogy e területeken saját értékrendjüknek megfelelően megítéljék az érintett érdekek védelméből következő követelményeket (lásd különösen: Stanleybet International és társai ítélet, C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33, 24. pont; Digibet és Albers ítélet, C‑156/13, EU:C:2014:1756, 24. pont).
37 Mindazonáltal, noha a Bíróság meghatározott bizonyos számú nyomós közérdekű okot, amelyek közé tartozik például a fogyasztóvédelem, a csalás elleni küzdelem és a szerencsejátékhoz kapcsolódó szociális problémák megelőzése, amelyekre a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának igazolása érdekében hivatkozhatnak, azonban e célkitűzésekre nem lehet hivatkozni hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazott korlátozások igazolása érdekében (Bizottság kontra Spanyolország ítélet, C‑153/08, EU:C:2009:618, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38 Így az ilyen eltérő bánásmód az uniós joggal összeegyeztethetőnek tekinthető, ha valamely kifejezetten eltérést engedő rendelkezés – mint például az EUMSZ 62. cikkben hivatkozott EUMSZ 52. cikk – hatálya alá tartozik, és a közrend, a közbiztonság és a közegészségügy biztosítására irányul (lásd ebben az értelemben különösen: Bizottság kontra Németország ítélet, C‑546/07, EU:C:2010:25, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Dickinger és Ömer ítélet, C‑347/09, EU:C:2011:582, 79. pont).
39 Következésképpen az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti jogszabályok csak akkor igazolhatók, ha az EUMSZ 52. cikk szerinti közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okoknak megfelelő célokat követnek. Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok által előírt korlátozásoknak meg kell felelniük az arányosságra vonatkozó feltételeknek. Ily módon a nemzeti jogszabály csak akkor alkalmas az említett cél megvalósítására, ha azt valóban koherens és szisztematikus módon kívánja elérni (lásd ebben az értelemben: Engelmann‑ítélet, C‑64/08, EU:C:2010:506, 35. pont; Pfleger és társai ítélet, C‑390/12, EU:C:2014:281, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40 Mindazonáltal azon célok meghatározása, amelyeket az EUMSZ 267. cikk alapján a Bíróság elé terjesztett ügyben a nemzeti szabályozás valójában meg kíván valósítani, a kérdést előterjesztő bíróság hatáskörébe tartozik. Ezen felül ugyancsak a kérdést előterjesztő bíróság feladata, hogy a Bíróság által nyújtott útmutatásokra figyelemmel megvizsgálja azt, hogy az érintett tagállam által előírt korlátozások az arányosságuk tekintetében megfelelnek‑e a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő feltételeknek (lásd ebben az értelemben: Pfleger és társai ítélet, EU:C:2014:281, 47. és 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
41 Ami először is az olasz kormány által a pénzmosás megakadályozására, a tőke külföldre menekítése vagy az ellenőrizetlen eredetű tőke Olaszországba történő behozatala korlátozásának szükségességére vonatkozó hivatkozott célokat illeti, és anélkül, hogy meg kellene határozni, hogy ezen célok a közrend fogalma alá tartozhatnak‑e, elegendő megállapítani először is, hogy amint az a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, valamely tagállam hatóságai érvényesen nem vélelmezhetik – általános módon és különbségtétel nélkül –, hogy a valamely más tagállamban letelepedett szervezetek bűncselekményeket követnek el (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Spanyolország ítélet, EU:C:2009:618, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42 Továbbá meg kell állapítani, amint azt az Európai Bizottság megjegyzi, hogy az olasz kormány nem bizonyítja, hogy még ha az olaszországi szervezett bűnözésből származó jövedelem magas összegeket ér is el, az teljes mértékben vagy főként külföldön valósult meg.
43 Ezenfelül az adómentesség kedvezményéből való általános kizárás aránytalan intézkedésnek tűnik, mivel túllép a pénzmosás elleni küzdelemhez szükséges mértéken, mivel a tagállamok e tekintetben más eszközökkel is rendelkeznek, mint például a 2005/60 irányelv, amely a pénzmosás elleni küzdelemre irányul, és amelyet a 2. cikke (1) bekezdése 3. pontjának f) alpontja értelmében alkalmazni kell a kaszinókra.
44 Végül nem zárható ki, hogy a játékfüggőség elleni küzdelem a közegészség védelmének fogalmi körébe sorolható (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Spanyolország ítélet, EU:C:2009:618, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és ennek alapján alkalmas a szolgáltatásnyújtás szabadsága hátrányos megkülönböztetésének igazolására.
45 Ugyanis, amint azt a belga kormány megállapítja, a Bíróság többször is megállapította a szerencsejáték területének különleges jellegét, ahol – ellentétben a szabad és nem torz verseny hagyományos piacon való megteremtésével – e versenynek e különleges piacon, azaz több, ugyanazon szerencsejátékot kínáló gazdasági szereplő között történő alkalmazása káros hatással járhat annak folytán, hogy e gazdasági szereplőket arra ösztönözheti, hogy kínálatuk vonzóbbá tétele érdekében találékonyságuk terén versenyezzenek, és ezáltal növeljék a fogyasztók játékra fordított kiadásait, valamint azok függőségének kockázatát (lásd különösen: Pfleger és társai ítélet, EU:C:2014:281, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Digibet és Albers ítélet, EU:C:2014:1756, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46 Mindazonáltal az alapügyben szereplő körülmények között a más tagállamban található szerencsejáték‑létesítményekben szerzett nyeremények tagállam általi megadóztatása és a belföldi szerencsejáték‑létesítményekben szerzett ilyen nyeremények adómentessége nem kifejezetten alkalmas a játékfüggőség elleni küzdelem céljának következetes megvalósítására, mivel az ilyen adómentesség arra ösztönözheti a fogyasztókat, hogy részt vegyenek a számukra ilyen adómentességet biztosító szerencsejátékokban (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Spanyolország ítélet, EU:C:2009:618, 41. pont).
47 Ebből következik, hogy az alapügyben vitatott hátrányos megkülönböztetés nem igazolt az EUMSZ 52. cikk értelmében.
48 Ennélfogva a megfontolások összességéből következik, hogy azt kell válaszolni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre, hogy az EUMSZ 52. cikket és az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétesek az olyan tagállami jogszabályok, amelyek szerint a más tagállamban található szerencsejáték‑létesítményekben szerencsejátékkal szerzett nyeremények jövedelemadó‑kötelesek, míg a belföldi létesítményekben megszerzett hasonló jövedelmek mentesek az említett adó alól.
49 Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
Az EUMSZ 52. cikket és az EUMSZ 56. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétesek az olyan tagállami jogszabályok, amelyek szerint a más tagállamban található szerencsejáték‑létesítményekben szerencsejátékkal szerzett nyeremények jövedelemadó‑kötelesek, míg a belföldi létesítményekben megszerzett hasonló jövedelmek mentesek az említett adó alól.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Magánlaksértés bűntettével kapcsolatos ügyben döntött a Kúria | Ügyvédfórum - 2018.12.05
Magánlaksértés bűntettével kapcsolatos ügyben döntött a Kúria
A Büntetőeljárási törvény (Be.) 422. § (1) bekezdés b) pontja szerint a vádirat törvényes eleme a vád tárgyává tett cselekmény pontos leírása. Ennek hiányában helye lehet a Be. 567. § (2) bekezdés d) pontjára figyelemmel az eljárás megszüntetésének, amennyiben a vádirat nem, vagy hiányosan tartalmazza a 422. § (1) bekezdésében írt törvényes elemeket, és emiatt a vád érdemi elbírálásra alkalmatlan. Ezen megszüntetési ok törvénysértő megállapítása viszont a felülvizsgálatot megalapozó eljárási szabálysértés – tájékoztatott a Kúria a Bfv.I.541/2018. számú jelentős ügyben szeptember 11-én hozott határozatáról.
A járásbíróság a terheltet a magánlaksértés bűntette [Büntető törvénykönyv (Btk.) 221. § (2) bekezdés a) pont] miatt emelt vád alól felmentette, a vele szemben a magánlaksértés szabálysértése [a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény 166. § (1) bekezdés] miatt a szabálysértési eljárást megszüntette.
Az ügyész által bejelentett fellebbezés folytán másodfokon eljárói törvényszék ítéletében bűnösnek mondta ki a terheltet hatóság félrevezetése vétségében [Btk. 271. § (1) bekezdés], ezért megrovásban részesítette.
A terhelt és védője felmentés érdekében bejelentett fellebbezése folytán eljárva az ítélőtábla mint harmadfokú bíróság ítéletével a másodfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte és a terhelttel szemben indul büntetőeljárást – törvényes vád hiánya miatt – megszüntette.
A harmadfokú bíróság határozata ellen a főügyészség terjesztett elő felülvizsgálati indítványt, az 1998. évi XIX. törvény (régi Be.) 416. § (1) bekezdés c) pontjában írt okból, valamint ugyanezen törvény 373. § (1) bekezdés II. e) pontjára hivatkozással.
A Kúria megállapította, hogy a harmadfokú bíróság az 1998. évi XIX. törvény 373. § (1) bekezdés I. c) pontjában meghatározott ok – egyezően a Be. 608. § (1) bekezdés e) pontjában meghatározott rendelkezéssel – törvénysértő megállapításával szüntette meg az eljárást, ezért az ítélőtábla ítéletét a Be. 649. § (2) bekezdés d) pontjára figyelemmel – a Be. 608. § (1) bekezdés e) alpontja szerinti okból – a Be. 663. § (2) bekezdés alapján hatályon kívül helyezte és a harmadfokú bíróságot új eljárásra utasította.
A Be. a törvényes vád fogalmát már nem szabályozza, és ezért nem is ismeri az ennek hiányára alapított feltétlen hatályon kívül helyezést eredményező eljárási szabálysértést.
A Be. 649. § (2) bekezdés d) pontja alapján a bíróság jogerős ügydöntő határozata ellen felülvizsgálatnak van helye, ha bíróság a határozatát a 608. § (1) bekezdésében meghatározott eljárási szabálysértéssel hozta meg.
A Be. 608. § (1) bekezdés e) pontja szerint feltétlen eljárási szabálysértés, ha a bíróság az 567. § (1) bekezdés a)-b) és d)-e) pontjában, valamint (2) bekezdésében meghatározott valamely ok törvénysértő megállapítása miatt az eljárást megszüntette.
A Be. 567. § (2) bekezdés d) pontja szerint az eljárás megszüntetésének van helye, ha a vádirat nem vagy hiányosan tartalmazza a 422. § (1) bekezdésében írt törvényes elemeket, és emiatt a vád érdemi elbírálásra alkalmatlan.
A törvényszék ítélete tényként és a tényálláshoz tartozóként rögzítette, hogy a terhelt valótlanul jelentette be a rendőrségen azt, hogy a házában ismeretlen személyek zárcserét hajtottak végre és azért nem tud oda bemenni. E bejelentéssel azt a látszatot keltette, hogy sérelmére a magánlaksértés bűncselekményét elkövették.
A Kúria osztotta a másodfokú bíróság és a főügyészség álláspontját, miszerint az az irányadó tényállásban rögzített tény, hogy a terhelt a rendőrségen tett bejelentésében valótlanul azt állította, hogy a házában ismeretlen személyek tartózkodnak, értelemszerűen arra vonatkozott, hogy a házába akarata ellenére ismeretlen személyek mentek be, hiszen ellenkező esetben okszerűtlen lett volna a bejelentést megtenni. A bejelentés ezért – ha nem is bűncselekményt – a magánlaksértés szabálysértését szükségszerűen megvalósította.
A házi jog büntetőjogi védelme a lakáshasználót megilleti a lakás tulajdonosával szemben abban az esetben is, ha az utóbbi – bizonyos mértékben méltányolható okból – a lakás használatának megszüntetésére és a lakás átadására hívta fel (EBH 2002.733., BH 1999.349.).
A harmadfokú bíróság ugyanakkor figyelmen kívül hagyta, hogy a Btk. 271. § (2) bekezdése szerint a hatóság félrevezetésének vétségét az is elköveti, aki a hatóságnál szabálysértési, illetve a fegyelmi jogkör gyakorlójánál szabálysértési, illetve fegyelmi eljárás alapjául szolgáló olyan bejelentést tesz, amelyről tudja, hogy valótlan – és a 269. § esete nem áll fenn – egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény 166. § (1) bekezdése értelmében, aki másnak a lakásába, egyéb helyiségébe, vagy ehhez tartozó bekerített helyre az ott lakónak vagy azzal rendelkezőnek akarata ellenére, vagy megtévesztéssel bemegy, szabálysértést követ el.
A vádiratban rögzített tényállás szerint a terhelt tudatában volt annak, hogy néhai nagyapja, tulajdonát képező ingatlanban a sértett jogszerűen tartózkodik, így a hatóságnál tett bejelentése, mely szerint a kérdéses ingatlanba ismeretlen személyek bementek, valótlan tartalmú volt; e szabálysértés elkövetését magában foglaló bejelentése pedig végső soron a rendőrség intézkedését eredményezte.
A rendőrségről szóló 1994. évi XXXIV. törvény 1. § (2) bekezdés 2. pontja a rendőrség feladataként határozza meg a szabálysértések elkövetésének megelőzésében és felderítésében való közreműködést, ezért a rendőrséget a terhelt bejelentése nyomán intézkedési kötelezettség terhelte, a valótlan tartalmú ismeretek birtokában a helyszínen biztosította a terhelt jogszerűtlen bemenetelét az ingatlanba, a terhelt rendőri jelenlét mellett hívta fel a jogszerűen a lakásban tartózkodókat az ingatlan elhagyására.
A Be. 422. § (1) bekezdés b) pontja szerint a vádirat törvényes eleme a vád tárgyává tett cselekmény pontos leírása. Ennek hiányában helye lehet a Be. 567. § (2) bekezdés d) pontjára figyelemmel ezért az eljárás megszüntetésének, amennyiben a vádirat nem vagy hiányosan tartalmazza a 422. § (1) bekezdésében írt törvényes elemeket, és emiatt a vád érdemi elbírálásra alkalmatlan. Ezen megszüntetési ok törvénysértő megállapítása viszont a felülvizsgálatot megalapozó eljárási szabálysértés.
A Btk. 271. § (2) bekezdése szerinti hatóság félrevezetésének vétsége megállapításának alapjául szolgáló tényeket a vádirati tényállás egyértelműen rögzítette. A vádirat teljes körűen tartalmazta a Be. 422. § (1) bekezdésében írt törvényes elemeket – így az (1) bekezdés b) pontja szerint a vád tárgyává tett cselekmény pontos körülírását is [amely rendelkezés egyébként megfelel az 1998. évi XIX. törvény 217. § (3) bekezdés b) pontjában foglaltaknak] – ezért a másodfokú bíróság a vádelv sérelme nélkül állapította meg a terhelt bűnösségét hatóság félrevezetésének vétségében, nem a vádon túlterjeszkedve hozta meg a bűnösség kérdésben döntését, következésképpen a harmadfokú bíróság e vádirati hiányosság törvénysértő megállapítása miatt szüntette meg az eljárást.
Szigorúbb dömpingellenes szabályok az európai munkahely...
Elfogadta az EP az online értékesítés új, az adócsalás ...

matches: Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Bíróságok | Econom.hu Econom.hu
A Magyar Köztársaságban az igazságszolgáltatást a Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága, az ítélőtáblák, a Fővárosi Bíróság és a megyei bíróságok, valamint a helyi és a munkaügyi bíróságok gyakorolják. A bíróság – ha a törvény másképpen nem rendelkezik – tanácsban ítélkezik
A bírák függetlenek és csak a törvénynek vannak alárendelve. A bírák nem lehetnek tagjai pártnak és politikai tevékenységet nem folytathatnak.
A bíróságok igazgatását az Országos Igazságszolgáltatási Tanács végzi, az igazgatásban bírói önkormányzati szervek is közreműködnek
A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról, továbbá a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló törvény elfogadásához a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.
A bíróságok feladata az igazságszolgáltatás, jogviták eldöntése.
A bírósági ügyeket két nagy csoportra osztjuk: polgári peres ügyek és büntető ügyek. A polgári peres ügyek szereplői a felperes, aki a keresetet beadja és az alperes, akit perelnek. A büntető ügyek szereplői a vádlott és az ügyészség.
Az igazságszolgáltatást a következő bíróságok gyakorolhatják:
legfelsőbb bíróság: elbírálja a megyei bíróság, vagy az ítélőtábla határozata ellen előterjesztett jogorvoslatot, elbírálja a felülvizsgálati kérelmet, a bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.
ítélőtáblák: jogi személyek, törvényben meghatározott ügyekben elbírálják a helyi, megyei bíróság határozata ellen előterjesztett jogorvoslatokat.
19 megyei + 1 fővárosi bíróság, első fokon járnak el és másodfokon bírálják el a helyi bíróságok határozataival szemben előterjesztett fellebbezést.
városi, területi és munkaügyi bíróságok első fokon járnak el, a munkaügyi bíróság a munkaviszonyból származó jogvitákban dönt.
A hatáskör az ügyeknek a bíróságok közötti megoszlását, az adott ügy érdemi eldöntésére való jogosultságot jelenti. Egymáshoz való viszonyuk szempontjából megkülönböztetünk első fokú és fellebbviteli bíróságokat.
Első fokon ítélkezik a helyi bíróság és a Polgári Perrendtartásban meghatározott ügyekben a megyei bíróság. Ilyen ügyek pl. 5 M Ft feletti vagyoni perek, közigazgatási perek (bírságolás, engedélyezés) szabadalmi ügyek, fellebbezések.
Másodfokon ítélkezik a helyi bíróságokhoz tartozó ügyekben a megyei bíróság, a megyei bírósághoz tartozó ügyekben az illetékes ítélőtábla, az ítélőtáblához tartozó ügyekben a Legfelsőbb Bíróság, melynek feladata a bírói jogegység megteremtése.
Az elsőfokú bíróság népi ülnökök nélkül (egyes bíróként), törvényben meghatározott perekben pl. munkaügyi egy bíróból és 2 népi ülnökből álló tanácsként ítélkezik, a peres ügyekben először dönt. A másodfokon eljáró tanács mindig három bíróból áll, a fellebbezést tárgyalja.
Az azonos hatáskörű bíróságok közötti ügymegosztást az illetékesség fejezi ki, ami területi hatáskör. Általában a közigazgatási területbeosztáshoz igazodik, de a törvény ettől eltérően is rendelkezhet. Az illetékesség valamilyen jogi jelentőséggel bíró tényen, körülményen, helyzeten alapul, vagyis illetékességi okon. Az illetékességi ok lehet általános, vagylagos, kizárólagos, alávetéses.
Általános illetékesség esetén az alperes lakóhelyén lévő bíróság jár el. Vagylagos illetékesség esetén a felperes és az alperes lakóhelye szerinti bíróság is illetékes. A felperes döntheti el, hogy az ügyet melyik bíróságon tárgyalják (kártérítési ügyek, vagyonjogi ügyek).
Kizárólagos illetékesség esetén a per csak meghatározott bíróság előtt indítható meg (pl. szabadalmi perek, végrehajtási igényper)
Az alávetéses illetékesség lényege, hogy vagyonjogi perekben az a bíróság is illetékes, amelynek az alperes aláveti magát, feltéve, ha ezt közokiratba vagy magánokiratba foglalták.
A bíróság hatáskörének és illetékességének alapja a keresetlevél beadásának időpontja.
A hatáskör és illetékesség tekintetében előfordulhat összeütközés, ami lehet pozitív vagy negatív. Pozitív, ha valamely eljárásra több bíróság is megállapítja a hatáskörét. Negatív akkor ha a bíróságok hatáskör és illetékesség hiánya címén mind elutasítják az ügyet. Ekkor ki kell jelölni az eljáró bíróságot. Az ügyben a megyei bíróság határoz, ha az összeütközés a területén működő bíróságok közt áll fenn, minden egyéb esetben a Legfelsőbb Bíróság dönt.
Polgári peres eljárásban jogorvoslati szakaszként a fellebbezési és felülvizsgálati szakasz különböztethető meg. Az első fokú ítélet jogerős, ha az ellen nem nyújtanak be fellebbezést. Amennyiben az első fokú ítélettel szemben fellebbezést nyújtanak be, úgy a másodfokú bíróság ítélete minden esetben jogerős. Jogerős ítélet esetében jogorvoslatra perújítás vagy felülvizsgálati kérelem keretében van lehetőség.
A fellebbezést a kézbesítéstől számított 15 napon belül az illetékes másodfokú bíróságnak címezve az elsőfokú bíróságon kell benyújtani. A fellebbezésnek az első fokú itéletre halasztó hatálya van.
A másodfokú bíróság az első fokú bíróság határozatát vagy helyben hagyja, azaz a fellebbezést elutasítja, vagy megváltoztatja az elsőfokú ítéletet, ill. új eljárás lefolytatására kötelez, az első fokú ítéletet hatályon kívül helyezi, azaz a fellebbezésnek helyt ad.
Felülvizsgálati szakaszról beszélünk akkor, ha jogerős ítélet ellen perújítással, ill. felülvizsgálati kérelemmel élnek a jogosultak. Perújításra csak abban az esetben van lehetőség, ha lényeges új tény merül fel az ügyben. Előterjesztésének határideje az ítélet jogerőre emelkedésétől számított 6 hónap, vagy a lényeges tény felmerülésétől számított 6 hónap 5 éven belül. Az első fokú bírósághoz kell benyújtani. Az első fokú bíróság ítéletet hoz, mely ellen fellebbezni lehet.
A jogerős ítélet felülvizsgálatát a legfelsőbb bíróságtól csak egy alkalommal, jogszabálysértésre hivatkozással lehet kérni. A határozat közlésétől számított 60 napon belül lehet benyújtani az első fokú bírósághoz. A felülvizsgálat során a legfelsőbb bíróság tanácsban jár el. Ha az első fokú ítélet a jogszabályoknak megfelel hatályában fenntartja, ha jogszabálysértő akkor új határozatot hoz, a határozatot egészben vagy részben hatályon kívül helyezi és új eljárásra utasítja az első vagy másodfokon eljáró bíróságot. Felülvizsgálati eljárás esetében kötelező az ügyvédi képviselet.
Közigazgatás Gazdasági jog Bíróságok, Közigazgatás, Országgyűlés További megosztások Önnek mi a véleménye? Cancel replyYou must be logged in to post a comment.	« Ügyészség Nyilvánosan működő részvénytársaság »	Népszerű cikkek

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Dr. Schweighardt Zsanett: Gondolatok a szabálysértési mediációról a 2017. január 1-től hatályos szabályok tükrében. Székesfehérvár, 2017. május 31. - Jogerő.hu
Tags: mediáció, szabálysértés
Gondolatok a szabálysértési mediációról a 2017. január 1-től hatályos szabályok tükrében. Székesfehérvár, 2017. május 31.
I. A szabálysértési jog helye a jogrendszerben
Magyarország mint jogállam differenciált eszközökkel szankcionálja a jogilag védett értékek megsértését, mégpedig büntetőjogi, szabálysértési jogi és közigazgatási jogi eszközökkel. Az ezek közötti választást az határozza meg, hogy az adott jogellenes cselekmény milyen jogtárgyat, illetve milyen mértékben sértett.[1]
A szabálysértési jog a bagatell vagy más néven „kisbűncselekményeknek”[2] nevezett jogterület, amely a társadalomra csekélyebb fokban veszélyes cselekményekkel szembeni védelmet hivatott biztosítani. Egyszerre kell, hogy védelmet nyújtson az alapvető értékeket csekélyebb fokban veszélyeztető, valamint a jog által „még” védendőnek ítélt értékeket fenyegető magatartásokkal szemben. E kettősség a szabálysértési jog fejlődését és a hatályos szabályozást egyaránt áthatja.
Magyarországon 2012. április 15. napján lépett hatályba a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. tv. (a továbbiakban: Szabs. tv.), amely jelenleg is hatályos.
Az új szabálysértési kódex – amint azt a preambulum is rögzíti – „a társadalmi együttélés általánosan elfogadott szabályait sértő vagy veszélyeztető, a bűncselekményként történő büntetni rendeléshez szükséges kockázatokkal és veszélyességgel azonban nem rendelkező kriminális cselekmények elleni hatékony fellépés érdekében”[3] született.
Az Alkotmánybíróság a 38/2012. (XI. 14.) AB határozatban arra a megállapításra jutott, hogy »a Szabs.tv. kizárólag a „kriminális cselekmények” elleni fellépés eszközeként szabályozza a szabálysértést. […] A szabálysértés elvesztette a közigazgatás-ellenes magatartások szankcionálásában betöltött szerepét, és a „bagatell büntetőjogi” jellege vált dominánssá.«[4]
II. Mi minősül szabálysértésnek?
A Szabs. tv. 1. §-a a szabálysértést akként definiálja, hogy szabálysértés az az e törvény által büntetni rendelt tevékenység vagy mulasztás, amely veszélyes a társadalomra. E törvény alkalmazásában az a tevékenység vagy mulasztás veszélyes a társadalomra, amely a bűncselekményként történő büntetni rendeléshez szükségesnél kisebb fokban sérti vagy veszélyezteti az Alaptörvény szerinti állami, társadalmi vagy gazdasági rendet, a természetes és jogi személyek, valamint a jogi személyiség nélküli szervezetek személyét vagy jogait.[5]
III. A szabálysértési szankcionálás ultima ratio jellege
„A szabálysértési jog […] az állampolgárok jogtudatát, az önkéntes jogkövetést és a jogi köztudatot is jelentősen befolyásoló jogterület, ezért különös helyet foglal el jogrendszerünkben.”[6]
A jogellenesség határát a mindenkori büntetőpolitika jelöli ki. A jogalkotó kompetenciájába tartozik annak megítélése, hogy milyen súlyú jogsértő magatartás esetén kell a büntető igazságszolgáltatás gépezetét működésbe állítani, mely cselekmények vonják maguk után „a legsúlyosabb jogi értékítéletet, azaz a büntetőjogi büntetést”[7], illetve melyek azok, amelyek vonatkozásában enyhébb jogkövetkezmény alkalmazásának lehet helye.
Azt a tény azonban mindenképp szem előtt kell tartania a jogalkotónak, hogy a tapasztalt jogsértések nagymértékben rombolják a társadalom tagjainak szubjektív biztonságérzetét. Ebből adódóan »az állampolgárok nem tesznek különbséget értékhatárok szerinti elkövetés között, számukra a szabálysértés is „bűn”.«[8] Amint arra a 2012. évi XXXI. törvény (Szabs. tv. mód.) indokolása is utal, a szabálysértési jognak a büntetőjog felé történt közelítése „az áldozat szempontjából pozitívan értékelhető, mivel számára a szabálysértés és a bűncselekmény megélése között nincs jelentős különbség olyan szempontból, hogy mindkét esetben ő szenvedi el a kriminális cselekmény hátrányos következményeit.”
III. 1. A kettős nyomvonalú büntetőpolitika
A 115/2003. (X. 28.) OGY határozatban megfogalmazott Társadalmi Bűnmegelőzés Nemzeti Stratégiája szerint hazánkban az ún. kettős nyomvonalú büntetőpolitika érvényesül, amely törekvést az 1744/2013. (X. 17.) Korm. határozat a Nemzeti Bűnmegelőzési Stratégiáról (2013-2023) is megtartotta. Ez azt jelenti, hogy a jogalkotó eltérően rendeli szankcionálni a súlyos bűncselekményeket (bűntetteket), illetve a kisebb súlyú kriminális jogsértéseket (vétségeket és szabálysértéseket).
»Az ún. „kiskriminalitás” kezelésére továbbra is igénybe vehetők a különböző diverziós eszközök, így például a helyreállító módszerek, amelyek képesek az igazságszolgáltatás, valamint a büntetés-végrehajtás tehermentesítésére, az elkövető stigmatizációjának elkerülésére, és a sértett kára is hamarabb és nagyobb eséllyel térül meg.«[9]
III. 2. Diverzió a szabálysértési jogban
Az európai államok többsége – amint azt a 2013. évi Nemzeti Bűnmegelőzési Stratégia is kiemeli – eltérő megoldást alkalmaz a súlyos bűncselekmények, illetve az ún. „kiskriminalitás” kezelésére. Ennek érdekében az enyhébb súlyú kriminális jogsértést elkövetőkkel szemben diverziós, elterelő megoldások alkalmazását szorgalmazzák a hagyományos büntetőút (büntetőeljárás, szabálysértési eljárás) igénybevétele helyett.
Ilyen diverziós eszköz, elterelési forma a szabálysértési jogban a közvetítői eljárás (mediáció), amelynek célja a sértett és az elkövető közötti konfliktusrendezés. Amint az a Kúria 3. BK véleményéből is kitűnik, az állam ilyen esetekben kvázi lemond a büntetőjogi (szabálysértési jogi) igény érvényesítéséről, ugyanúgy, mint teszi azt például a vádemelés elhalasztása során vagy a magánvádas ügyekben is. A szabálysértési mediáció – a büntetőjogi mediációhoz hasonlóan – az eljárásból ideiglenesen kiágazó, mediátor által vezetett folyamat.[10]
Amint azt Kiss Anna kriminológus egy tanulmányában kifejtette[11], a bíróság által alkalmazott mediáció a hagyományos értelemben vett tárgyalás elmaradásával hozzájárul az eljárás egyszerűsítéséhez és/vagy gyorsításához úgy, hogy mindeközben az igazságszolgáltatás tekintélye sem csorbul, hiszen a mediáció során megkötött egyezséget végső soron az igazságszolgáltatás szervei szentesítik, ugyanis csak a bíróság dönthet eredményes szabálysértési mediáció esetén az eljárás megszüntetéséről.
IV. A szabálysértési mediáció jogintézménye
Erdei Árpád után szabadon – aki szerint az elterelés a büntetőeljárás alternatívájaként büntetőügy nem büntetőjogi elintézését jelenti[12]– akként is fogalmazhatunk, hogy a szabálysértési mediáció a szabálysértés nem szabálysértési jogi elintézése. A szabálysértési mediáció a szabálysértési eljáráshoz kapcsolódik ugyan, de nem része annak. A kapcsolódást az eljárás felfüggesztése és az ügy közvetítői eljárásra utalása biztosítja.
A közvetítői eljárás egy helyreállító igazságszolgáltatási módszer, amelynek az a legfőbb erénye, hogy visszahelyezi a konfliktusmegoldást az érintettek kompetenciájába. A közvetítői eljárás során a résztvevők megbeszélhetik a cselekmény okait és következményeit, és megállapodhatnak a jóvátételben is.
IV. 1. A szabálysértési mediáció jogforrásai
A közvetítői tevékenységet – a közvetítővé válás keretrendszerét – a 2002. évi LV. törvény szabályozza. A szabálysértési mediáció szabályait pedig a Szabs. tv. 82/A-82/K. §-ai rögzítik, ehhez kapcsolódik a szabálysértési ügyekben alkalmazható közvetítői eljárás egyes kérdéseiről szóló 73/2013. (XII.18.) BM rendelet.
IV. 2. A szabálysértési mediáció bevezetésének indokai
A magyar jogrendszerben 2014. január 01. napján jelent meg a szabálysértési ügyekben alkalmazott közvetítői eljárás. A jogintézmény bevezetését nagymértékben elősegítette a kisebb súlyú, ötévi szabadságvesztésénél nem súlyosabban büntetendő bűncselekmények vonatkozásában a 2006. évi CXXIII. törvénnyel 2007. január 01. napjától bevezetett közvetítői eljárás kedvező tapasztalatai. „A büntetőeljárások során alkalmazott közvetítői eljárás, a helyreállító igazságszolgáltatás legfontosabb magyarországi eszközeként már 10 éve dinamikusan működő jogintézmény.”[13]
A bevezetés évében, 2007-ben 2.451 büntetőügyet utaltak közvetítői eljárásra. Ezekből 1.555 ügyben született megállapodás (63,44%), amelynek 89,9%-át teljesítették. A következő évek dinamikus fejlődést hoztak.
A büntetőjogi mediáció területén tapasztalható dinamizmus arra sarkallta a jogalkotót, hogy a szabálysértési ügyekben is bevezesse a mediáció jogintézményét, amelyre végül 2014. január 01. napjától kezdődő hatállyal került sor.
IV. 3. A szabálysértési közvetítői eljárásra utalás feltételei
IV. 3. 1. Ki utalhatja az ügyet mediációra?
– szabálysértési hatóság: újdonságként 2017. január 1-től az elzárással is sújtható szabálysértések esetén az előkészítő eljárás során a közvetítői eljárással összefüggésben a szabálysértési hatóság alatt az előkészítő eljárást lefolytató szervet is érteni kell, vagyis az előkészítő eljárást lefolytató szerv (rendőrség) is jogosult az ügyet közvetítői eljárásra utalni és emiatt a szabálysértési eljárást felfüggeszteni
IV. 3. 2. Ki indítványozhatja az ügy mediációra utalását?
– eljárás alá vont személy
– sértett
IV. 3. 3. Milyen ügyek utalhatóak mediációra?
– szabálysértési elzárással is büntethető szabálysértés (magánlaksértés, önkényes beköltözés, távoltartó határozat szabályainak megszegése, kötelező tartózkodás szabályainak megszegése, rendzavarás, garázdaság, közbiztonsági tevékenység jogosulatlan végzése, tiltott prostitúció, veszélyes fenyegetés, feloszlatott egyesület tevékenységében való részvétel, valótlan bejelentés, hivatalos személy által elkövetett hamis statisztikai adatszolgáltatás, járművezetéás az eltiltás hatálya alatt, tulajdon elleni szabálysértés, közérdekű üzem működésének megzavarása, korlátozott robbanóanyag-prekurzorral kapcsolatos tevékenység folytatása az eltiltás hatálya alatt, jogosulatlan vadászat, tulajdonosi hozzájárulás nélküli építés)
– 2017. január 1-től a XXVII. Fejezet szerinti kiemelt közlekedési szabálysértések (ittas vezetés, az elsőbbség és az előzés szabályainak megsértése, a közúti közlekedés rendjének megzavarása, engedély nélküli vezetés, érvénytelen hatósági engedéllyel vagy jelzéssel való közlekedés, vasúti átjárón áthaladás szabályainak megsértése, megkülönböztető jelzést adó készülékkel kapcsolatos szabálysértés)
– 2017. január 1-től a XXVIII. Fejezetben meghatározott, közlekedéssel kapcsolatos egyéb szabálysértések (közúti közlekedési szabályok kisebb fokú megsértése, közúti közlekedési igazgatási szabályok megsértése, vasúti szabálysértés, víziközlekedési szabályok megsértése, légi jármű fedélzetén elkövetett szabálysértés, a légiközlekedés biztonságát és védelmét szolgáló szabályok megszegése, szmogriadó szabályainak mozgó légszennyező forrásokkal való megsértése)
– a fiatalkorú által elkövetett szabálysértés
IV. 3. 4. Milyen időtartalmra függeszthető fel az eljárás az ügy közvetítői eljárásra utalása miatt?
legfeljebb 30 napra, amely maximum 30 nappal meghosszabbítható a közvetítő kérelmére
IV. 3. 5. Hányszor utalható egy ügy közvetítői eljárásra?
Az adott ügy közvetítői eljárásra utalásának a szabálysértési eljárás alatt egy alkalommal van helye. Nem akadálya azonban a közvetítői eljárásra utalásnak, ha az eljárás alá vont személy a szabálysértéssel okozott kárt részben vagy egészben már önként megtérítette.
IV. 3. 6. Az ügy közvetítői eljárásra utalásának konjunktív feltételei
c) a szabálysértés jellegére, az elkövetés módjára és az eljárás alá vont személyre tekintettel a szabálysértési eljárás lefolytatása mellőzhető (mérlegelés alapján) [Szabs. tv. 82/A. § (4) bekezdés]
Ahogy azt a Kúria Büntető Kollégiuma a 3. BK véleményében[14] a büntetőügyekben alkalmazható közvetítői eljárás kapcsán már kifejtette, a közvetítői eljárás lehetősége mindig a konkrét, adott cselekmény kapcsán vizsgálandó. Ez igaz a szabálysértésekre is. Abból kell kiindulni, hogy a közvetítői eljárás célja a sértett és az elkövető közötti konfliktusrendezés. Vizsgálni kell az elkövetés módját, az elkövetés körülményeit, az eljárás alá vont személy szabálysértési előéletét. Nem indokolt a közvetítői eljárásra utalás a szabálysértési előélettel (priusszal) rendelkezők esetén, illetve fiatalkorúaknál akkor, ha járművezetéstől eltiltás intézkedés alkalmazása szükséges.
IV. 3. 7. A közvetítői eljárást kizáró okok
– ha az eljárás más okból történő felfüggesztésének (pl. az eljárás alá vont személy ismeretlen helyen vagy külföldön tartózkodik, és távollétében az ügy érdemi elbírálása nem lehetséges) vagy megszüntetésének (pl. ha a cselekmény nem szabálysértés, ha elévült a cselekmény stb.) van helye
– ha a cselekménynek nincs sértettje (ún. áldozat nélküli cselekmények pl. garázdaság, rendzavarás), vagy annak személye és/vagy a tartózkodási helye nem ismert
– ha nem következik be materiális vagy immateriális kár a cselekménnyel ok-okozati összefüggésben
– olyan eljárás alá vont személy ügyében, aki ellen korábban szabálysértési eljárás indult, az annak során alkalmazott közvetítői eljárás eredményes volt, és az eredményes közvetítői eljárás befejezésének időpontja óta egy év még nem telt el.
V. A szabálysértési mediáció lefolytatása
A közvetítői eljárást a szabálysértési hatóság vagy a bíróság székhelye szerint illetékes pártfogó felügyelői szolgálat közvetítői tevékenységet végző pátrfofó felügyelője folytatja le.
VI. Megállapodás a felek között
A közvetítői eljárásban a megállapodás akkor jön létre, ha a sértett és az eljárás alá vont személy között a szabálysértéssel okozott kár megtérítésében vagy a szabálysértés káros következményeinek egyéb módon való jóvátételében azonos álláspont alakul ki.
A megállapodás kötelező tartalmi elemei a következők:
az eljárás alá vont személy a szabálysértési eljárás felfüggesztésének időtartamán belüli határidőig megfizeti a szabálysértéssel okozott kárt, vagy más módon jóvátételt nyújt;
rendelkezés az eljárási költség viseléséről.
A megállapodásban vállalt kötelezettségeknek meg kell felelniük a jogszabályoknak, ésszerűnek kell lenniük, és nem ütközhetnek a jó erkölcsbe.
A közvetítő feladata, hogy a Szabs. tv.-ben meghatározott feltételeknek megfelelő megállapodást jóváhagyja. A jóváhagyott megállapodásról okiratot állít ki (közokiratnak minősül!), amelyet a sértett, kötelező törvényes képviselet esetén a törvényes képviselő és az eljárás alá vont személy is aláír. A megállapodás teljesítését a közvetítői eljárásban a közvetítő ellenőrzi.
A közvetítői eljárás befejezését követően a közvetítő a közvetítői eljárásról jelentést készít, amelyet az eljárás befejezésére alapot adó okirattal (megállapodás és teljesítésigazolás) együtt megküld a szabálysértési hatóságnak vagy a bíróságnak, és ezzel egyidejűleg a megküldés tényéről írásban tájékoztatja a sértettet, a magánindítvány előterjesztőjét, az eljárás alá vont személyt és képviselőiket.
VII. A szabálysértési eljárás befejezése
A Szabs. tv. 83. § (1) bekezdés j) pontja szerint a szabálysértési eljárást határozattal meg kell szüntetni, ha a közvetítő a közvetítői eljárás eredményes lefolytatásáról tájékoztatta a szabálysértési hatóságot vagy a bíróságot.
Ez a gyakorlatban úgy néz ki, hogy ha a bíróság megkapja a közvetítő jelentését (és a gyakorlat szerint annak mellékleteként a megállapodást és a teljesítésigazolást) a közvetítőtől, akkor azt új ügyszámra iktatja, majd a szabálysértési eljárást végzéssel megszünteti a fenti jogszabályhely alapján.
VIII. Gyakorlati tapasztalatok a szabálysértési mediáció kapcsán
A gyakorlati tapasztalatok azt mutatják – és ezt a statisztikai adatok is alátámasztják –, hogy a bírósági eljárásban a tulajdon elleni szabálysértések, főleg a lopással, a csalással és a szándékos rongálással elkövetett tulajdon elleni szabálysértések képezik az ügyek túlnyomó többségét.
Jellemző továbbá, hogy a gazdálkodó szervezetként működő egyes nagyáruházak (Pl. Tesco, Auchan, Spar, Lidl) mint sértettek a bíróság meghallgatás nélküli eljárásban meghozott, 8 napon belüli nyilatkozattételre felhívó végzésére sem nyilatkoznak, hogy hozzájárulnak-e a közvetítői eljárás lefolytatásához – még azon tájékoztatás mellett sem, hogy az elkövető az előkészítő eljárás során elismerte a felelősségét a szabálysértés elkövetéséért. A dm Drogerie Markt Kereskedelmi és Szolgáltató Korlátolt Felelősségű Társaság pedig korábban akként nyilatkozott, hogy semmilyen ügyben nem hajlandó hozzájárulni a közvetítői eljárásra utaláshoz. Ekkor a bíróság számára nem marad más jogi lehetőség, mint hogy meghallgatás nélküli eljárásban hozott végzésében az eljárás alá vont személlyel szemben jogkövetkezményt alkalmaz.
IX. A szabálysértési mediáció értékelése az országos statisztikai adatok tükrében
A szabálysértési közvetítői eljárás bevezetésének évében, 2014-ben az elrendelő hatóságok 1798 ügyet függesztettek fel, és utaltak közvetítői eljárásra.
2016-ban azonban már 2428 új ügyben érkezett elrendelés a közvetítőként eljáró pártfogó felügyelőkhöz, és az előző időszakból folyamatban matradt ügyekkel együtt összesen 2726 szabálysértési közvetítői ügyben jártak el.
A jogintézmény igénybevétele tehát dinamikus emelkedést mutat, miközben a büntetőügyekben alkalmazott mediáció ügyszáma 2016-ban az előző évihez képest 200 üggyel visszaesett.
A szabálysértési mediációban részt vevők 13 %-a fiatalkorú.
A2016-ban a befejezett ügyek 56 %-ában kötöttek a felek megállapodást, ami elmarad büntetőügyekben alkalmazható közvetítői eljárásnál tapasztlat 79 %-os aránytól, azonban figyelemre méltó, hogy a szabálysértési ügyekben a megállapodások a büntetőügyekben tapasztalható kb. 90%-nál magasabb arányban, 93,6 %-ban teljesülnek. Az eredménytelenség legfőbb oka érdekes módon az eljárás alá vont személy önkéntes részvételének hiánya, azt követi a sértett önkéntes részvételének hiánya, majd pedig mindkét fél önkéntes részvételének hiánya, végül pedig az, hogy a felek nem kötöttek megállapodást.
X. Összegzés, avagy a jelen üzenete a jövő számára
„A közvetítői eljárás nem csak a sértetti érdekeket szolgálja hatékonyan, hanem az igazságszolgáltatás szerveit is tehermentesíti. A felek érdekeit szem előtt tartó, gyors és költséghatékony, az elkövető magatartását hosszútávon befolyásoló eljárást kínál a hagyományos büntető- illetve, szabálysértési eljárás alternatívájaként, kiegészítéseként.”[15]
Napjainkban az alternatív vitarendezés egyre nagyobb teret hódít Amerika után már Európában is. Ehhez a megfelelő jogszabályi környezet már hazánkban is adott a szabálysértési jogban is. Kizárólag a társadalom tagjain múlik, hogy milyen mértékben hajlandóak saját kezükbe venni a sorsukat és megpróbálni felelősségteljesen rendezni a konfliktusaikat.
Barabás A. Tünde: A diverzió 25 éve Magyarországon. In: Bárd Petra, Hack Péter, Holé Katalin (szerk.): Pusztai László emlékére. P-T Műhely az Országos Kriminológiai Intézet és az ELTE Állam- és Jogtudományi Karának megbízásából, Budapest, 2014.
Erdei Árpád: Az elterelés és a társadalom védelme. In: Vigh József (szerk.): ”A társadalom védelme és a bűnözés megelőzése” – Nemzetközi Tudományos Konferencia, Visegrád. Budapest: ELTE, 1984. 244-249. o.
Kiss Anna: A büntetőeljárás elhúzódásának okai és az ennek megakadályozását szolgáló lehetőségek, valamint azok hatékonysága (III./B/2/.9.) Kutatási jelentés. Országos Kriminológiai Intézet. 2015. 8. o.
Schweighardt Zsanett: A büntetőjogi mediáció alkalmazásának kezdeti tapasztalatai Magyarországon, In. Magyar Jog, 2010/3. szám, 174. o.
http://public.mkab.hu/dev/dontesek.nsf/0/1C19F4D0CFDE32FBC1257ADA00524FF1?OpenDocument http://njt.hu/cgi_bin/njt_doc.cgi?docid=143166.252010
http://www.njt.hu/cgi_bin/njt_doc.cgi?docid=164284.250601 http://www.okri.hu/images/stories/konyvajanlo/Pusztai_2014/pusztai_laszlo_emlekere.pdf http://www.lb.hu/hu/kollvel/3-bkv
http://igazsagugyihivatal.gov.hu/mediacio-napja-a-kiskriminalitas-hazai-kezelese-az-elzarastol-a-szabalysertesi-mediacioig-cimu-konferencia
[1] A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény indokolása. CompLex Jogtár
[2] Cserép Attila – Fábián Adrián – Rózsás Eszter: Kommentár a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvényhez. CompLex Jogtár
[3] A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény. Letölthető: http://net.jogtar.hu/jr/gen/hjegy_doc.cgi?docid=A1200002.TV (2017. május 23.)
[4] http://public.mkab.hu/dev/dontesek.nsf/0/1C19F4D0CFDE32FBC1257ADA00524FF1?OpenDocument (2017. május 23.)
[5] http://njt.hu/cgi_bin/njt_doc.cgi?docid=143166.252010 (2017. május 23.)
[6] A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. tv. általános indokolása
[7] Cserép Attila – Fábián Adrián – Rózsás Eszter: Kommentár a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvényhez. CompLex Jogtár
[8] 11744/2013. (X. 17.) Korm. határozat a Nemzeti Bűnmegelőzési Stratégiáról (2013-2023) 3.1. pont. Letölthető: http://www.njt.hu/cgi_bin/njt_doc.cgi?docid=164284.250601 (2017. május 23.)
[9] Barabás A. Tünde: A diverzió 25 éve Magyarországon. In: Bárd Petra, Hack Péter, Holé Katalin (szerk.): Pusztai László emlékére. P-T Műhely az Országos Kriminológiai Intézet és az ELTE Állam- és Jogtudományi Karának megbízásából, Budapest, 2014. 222-223. o. Letölthető: http://www.okri.hu/images/stories/konyvajanlo/Pusztai_2014/pusztai_laszlo_emlekere.pdf (2017. május 23.)
[10] Schweighardt Zsanett: A büntetőjogi mediáció alkalmazásának kezdeti tapasztalatai Magyarországon, In. Magyar Jog, 2010/3. szám, 174. o.
[11] Kiss Anna: A büntetőeljárás elhúzódásának okai és az ennek megakadályozását szolgáló lehetőségek, valamint azok hatékonysága (III./B/2/.9.) Kutatási jelentés. Országos Kriminológiai Intézet. 2015. 8. o.
[12] Erdei Árpád: Az elterelés és a társadalom védelme. In: Vigh József (szerk.): ”A társadalom védelme és a bűnözés megelőzése” – Nemzetközi Tudományos Konferencia, Visegrád. Budapest: ELTE, 1984. 244-249. o.
[13] A jelen tanulmányban felhasznált mediációs statisztikai adatok az Igazságügyi Minisztérium Igazságügyi Módszertani Irányításért Felelős Helyettes Államtitkárság Igazságügyi Szakmai Irányítási és Módszertani Főosztály 2017. május 5. napján kelt, XX/ISZIMFO/562-2/2017 iktatószámú, Statisztikai adatszolgáltatás közvetítői eljárásról (2014 és 2016 között) című adatszolgáltatásán alapulnak.
[14] http://www.lb.hu/hu/kollvel/3-bkv (Letöltés napja: 2017. május 31.)
[15] http://igazsagugyihivatal.gov.hu/mediacio-napja-a-kiskriminalitas-hazai-kezelese-az-elzarastol-a-szabalysertesi-mediacioig-cimu-konferencia (2017. május 31.)

matches: Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság