text:
1 2013. július szám AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HIVATALOS LAPJA TARTALOM 16/2013. (VI. 20.) AB határozat a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény 269/C. -a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezés elutasításáról /2013. (VI. 26.) AB határozat az Alaptörvény 23. cikk (2) bekezdésének értelmezésérõl /2013. (VII. 2.) AB határozat a 32/2004. (IV. 26.) ESzCsM rendelet egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítvány elutasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB határozat alkotmányjogi panasz elutasításáról /2013. (VII. 2.) AB határozat bírói kezdeményezés elutasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés bírói kezdeményezés visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról /2013. (VII. 2.) AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról
2 688 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG TELJES ÜLÉSÉNEK A MAGYAR KÖZLÖNYBEN KÖZZÉTETT HATÁROZATAI ÉS VÉGZÉSEI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 16/2013. (VI. 20.) AB HATÁROZATA a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény 269/C. -a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezés elutasításáról Az Alkotmánybíróság teljes ülése a évi CLI. törvény 25. -a alapján az egyedi ügyben alkalmazandó jogszabály Alaptörvénnyel való összhangjának felülvizsgálatára irányuló bírói kezdeményezés tárgyában Dr. Balogh Elemér, Dr. Salamon László, Dr. Szalay Péter és Dr. Pokol Béla k párhuzamos indokolásával, valamint Dr. Bragyova András, Dr. Kovács Péter és Dr. Lévay Miklós különvéleményével meghozta a következõ határozatot: Az Alkotmánybíróság a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény 269/C. -a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja. Az Alkotmánybíróság ezt a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi. Indokolás I. [1] Az indítványozó Budai Központi Kerületi Bíróság bírája az elõtte 11.B.I.194/2011. szám alatt folyamatban lévõ büntetõ ügyben az eljárás felfüggesztése mellett a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 269/C. -a alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése érdekében az Alkotmánybírósághoz fordult. A büntetõeljárás terheltjével szemben a Budapesti I. és XII. kerületi Ügyészség a Btk. 269/C. -ába ütközõ és aszerint minõsülõ, a nemzeti szocialista, és kommunista rendszer bûneinek nyilvános tagadása bûntettének elkövetése miatt emelt vádat. Az indítványozó álláspontja szerint a Btk. 269/C. -a alaptörvény-ellenes. [2] Az indítványozó bíró az elõtte folyamatban lévõ büntetõeljárás során alkalmazandó törvényi tényállás vonatkozásában azt kifogásolta, hogy az nem felel meg az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében meghatározott jogállamiság elvébõl levezethetõ jogbiztonság követelményének. [3] Ezen álláspontjának kifejtése során az indítványozó utalva az egyes emberiség elleni, illetõleg háborús bûncselekmények büntethetõségének nemzetközi jog szerinti elévülhetetlenségére leszögezi, hogy egyes, az 1956-os forradalom és szabadságharc leverésében, majd az azt követõ megtorlásban utasítást adó vezetõként érintett személyek esetében a szóban forgó törvényi tényállásban rögzített kommunizmus bûneinek elismerése, avagy azok fel nem tüntetése jelentéktelen színben, éppen a saját felelõsségük elismerését jelentené. (Az indítvány az emberiség elleni, illetõleg háborús bûncselekmények elévülhetetlenségével kapcsolatban tett megállapításait arra is alapozza, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk (5) bekezdése a nemzetközi jog általánosan elfogadott normái szerinti bûnök körében a nullum crimen sine lege elve alól kivételt enged. Helye van tehát a büntetõeljárás megindításának és az elítélésnek abban az esetben is, ha az adott cselekmény noha az a magyar jog, vagy más állam joga szerint az elkövetéskor nem minõsült bûncselekménynek a nemzetközi jog általánosan elfogadott szabályai alapján az elkövetéskor bûncselekmény volt. Ezen érvelését az indítványozó bíró azzal is erõsíti még, hogy utal az Alaptörvény Nemzeti Hitvallás címû fejezetében foglaltakra, miszerint: Tagadjuk a magyar nemzet és polgárai ellen a nemzetiszocialista és kommunista diktatúrák uralma alatt elkövetett embertelen bûnök elévülését.) [4] Az indítványozó bíró beadványának logikai értelmezése alapján megállapítható következtetése szerint a törvényalkotó részérõl szükséges lenne a Btk. 269/C. -ához egy (1) és (2) bekezdést rendelni, amelyek közül az (1) bekezdés magát a büntetendõ cselekményt írná le, a (2) bekezdés pedig az utasítást adó vezetõk számára büntetlenséget biztosítana. Ezen (2) bekezdés hiányában az indítványozó bíró álláspontja szerint ugyanis sérül a jogbiztonság Alaptörvényben rögzített követelménye, hiszen véleménye szerint a törvényi tényállás a jelenlegi formájában bizonyos személyekkel szemben alkalmazandó, míg más (utasítást adó vezetõ) terheltek esetében figyelemmel az önvádra kötelezés tilalmának alapelvére a szóban forgó szakasz alkalmazása kizárt. Az önvádra kötelezés tilalmára az indítványozó bíró azon logikai levezetés
3 szám 689 mentén hivatkozik, miszerint a kommunizmus bûneinek tagadását pönalizáló jogszabály egyes személyeket éppen a kommunista rendszer alatti bûnök elkövetésének elismerésére kötelez, ekképpen pedig az önvádra kötelezés tilalmába ütközik. [5] Az indítvány a támadott törvényhely alaptörvényellenessége mellett azzal is érvel még, hogy a szóban forgó magatartás bûncselekménnyé nyilvánítása az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében rögzített véleménynyilvánítás szabadságát, egyben az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdését is sérti. Ebben a körben az indítványozó bíró arra is utal, hogy a megtorlás idõszakának aktív résztvevõi másképpen ítélik meg a történteket, mint mások, ezért az õ nyilatkozataik elfogultságuk miatt sokkal inkább egyfajta saját, személyes véleményként értékelendõ. Ebbõl fakadóan pedig egyes személyek nyilatkozatai a Btk. 269/C. -ban foglalt bûncselekményt kimerítené, míg mások magatartását csupán személyes véleményként lehetne csak figyelembe venni. Az indítványozó bíró ezért az elõzõekben ismertetett logika alapján ismét az (1) és (2) bekezdés törvénybe iktatásának szükségességére mutat rá, amelyek hiányában a törvényi tényállás sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében rögzített jogbiztonság követelményét. [6] A bíró végül kifejti a szóban forgó törvényi tényállással kapcsolatos azon aggályát, miszerint azt, hogy Magyarországon az 1956-os forradalommal összefüggésben emberiség elleni bûncselekmény történt, magyar bíróság precedens döntése még nem mondta ki, ennek tényét nem állapította meg. A Budai Központi Kerületi Bíróság pedig ilyen bûncselekmény elkövetésének megállapítására nem jogosult, hiszen az állam elleni és emberiség elleni bûncselekmények a megyei bíróság hatáskörébe tartoznak. Az indítványozó bíró álláspontja tehát az, hogy a támadott büntetõ törvényi tényállásban leírt elkövetési magatartás egy olyan alapbûncselekményhez kapcsolódik, amelynek múltbéli elkövetését büntetõbírósági ítéletben volna szükséges kimondani ahhoz, hogy az e cselekmény megtörténtének tagadásában megnyilvánuló cselekmény miatt a büntetõeljárás lefolytatható legyen. [7] A bírói kezdeményezés alapján az Alkotmánybíróság az eljárást az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény 25. -a alapján folytatta le. [8] Az Alkotmánybíróság eljárása során a következõ jogszabályi rendelkezéseket vette figyelembe: [9] 1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései: II. B) cikk (1) Magyarország független, demokratikus jogállam. I. cikk (3) Az alapvetõ jogokra és kötelességekre vonatkozó szabályokat törvény állapítja meg. Alapvetõ jog más alapvetõ jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvetõ jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. IX. cikk (1) Mindenkinek joga van a véleménynyilvánítás szabadságához. [ ] [10] (4) A véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat mások emberi méltóságának a megsértésére. [11] (5) A véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat a magyar nemzet, a nemzeti, etnikai, faji vagy vallási közösségek méltóságának a megsértésére. Az ilyen közösséghez tartozó személyek törvényben meghatározottak szerint jogosultak a közösséget sértõ véleménynyilvánítás ellen, emberi méltóságuk megsértése miatt igényeiket bíróság elõtt érvényesíteni. [12] 2. A Btk. indítvánnyal érintett rendelkezése: 269/C. Aki nagy nyilvánosság elõtt a nemzeti szocialista vagy kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más, emberiség elleni cselekmények tényét tagadja, kétségbe vonja vagy jelentéktelen színben tünteti fel, bûntettet követ el, és három évig terjedõ szabadságvesztéssel büntetendõ. III. [13] Az indítvány nem megalapozott. [14] 1. Az Alkotmánybíróság a Btk. 269/C. -a alkotmányosságának vizsgálata körében elemezte a büntetõ kódex ezen új törvényi tényállását, figyelembe vette továbbá a Btk-t módosító törvényekhez fûzött indokolásokat, illetõleg a XX. századi totalitárius diktatúrák során megvalósított emberiség elleni bûnök tagadásával kapcsolatos, a büntetõ jogalkotás terén megnyilvánuló európai szabályozási gyakorlatot is. [15] október 15. napjától a Btk. számos helyen módosult, ekkortól vesztette hatályát az izgatás elnevezésû bûncselekmény, és lépett helyébe a közösség elleni izgatás, amely a gyûlöletre uszítást és a magyar nemzetet, valamely nemzetiséget, népet, felekezetet vagy fajt sértõ vagy lealacsonyító kifejezés nagy nyilvánosság elõtti használatát rendelte büntetni. Azóta az uszításról nem, de a sértõ, lealacsonyító kifejezések használatának szabadságáról vita folyik. A köznyugalom elleni bûncselekmények szinte mindegyike (közösség elleni izgatás, nemzeti jelkép megsértése, önkényuralmi jelképek használata, a nemzetiszocialista és
4 690 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI kommunista rendszerek bûneinek nyilvános tagadása stb.) az Alkotmánybíróság elé került, közülük nem is egy többször. [16] 1.1. A Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény módosításáról szóló évi XXXVI. törvény 1. -a alapján a Btk. kiegészült a 269/C. -sal és az azt megelõzõ alcímmel. Eszerint a holokauszt nyilvános tagadását az követi el, aki nagy nyilvánosság elõtt a holokauszt áldozatának méltóságát azáltal sérti, hogy a holokauszt tényét tagadja, kétségbe vonja vagy jelentéktelen színben tünteti fel. A törvényhozó a fenti cselekményt a köznyugalom elleni bûncselekmények között mint bûntettet három évig terjedõ szabadságvesztéssel rendelte büntetni. A törvényhez fûzött indokolás szerint a gyûlöletkeltés elleni hatékonyabb büntetõjogi fellépés az elmúlt húsz évben többször visszatérõ igény a magyar jogalkotásban. A törvényalkotó tehát a rasszizmus és idegengyûlölet által motivált cselekményekkel szemben igyekezett szélesebb körû védelmet biztosítani a fenti törvénymódosítás nyomán a Btk-ba került új tényálláson keresztül. (Az indokolás hivatkozik az Európai Unió Tanácsa által november 28. napján elfogadott 2008/913/IB. számú, a rasszizmus és idegengyûlölet egyes formái és megnyilvánulásai elleni, büntetõjogi eszközökkel történõ küzdelemrõl szóló kerethatározatra is). [17] Ezt követõen, a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény módosításáról szóló, évi LVI. törvény változtatott a Btk. 269/C. -ának szövegén és ennek megfelelõen a bûncselekmény megnevezésén is. A törvényalkotónak, amikor kiegészítette a tényállást, abból kellett kiindulnia, hogy a megélt történelmi tapasztalat sorsközösséget és összetartozás-tudatot kialakító hatását a csoport tagjaiban, a személyiségükbe való beépülést, ennek a sorsközösségnek és összetartozás-tudatnak az emberi méltóságuk részévé válását nem lehet kizárni az olyan tényekkel összefüggésben sem, amelyek nem a nemzeti szocialista, hanem a kommunista rendszereknek tudhatók be. [18] Az új szabályozás szerint a nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bûneinek nyilvános tagadása bûntettét az követi el, aki nagy nyilvánosság elõtt a nemzeti szocialista vagy kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más, emberiség elleni cselekmények tényét tagadja, kétségbe vonja vagy jelentéktelen színben tünteti fel. [19] A törvény indokolása leszögezte, hogy a Btk. 269/C. -ában meghatározott törvényi tényállás fentiek szerinti módosítása a totalitárius rendszerek bûneinek és áldozatainak azonos mércével mérése érdekében volt szükséges. Az indokolás hivatkozik ebben a körben az Alkotmánybíróság évtizedes gyakorlatára, amely nem tesz különbséget a nácizmus és a kommunizmus áldozatainak emberi méltóságát, kegyeleti jogát sértõ megnyilvánulások büntetõjogi megítélésében. [20] 1.2. A Btk. 269/C. -ában büntetni rendelt cselekmény elkövetési tárgya a nemzeti szocialista és a kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más emberiség elleni cselekmények ténye, mint evidens, történetileg vitathatatlan, emellett még napjainkban is az állampolgárok emlékezetében eleven emlékként továbbélõ, múltbéli események köre. A törvényalkotó szóhasználata alapján megállapítható, hogy a nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bûneinek tagadása bûntettének tárgyát nem csupán azok a tettek képezik, amelyek a nemzetközi jog, illetõleg a belsõ nemzeti jog szerint a népirtás, illetve az emberiség elleni cselekmények törvényi tényállását kimerítik, hanem figyelemmel a bûncselekmény Btk.-beli megnevezésére, valamint arra, hogy a törvényi tényállásban emberiség elleni cselekmény és nem bûncselekmény szerepel minden, a népirtáshoz és emberiség elleni cselekményhez fogható súlyú, általános történelmi evidenciaként elfogadott, a nemzeti szocialista és a kommunista diktatúrák alatt véghezvitt rémtett is. [21] A törvényalkotó természetesen nem adja meg ezen események tételes katalógusát, hanem a népirtásra és emberiség elleni cselekményekre történõ utalással, ezáltal pedig az események súlyának meghatározásával szabja meg a szóban forgó történelmi tények körét. A jogalkotó tehát a bûncselekmény tárgya körének meghatározásakor nem a nemzetközi jog és az arra épülõ hazai büntetõjog által alkotott háborús, vagy emberiség elleni bûncselekményeket vette alapul. A hidegháborúra jellemzõ, kiélezett világpolitikai helyzetben a nyugati hatalmak érthetõ módon sokkal óvatosabbak voltak a kommunista rendszerek alatt történt események megítélése, azok büntetõjogi definiálása során, mint a II. világháborút követõ idõszakban a nemzetiszocialista bûnökkel kapcsolatosan. A kommunista rendszerek során elkövetett bûnök egy része ezért jogi értelemben a létezõ nemzetközi jogi, illetõleg a nemzeti büntetõjog fogalomrendszerében csak nehézkesen és nem minden esetben értelmezhetõ. A jogalkotó ezért a népirtás, mint a nemzetközi és hazai büntetõjogban szereplõ bûncselekmény mellett, annak érdekében, hogy a kommunizmus bûneinek valamennyi megnyilvánulási formáját lefedje, az egyéb emberiség elleni cselekményekben határozza meg a szóban forgó törvényi tényállás tárgyi körét. Ez azonban nem vezet arra az eredményre, hogy ebbe a körbe vonható volna bármely olyan, a kommunizmus során történt esemény, tett stb., amely az általánosan elfogadott morális közfelfogás szerint helytelen jelenség, vagy cselekedet. A törvény szövegének nyelvtani és teleologikus értelmezése alapján nyilvánvaló, hogy a törvényalkotó a más, emberiség elleni cselekmé-
5 szám 691 nyek fogalma alatt azokat a bûnöket érti, amelyek súlyuk alapján a népirtáshoz foghatóak és ezért ahhoz hasonló megítélést érdemelnek. [22] [A jogalkalmazónak konkrét esetben azt kell tehát eldöntenie, hogy az adott esemény (amelyet az elkövetõ tagad stb.) a nemzeti szocializmus, avagy a kommunizmus ideológiájához és idõszakához köthetõ-e, illetõleg azt, hogy a civilizált világ felfogása szerint a népirtáshoz hasonló súlyú és ezért hasonló megítélés alá esõ történelmi bûnrõl van-e szó. Az Alkotmánybíróság leszögezi, hogy ezen utóbbi kérdések eldöntése a konkrét ügyben eljáró bíró feladata.] [23] A bûncselekmény jogi tárgyát pedig az e tények kétségbevonhatatlanságához fûzõdõ társadalmi érdek képezi. A büntetõ tényálláson keresztül védendõ jogi tárgy tehát a XX. századi európai (és világ-) történelmet döntõen meghatározó diktatúrákhoz kapcsolható bûnök elismerésének társadalmi igénye, s mint ilyen, az európai és egyetemes kultúra részeként, az ezen történelmi tényekbõl levont, az európai jogi és társadalmi fejlõdést is befolyásoló feltétlen igazság. A szóban forgó törvényi tényállást a jogalkotó a köznyugalom elleni bûncselekmények között helyezte el, kifejezve ezzel a törvény célját és a védett jogi tárgy mibenlétét, azaz a köznyugalmat. Megállapítható ezért, hogy a vizsgált törvényi tényállás megalkotása mögött az a jogalkotói szándék áll, miszerint azokat a magatartásokat szükséges büntetõjogi eszközökkel visszaszorítani, amelyek objektíve alkalmasak arra, hogy a köznyugalomban zavart okozzanak. [24] A bûncselekmény elkövetési magatartása pedig e tények tagadása, kétségbe vonása, vagy jelentéktelen színben történõ feltüntetése. Az elsõ két fordulat olyan aktív magatartást von a szabályozás körébe, amely a fenti tények igazságtartalmának abszolút, avagy relatív cáfolását jelentik, míg a harmadik fordulat a közösségeket és az egyéneket ért tragédiában megnyilvánuló események bagatellizálásaként írható körül. [25] A törvényalkotó csupán a nagy nyilvánosság elõtti elkövetést rendeli büntetni. A nagy nyilvánosság elõtti elkövetés megvalósulhat különbözõ médiumokon keresztül, de akár szóban, nagyobb számú hallgatóság elõtt. [26] A vizsgált bûncselekmény immateriális bûncselekmény, a törvény eredményt nem rendel az egyes elkövetési magatartások mellé. Ugyanakkor az is nyilvánvaló, hogy a szóban forgó bûncselekmény akkor valósul meg, ha az adott magatartás figyelemmel a fentebb bemutatott jogalkotói célra alkalmas a köznyugalom megzavarására. Csak azok a cselekmények tartoznak tehát a büntetendõ magatartások körébe, amelyek függetlenül a tényleges hatástól, avagy bármely más bekövetkezett eredménytõl objektíve alkalmasak arra, hogy az Alaptörvény által elismert és védett értékek mellett elkötelezetteket felháborítsa, megbotránkoztassa stb., azaz elérik a társadalomra veszélyesség azon szintjét, ahol az állam beavatkozása már feltétlenül szükséges. Az elkövetõ tudata a cselekmény kifejtésekor szükségszerûen átfogja azt, hogy magatartásával mások emberi méltóságát sérti és ez a köznyugalom megzavarásának absztrakt lehetõségét hordozza magában. [27] 1.3. Az Alkotmánybíróság az európai szabályozás áttekintése során megállapította, hogy a népirtást, illetõleg egyéb emberiség elleni cselekmények tagadását számos európai állam büntetõjoga szankcionálja. A német büntetõ törvénykönyv 130. szakaszának (3) bekezdése öt évig terjedõ szabadságvesztéssel, illetõleg pénzbüntetéssel fenyegeti azt, aki a köznyugalom megzavarására alkalmas módon nyilvánosan helyeslését fejezi ki a nemzetiszocialista rendszer bûneivel kapcsolatosan, tagadja, vagy jelentéktelen színben tünteti fel azokat. [28] A svájci büntetõ törvénykönyv 261. szakasza a német szabályozáshoz hasonlóan szintén szabadságvesztéssel, illetõleg pénzbüntetéssel rendeli büntetni azt, aki a népirtást, vagy más emberiség elleni cselekményt tagad, jelentéktelen színben tûntet fel, illetõleg azt igazolni igyekszik. Az 1947-es osztrák Tilalmi törvény 34. szakasza ugyancsak szabadságvesztéssel rendeli büntetni a nemzetiszocialista népirtást vagy más nemzetiszocialista emberiség elleni cselekményt letagadó, jelentéktelen színben feltüntetõ, illetõleg azt helyeslõ, vagy igazolni törekvõ elkövetõt. Az angol jogrend a fentiekhez hasonló a totalitárius diktatúrák alatt elkövetett bûnök tagadását konkrétan pönalizáló szabályozást ugyan nem tartalmaz, de (a Malicious Communications Act 1988 alapján) büntethetõ az a személy, aki súlyosan sértõ, vagy tudatosan hamis kijelentést tesz abból a célból, hogy a kijelentés címzettjének fájdalmat vagy félelmet okozzon. (A brit jogszabály tehát mintegy célzatként megköveteli a gyûlölet szításának szándékát is). Büntetni rendeli továbbá a holokauszt tagadását Belgium (Moreaux-törvény), Csehország, Franciaország (Loi Gayssot), Lengyelország, Románia, Szlovákia, Portugália és Litvánia büntetõ törvénykönyve is. Az említett országok közül Csehország, Szlovákia, Lengyelország és Litvánia hatályos büntetõjogi szabályozása szerint a nemzetiszocializmus során elkövetett cselekmények mellett a kommunista diktatúra bûneinek tagadása, kétségbe vonása, illetõleg az ezen rezsimek igazolására irányuló törekvés is büntetendõ. [29] A strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban Bíróság) által kialakított gyakorlat szerint a véleménynyilvánítás szabadsága a demokratikus társadalom alappilléreinek, a haladásnak és az egyén kibontakozásának egyik feltétele. A vélemény szabadsága olyan véleményekre is kiterjed,
6 692 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI amelyek sértõek, meghökkentõek, vagy aggodalmat keltenek. Ezt követeli meg ugyanis a pluralizmus, a tolerancia és a felvilágosultság, amely nélkül a demokratikus társadalom elképzelhetetlen. Leszögezte azonban a Bíróság azt is, hogy a véleményszabadság sem korlátozhatatlan. A Bíróság elfogadja, hogy egyes tagállamok büntetõjogi eszközökkel igyekeznek tiltani a népirtás, vagy akár más emberiség elleni bûn tényének tagadását, megkérdõjelezését, jelentõségének kisebbítését. A korlátozás megengedett céljának és szükségességének vizsgálata körében pedig figyelembe veszi az adott állam sajátos történelmi múltját és jelenét (Rekvényi kontra Magyarország ügy). A Bíróság több olyan ügyben is hozott már döntést, amelyben holokauszttagadásért (a holokauszt megtörténtét általában tagadó, illetõleg a haláltáborok létezését kétségbe vonó könyvek és folyóiratok) a tagállami bíróság által elítélt panaszosok fordultak a Bírósághoz az Emberi Jogok Európai Egyezménye 10. cikkének (véleménynyilvánítás szabadsága) megsértése miatt. A Bíróság valamennyi ügyben elutasította a panaszosok kérelmét. Döntéseiben a Bíróság arra hivatkozott, hogy a holokausztot tagadó kijelentések a szólásszabadság védelmét nem élvezik, azok e szabadsággal összefüggésben az Egyezmény 17. cikkében rögzített joggal való visszaélésnek minõsülnek (Garaudy v. France, Walendy v. Germany, Remer v. Germany ügyek). [30] A 2005 decemberében lezárult Witzsch kontra Németország ügyben (application no. 7485/03.) a Bíróság által megállapított tényállás lényege az volt, hogy a panaszos egy, a Német Nemzetiszocialista Munkáspártnak (NSDAP) és Hitlernek a zsidóság szisztematikus kiirtásában játszott szerepével foglalkozó újságcikkre oly módon reagált, hogy abban tényként állította, miszerint a párt (NSDAP) programjában nyoma sincs annak, hogy akár Hitler, akár a párt kiirtani szándékozott volna a zsidóságot. Fenti kijelentéseiért a panaszost a német büntetõ törvénykönyv ára figyelemmel három hónap szabadságvesztésre ítélték. (A német büntetõ törvénykönyv a kimondja, hogy aki az elhunytak méltóságát becsmérli, két évig terjedõ szabadságvesztéssel, vagy pénzbüntetéssel büntetendõ.) A Bíróság határozatában rámutatott, hogy a panaszos egy, a Hitler és az NSDAP felelõsségével kapcsolatos vitathatatlan történelmi tényt tagadott, ezáltal sértve az áldozatok méltóságát. Az Egyezmény 17. cikkének (joggal való visszaélés) általános célja az, hogy ne legyen lehetséges az Egyezmény szövegével és szellemével ellentétes valamely nézet népszerûsítése érdekében az Egyezményben biztosított valamely szabadságot felhasználni, abból elõnyt kovácsolni. [31] A Bíróság és korábban az Európai Emberi Jogok Bizottsága is leszögezte már, hogy az Egyezmény 10. cikkében szereplõ véleménynyilvánítási szabadságra a 17. cikkel ellentétes módon nem lehet hivatkozni, különösen a holokauszttal kapcsolatos ügyekben. A véleménynyilvánítási szabadsággal való visszaélés összeegyeztethetetlen a demokráciával és az emberi jogokkal, sérti továbbá mások jogait is. Az ügy érdekessége amelyre egyébként maga a Bíróság is rámutat határozatában az, hogy a panaszos sem a holokauszt tényét, sem pedig a gázkamrák létezését nem tagadta azon kijelentésében, amely miatt õt a német büntetõ hatóság elmarasztalta. Ugyanakkor a Bíróság megítélése szerint a panaszos azáltal, hogy Hitler és az NSDAP a zsidóság kiirtásának megtervezésében játszott szerepét vitatta a holokauszttal kapcsolatosan a fentihez képest azonos súlyú és jelentõségû történelmi körülményt tagadott. A panaszos ezért a véleménynyilvánítás szabadságára nem hivatkozhatott. [32] 2. Az indítványozó bíró a Btk. 269/C. -sal összefüggésben abban látja az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében megfogalmazott, a jogállamiság elvébõl levezethetõ jogbiztonság sérelmét, hogy a szóban forgó bûncselekmény törvényi tényállási elemeit megvalósító azon személyek, akik egyúttal az 1956-os és az azt követõ eseményekben vezetõként, utasítást adó személyként érintettek voltak figyelemmel a nemzetközi jog alapján történõ esetleges felelõsségre vonás elvi lehetõségére önmagukat vádolnák bûncselekmény elkövetésével. Az indítványozó bíró tehát a szóban forgó bûncselekményt a büntetõeljárásról szóló évi XIX. törvény (a továbbiakban Be.) 8. -ában meghatározott önvádra kötelezés tilalmába ütközõnek, ezáltal a jogbiztonság elvét sértõnek véli. [33] Az Alkotmánybíróság ezzel szemben megállapította, hogy a nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bûnei nyilvános tagadásának pönalizálása nem ütközik az önvádra kötelezés tilalmába. Valamely magatartás bûncselekménnyé nyilvánítása csak akkor ütközik az indítványozó bíró által felvetett alapelvbe, ha a törvényalkotó által megkövetelt magatartás kifejtésének eredményeképpen az adott személy egy másik bûncselekmény elkövetését ismerné el, azaz önmaga ellen szolgáltatna bizonyítékot, mintegy beismerõ vallomást tenne. (A Be. 8. -a értelmében senki sem kötelezhetõ arra, hogy önmagát terhelõ vallomást tegyen, és önmaga ellen bizonyítékot szolgáltasson. Eszerint sem norma, sem pedig hatósági aktus nem írhat elõ olyan aktív magatartást, amelynek kifejtése egyúttal az adott személlyel szemben terhelõ vallomásnak, avagy más bizonyítéknak minõsül a büntetõeljárás során.) A büntetõjog alapfogalma a bûnösség, ezen utóbbinak pedig egyik sarkalatos eleme az elvárhatóság. A törvény elvárja az állampolgártól a bûncselekmények elkövetésétõl való tartózkodást. Ez az elvárás azonban nem feltétlen, nem érvényesülhet ugyanis akkor, ha az elvárt egyébként normakövetõ ma-
7 szám 693 gatartás önfeljelentéssel (önváddal) volna egyenlõ. Ez a helyzet áll elõ például a vámorgazdaság és az adócsalás bûntettének találkozásakor. [34] A Legfelsõbb Bíróság a 2/2002. számú Büntetõ jogegységi határozatában leszögezte, hogy a vámorgazdaság mellett az adócsalást nem valósítja meg az, aki a vámorgazdaság útján birtokába került csempészett vámáru tekintetében adóbevallási kötelezettségének nem tesz eleget. (A bûnhalmazat ebben az esetben látszólagos). Ha ugyanis az adójogszabályoknak megfelelõen járna el és adóbevallásában feltüntetné azt az árut (vagy jövedelmet, bevételt), amely egy már elkövetett bûncselekmény (vámorgazdaság) útján jutott a birtokába, akkor ezen utóbbi bûncselekményre vonatkozóan szolgáltatna saját maga ellen bizonyítékot a hatóság felé. A két cselekmény halmazatban történõ megállapítása tehát az önvádra kötelezés tilalmába ütközik, az adócsalás ilyenkor kvázi büntetlen utócselekményként értékelendõ. [35] A jelen esetben azonban nem errõl van szó. A Btk. 269/C. szerinti bûncselekmény elkövetésétõl való tartózkodás, azaz a jogalkotó által elvárt normakövetõ magatartás nem jár együtt egy másik, korábbi bûncselekmény szükségszerû elismerésével, avagy az adott személy saját bûnösségét alátámasztó bizonyíték szolgáltatásával. A nemzeti szocialista és kommunista rendszerek bûneinek tagadása bûntettének elkövetésétõl ugyanis nem az tartózkodik, aki kifejezetten elismeri az akkor történt rémtettek elkövetését, hanem aki a szóban forgó törvényi tényállásban írt, csakis valamely aktív cselekvés formájában megnyilvánuló elkövetési magatartást nem tanúsítja. [36] Normakövetõ, tehát a Btk. 269/C. szerinti bûncselekményt meg nem valósító magatartást tanúsít tehát az is, aki a szóban forgó diktatúrák bûneit kifejezetten nem tagadja, nem vonja kétségbe, nem bagatellizálja, azaz hallgat. A vizsgált törvényi tényállás nem kötelez tehát a nemzeti szocialista, vagy kommunista bûnök elkövetésének elismerésére, csupán ezen bûnök megtörténtének a tagadásától való tartózkodásra hív fel. A jogszabály tehát nem azt várja el a norma címzettjeitõl (azaz mindenkitõl), hogy az akár általa, akár más által elkövetett bûnt beismerje, hanem azt, hogy a szóban forgó bûn megtörténtét (mint evidens történelmi tényt) tagadó, kétségbe vonó stb. aktív magatartást ne tanúsítson. [Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy az a normaszöveg, amely valamely magatartástól való tartózkodást ír elõ, az önvádra kötelezés tilalmának elvével eleve nem is ütközhet, hiszen az önvád aktív magatartást feltételez. Logikailag kizárt tehát, hogy egy aktív magatartástól való tartózkodást elõíró szabály (Btk. 269/C. ) sértsen egy aktív magatartásra való kötelezést tiltó elvet (Be. 8. ).] [37] Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Btk. 269/C. -a az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében meghatározott jogállamiság elvébõl levezetett jogbiztonság elvét nem sérti. [38] 3. Az indítványozó bíró álláspontja szerint a Btk. 269/C. -a sérti az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében meghatározott szabad véleménynyilvánításhoz való alapjogot, ebbõl fakadóan pedig ellentétes az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésével is. [39] 3.1. A Btk. 269/C. -a olyan magatartást rendel büntetni, amely a szóban forgó XX. századi totalitárius rendszerek során elkövetett bûnökkel összefüggésben egyfajta személyes, ugyanakkor szélsõséges álláspont megfogalmazásában és annak szélesebb körben történõ kifejezésre juttatásában nyilvánul meg. [40] Ezen álláspont az Alkotmánybíróság megítélése szerint azért tekintendõ szélsõségesnek, mert egyrészrõl szöges ellentétben áll az európai közfelfogás által vitathatatlan tényként kezelt igazsággal (és ezért szükségszerûen hamis), másrészt szembehelyezkedik a jogállamiság talaján álló, demokratikus berendezkedés morális alapját meghatározó, az európai kulturális örökség részévé vált alapértékekkel. [41] A törvényalkotó a fenti magatartások bûntetté nyilvánításával tehát bizonyos álláspontoknak történõ hangadást tilt, függetlenül attól, hogy azt rosszhiszemûen az ezzel ellentétes ismeretek ellenére vagy a személyes meggyõzõdésnek megfelelõen fejtik-e ki. A Btk. 269/C. -a a személyes vélemény meghatározott keretek között történõ kinyilvánításához fûz hátrányos jogkövetkezményeket egy adott témakörön belül, kétségtelen tehát, hogy ezáltal a véleménynyilvánítási szabadság alapjogát korlátozza. A támadott tiltó norma a szólás- és véleménynyilvánítási szabadság tényleges korlátozását a felelõsségi rendszer legsúlyosabb eszközével, büntetõjogi szankción keresztül valósítja meg. [42] Az Alkotmánybíróság számos alkalommal foglalkozott már a véleménynyilvánítás alapjogának mibenlétével, illetõleg esetleges korlátozhatóságának határaival és feltételeivel. Az Alkotmánybíróság több határozatában rámutatott az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében biztosított véleménynyilvánítási szabadság többi alapjog közötti kitüntetett szerepére, rögzítette továbbá azt is, hogy ezen alapjog a személyiség szabad kibontakoztatása és a politikai közösség demokratikus mûködése szempontjából is kulcsfontosságú. Az Alkotmánybíróság irányadónak tekinti azon korábbi értelmezését, miszerint a vélemény szabadsága a kommunikációs jogok anyajoga, amely egyrészt az egyén önkifejezését, [ ] másrészt az egyénnek a társadalmi és politikai folyamatokban való tevékeny és megalapozott részvételét biztosítja. [18/2004. (V. 25.) AB határozat, ABH 2004, 303, 305.]. A véleménynyilvánítás szabadságának lényege az Alkotmánybíró-
8 694 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI ság értelmezése szerint ezért a gondolatok és álláspontok kifejezésének lehetõségében, a vélemény kinyilvánításának puszta tényében ragadható meg, tekintet nélkül a vélemény tartalmára. Egy korábbi döntésében az Alkotmánybíróság ezen kérdést illetõen úgy fogalmazott, hogy [a]z eszmék, nézetek szabad kifejtése, a mégoly népszerûtlen, vagy sajátos elképzelések szabad megnyilvánulása a fejlõdni képes és valóban eleven társadalom létezésének alapfeltétele. [30/1992. (V. 26.) AB határozat (a továbbiakban: Abh1.) ABH 1992, 162, 786.]. [43] 3.2. A véleménynyilvánítás szabadságának alapjoga és a büntetõjogi korlátozás kapcsolatával, annak alkotmányos kérdéseivel több határozatában is foglalkozott már az Alkotmánybíróság. A büntetõ jogalkotáson keresztül megvalósuló alapjogi korlátozással összefüggésben általános tartalmi követelményként az Alkotmánybíróság utalva egyik korábbi döntésére hangsúlyozza, hogy valamely magatartás büntetendõvé nyilvánításának szükségességét szigorú mércével kell megítélni: különbözõ életviszonyok, erkölcsi és jogi normák védelmében az emberi jogokat és szabadságokat szükségképpen korlátozó büntetõjogi eszközrendszert csak a feltétlenül szükséges esetben és arányos mértékben indokolt igénybe venni, akkor, ha az alkotmányos vagy az Alkotmányra visszavezethetõ állami, társadalmi, gazdasági célok, értékek megóvása más módon nem lehetséges [Abh1. ABH 1992, 162, 171.]. [44] Az Alkotmánybíróság egy korábbi döntésében, a Btk. 269/A. -a szerinti nemzeti jelkép megsértése vétségének vizsgálata során úgy ítélte meg, hogy az alapjogi korlátozás adott esetben megengedhetõ annak ellenére, hogy a nemzeti szimbólumok becsmérlése önmagában nem jár az egyén valamely alapjogának sérelmével. Az államiságot és valamennyi nemzeti értéket végsõ soron kifejezõ szimbólumok becsületének megóvását tehát elõbbre valónak ítélte, mint az egyén szabad véleménynyilvánításhoz fûzõdõ alkotmányos jogát. Az Alkotmánybíróság mindezt a következõképpen fogalmazta meg: [a] nemzeti szimbólumok jelentõsége az ország közelmúltbéli történelmére a totalitárius államberendezkedésbõl a demokratikus társadalomba való átmenetre tekintettel felértékelõdött, aminek e szimbólumokat sértõ egyes magatartások védelme is nyomatékot ad. [ ] A demokráciáknak csak egyik lényeges kritériuma a vélemények pluralizmusa. A demokráciákra jellemzõ az ország egységét megjelenítõ intézmények és szimbólumok léte, amelyek bár nem kritizálhatatlanok bizonyos vonatkozásaikban kívül vannak a vélemények alkotmányjogilag védendõ pluralizmusán. [13/2002. (V. 12.) AB határozat, ABH 2000, 61, ]. [45] Az Alkotmánybíróság korábban kimondta, hogy alkotmányosan büntetõjogi korlátozás alá vonható a közösségek méltóságát sértõ, köznyugalmat veszélyeztetõ magatartás is. [14/2000. (V. 12.) AB határozat, ABH 2000, 83, 92.] Önmagában attól, hogy egy politikai nézet kifejezése helyes, vagy helytelen, a korlátozás még nem alkotmányos. Ennek a határát tehát az Alkotmánybíróság ott húzta meg, ahol a vélemény már a demokrácia értékei mellett elkötelezett közösségek méltóságát sérti, és a köznyugalmat veszélyezteti. [46] [Az Alkotmánybíróság a demokrácia mellett elkötelezett közösségek védelmét az Alkotmány 54. (1) bekezdésében (Alaptörvény II. cikk) megfogalmazott emberi méltósághoz való alapvetõ jogból vezette le.] [47] Az Alkotmánybíróság a 4/2013. (II. 21.) számú AB határozatában, a fentiekben hivatkozott korábbi döntésében kinyilvánított, a véleménynyilvánítás szabadsága korlátozhatóságára vonatkozó elveket megerõsítette: [a] különbözõ életviszonyok, erkölcsi és jogi normák védelmében az emberi jogokat és szabadságokat szükségképpen korlátozó büntetõjogi eszközrendszert csak a feltétlenül szükséges esetben és arányos mértékben indokolt igénybe venni akkor, ha az alkotmányos vagy az Alaptörvényre visszavezethetõ állami, társadalmi, gazdasági célok, értékek megóvása más módon nem lehetséges. Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az önkényuralmi jelképek használatának büntetõjogi fenyegetettsége indokolt lehet, mert a XX. század szélsõséges politikai diktatúráihoz kötõdõ szimbólumaival összefüggõ magatartások egyrészt érzékenyen érinthetik, illetve sérthetik az emberi méltóságot, másrészt ellentétesek az Alaptörvénybõl levezethetõ alkotmányos értékrenddel. [ ] Az Alkotmánybíróság legitim célnak tekinti, hogy a törvényalkotó az emberi méltóság és az alkotmányos rend, illetve értékek védelmében büntetõjogi eszközökkel tiltsa azon magatartásokat, amelyek ezekkel ellentétesek. A diktatórikus rendszerekkel való azonosulást kifejezõ nézetek nyilvános megfogalmazása, terjesztése vagy hasonló célzatos magatartások büntetendõvé nyilvánítása alkotmányosan elfogadható lehet [ ] [4/2013. (II. 21.) AB határozat]. [48] Az Alkotmánybíróság jelen ügyben is irányadónak tekintett gyakorlata szerint tehát az emberi méltósághoz való jog védelme a közösség tagjainak méltóságvédelme megfelelõ és elégséges indok lehet a véleménynyilvánítás szabadsága alapjogának büntetõjogon keresztül megvalósuló korlátozására. [49] Magyarország Alaptörvényének március 25-én elfogadott és április 1-jén hatályba lépett negyedik módosítása 5. cikkének (2) bekezdése a fenti elvet tulajdonképpen szövegszerûen is az Alaptörvény részéve emelte, rögzítve azt, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat mások emberi méltóságának, illetõ-
9 szám 695 leg a magyar nemzet, a nemzeti, etnikai, faji vagy vallási közösségek méltóságának a megsértésére. [Alaptörvény IX. cikk (4) (5) bekezdés]. A módosítás eredményeképpen tehát most már maga az Alaptörvény is kifejezetten nevesít egy olyan esetkört, ahol a véleménynyilvánítás szabadsága már nem érvényesül, azaz tulajdonképpen megtiltja az alapjoggal való tudatos visszaélést. E tilalom a véleménynyilvánítás szabadságát érintõ normák alkotmányos vizsgálatakor elvi kiindulópontnak tekintendõ rendelkezés. [50] 3.3. A vizsgált törvényi tényállásban a XX. századi magyar történelmet, hatásaiban pedig a késõbbi korok társadalmi fejlõdését is meghatározó két totalitárius diktatúra szerepel. Az önkényuralmi rendszerek alapjául szolgáló torz ideológiák több millió ember különbözõ eszközökkel történõ kiirtásához, további milliók megnyomorításához, családok több generáción keresztül a mai napig ható ellehetetlenítéséhez, egyszóval minden demokratikus jog, egyetemes emberi érték és erkölcsi norma lábbal tiprásához vezettek. Az évtizedekig tartó rémuralom túlélõinek, az áldozatok leszármazottainak, a kisemmizettek és méltóságukban megalázottak utódainak közössége a magyar társadalom jelentõs részét adja. A demokratikus jogállami berendezkedés alapját értékek képezik, az emberi jogok és egyéb alkotmányos értékek tiszteletben tartása és védelme az állam feladata. A demokrácia létezésének elemi fundamentumával szöges ellentétben álló ideológia által megsemmisített értékek emléke éppúgy nélkülözhetetlen alapja és eszmei forrása a jogállamiságnak, mint maguk a védendõ értékek. Az Alkotmánybíróság ezért megállapította, hogy a nemzetiszocializmus és a kommunizmus bûneinek tagadása a véleménynyilvánítás szabadságával való olyan visszaélésnek tekintendõ, ami nem csupán az áldozatok közösségének, de a velük közösséget vállaló, demokratikus értékek mellett elkötelezett állampolgárok méltóságát is súlyosan sérti. Az áldozatok hozzátartozói, az áldozatokkal közösséget vállaló személyek méltóságának védelme lehetõvé teszi, illetõleg szükségessé teszi tehát az olyan cselekmény büntetõjogi szankcióval történõ fenyegetését, amely a XX. századi totalitárius rendszerekben megtörtént tragikus és történelmileg meghatározó események tagadását valósítja meg. [51] A demokratikus mûködés alapfeltétele a jogállamiság legfontosabb értékei melletti társadalmi elkötelezettség megóvása. Az Alkotmánybíróság megállapította ezért, hogy e törekvés, mint alkotmányos cél érdekében is szükséges a demokratikus eszme társadalmi megkérdõjelezésére alkalmas megnyilvánulások elleni hatékony fellépés. [52] A XX. századi európai totalitárius rendszerek során az emberiség ellen elkövetett rémtetteket nem csupán a közvetlenül, avagy közvetett módon érintettek, de valamennyi, az alkotmányos értékeket elfogadó és tiszteletben tartó állampolgár megkérdõjelezhetetlen bûnnek tekinti és evidenciaként kezeli. Nem vitás ezért, hogy a fenti ténnyel és általános társadalmi meggyõzõdéssel ellentétes, nagy nyilvánosság elõtt kifejezett álláspont, az igazságérzetet és az áldozatok méltóságát sértõ vélemény arra is alkalmas lehet, hogy közfelháborodást keltve, másokat megbotránkoztatva olyan indulatot gerjesszen, amely a köznyugalom megzavarásához vezethet. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Btk. 269/C. -a által büntetni rendelt magatartás magában hordozza a köznyugalom megzavarásának kockázatát is, az ilyen vélemények és álláspontok nyilvános artikulálásának korlátozását e körülmény is megalapozza, ezért szükséges. [53] Az Alkotmánybíróság a jelen ügyben is elvégezte az alapjogi korlátozás szükségességére és arányosságára vonatkozó vizsgálatot. Az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésébõl fakadóan az alapjogokat, így a véleménynyilvánítás szabadságát érintõ szabályokat törvény állapítja meg. Az Alaptörvény azt is rögzíti, miszerint alapvetõ jog más alapvetõ jog érvényesülése vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvetõ jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Az alapjogok korlátozhatóságával kapcsolatos irányadó sági gyakorlat egybecseng az Alaptörvény idézett rendelkezésével. E gyakorlat szerint az állam akkor nyúlhat az alapjog korlátozásának eszközéhez, ha másik alapvetõ jog és szabadság védelme vagy érvényesülése, illetve egyéb alkotmányos érték védelme más módon nem érhetõ el. Az alapjog korlátozásának alkotmányosságához tehát önmagában nem elegendõ, hogy az másik alapjog vagy szabadság védelme vagy egyéb alkotmányos cél érdekében történik, hanem szükséges, hogy megfeleljen az arányosság követelményeinek: az elérni kívánt cél fontossága és az annak érdekében okozott alapjogsérelem súlya megfelelõ arányban legyen egymással. A törvényhozó a korlátozás során köteles az adott cél elérésére alkalmas legenyhébb eszközt alkalmazni. [18/2004. (V. 25.) AB határozat, ABH 2004, 303, 307.]. A jogi felelõsség rendszerében a büntetõjog az ultima ratio. Feladata a jog és erkölcs egységének, a normák követésének kikényszerítése akkor, amikor az egyéb jogágak elõírásai és az ahhoz kapcsolt felelõsségi rendszer eszközei elégtelennek bizonyulnak. Ezért a büntetõjogi szankcióval sújtott cselekmények körének meghatározásakor a törvényalkotó nem járhat el önkényesen, az alapvetõ szabadságokat értelemszerûen korlátozó büntetõjogi eszközrendszer csupán feltétlenül szükséges esetben és az elérni kívánt célhoz, vagy a védendõ
10 696 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI értékhez képest arányos mértékben vehetõ igénybe. [54] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Btk. 269/C. -a által tilalmazott és büntetni rendelt megatartás a fentiekben bemutatott alkotmányos értékek ellen hat, annak korlátozása alkotmányos célok elérése érdekében szükséges. Az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy a vizsgált büntetõ norma összhangban van az Alaptörvény IX. cikk (4) és (5) bekezdéseivel is, hiszen a törvényi tényállás a véleménynyilvánítás szabadságának visszaélésszerû gyakorlásában megnyilvánuló magatartást szankcionál. [55] Az Alkotmánybíróság ebben a körben az Alaptörvény által is védelemben részesítendõ alkotmányos értéknek tekinti az áldozatok hozzátartozói, az áldozatokra emlékezõk és általában a demokrácia értékrendje mellett elkötelezett közösségek tagjainak méltóságát. Mindemellett az Alkotmánybíróság megítélése szerint a Btk. által tilalmazott véleménynyilvánítás képes olyan indulatokat ébreszteni, amelyek végsõ soron a köznyugalom megõrzését is veszélyeztethetik. Alkotmányos célként ismeri el továbbá az Alkotmánybíróság a demokrácia és jogállamiság alapelvei melletti feltétlen társadalmi elkötelezettség megõrzését is. [56] Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a szóban forgó vélemények kifejtése a fentiekben bemutatott alkotmányos értékeket és célokat oly mértékben veszélyezteti, hogy a legsúlyosabb felelõsségi rendszer alkalmazása feltétlenül szükségesnek mutatkozik. Az áldozatok hozzátartozóinak és a demokratikus értékek mellett elkötelezettek méltóságvédelme, a jogállamiság alapeszméihez fûzõdõ társadalmi elkötelezettség megóvása, valamint a köznyugalom megõrzése (ezen értékek és célok összessége) arányban áll a véleménynyilvánítás szabadságának szóban forgó korlátozásával és annak módjával, illetõleg mértékével is. Más, a szólás- és véleményszabadságot kevésbé korlátozó eszköz igénybevételével, azaz a szabálysértési, vagy polgári jogi felelõsség szabályainak alkalmazásával az érintett alkotmányos értékek védelme nem volna biztosított, az említett társadalmi jelenségek visszaszorítása a büntetõjogon kívüli eszközökkel nem volna elérhetõ. [57] A tilalmazott magatartások viszonylag szûk körére és a hozzá rendelt szankció súlyára, ehhez képest pedig a demokratikus politikai berendezkedés értékei iránti társadalmi elkötelezettség megõrzésének, valamint az áldozatok méltósága megóvásának feltétlen szükségességére tekintettel a Btk. 269/C. -án keresztül megvalósuló alapjogi korlátozás az Alkotmánybíróság megítélése szerint tehát szükséges és arányos, ezért nem alaptörvény-ellenes. [58] Az Alkotmánybíróság ezért a Btk. 269/C. alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló bírói kezdeményezést elutasította. [59] A Magyar Közlönyben történõ közzétételt a vizsgálat tárgyának jelentõsége indokolja. Budapest, június 17. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Dienes-Oehm Egon s. k., Dr. Kiss László s. k., Dr. Lenkovics Barnabás s. k., Dr. Pokol Béla s. k., Dr.StumpfIstváns. k., Dr. Paczolay Péter s. k., az Alkotmánybíróság elnöke Dr. Szívós Mária s. k., elõadó Dr. Bragyova András s. k., Dr. Juhász Imre s. k., Dr. Kovács Péter s. k., Dr. Lévay Miklós s. k., Dr. Salamon László s. k., Dr. Szalay Péter s. k., Dr. Balogh Elemér párhuzamos indokolása [60] Egyetértek a határozat rendelkezõ részében foglalt megállapítással, amely elutasítja a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény 269/C. -a alaptörvény-ellenességét állító és annak megsemmisítésére irányuló indítványt, azonban szükségesnek tartottam volna a jogalkalmazók irányában megfogalmazott, a határozat rendelkezõ részében elhelyezett alkotmányos követelmény kimondását, amely kijelöli az álláspontom szerint egyedül alkotmányos értelmezési tartományt. [61] A szóban forgó törvényi tényállás súlyosan korlátozza a szólásszabadságot; azt az alapjogot, amely a plurális demokráciák egyik, ha nem a legfontosabb alapjoga. Ezzel szemben csakis valamely más, alkotmányos alapjog védelme állhat, melynek során indokolt lehet a büntetõjog szankciórendszerének alkalmazása. A 20. század kataklizmáira célzó törvényi diszpozíció azonban álláspontom szerint nem határozza meg egyértelmûen, hogy a tisztán verbális elkövetési magatartás milyen körülmények között valósítja meg a jogalkotó által elgondolt tényállásszerûséget. Egyetértek Dr. Lévay Miklós különvéleményében írtakkal, miszerint a nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bûneinek tagadása büntetendõvé nyilvánítása szükséges lehet. Álláspontom szerint az emberi méltóság védelme lehet az az egyedüli alapjog,
11 szám 697 amelynek védelme indokolhatja a tárgybani emberi magatartás szankcionálhatóságát. Ezt azonban az Alkotmánybíróságnak ki kellett volna mondania határozata rendelkezõ részében, mert az erre való nyomatékos figyelemfelhívás nélkül valóban fennáll a veszélye az önkényes bírói jogértelmezésnek. [62] Látok tehát olyan értelmezési tartományt, amelynek keretei között megmaradva a szóban forgó büntetõtörvényi tényállás szövege kiállja az alkotmányossági próbát. Az emberi méltóság fogalmának jellemzõen szinguláris alkotmányjogi tartalmát már számos AB határozat kifejtette. Az Alaptörvény IX. cikkének (4) bekezdése világosan rámutat, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat mások emberi méltóságának a megsértésére. Folytatólag, az (5) bekezdés pedig az emberi méltóság védelmének közösségi dimenziójára is ráirányítja a figyelmet: A véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása nem irányulhat a magyar nemzet, a nemzeti, etnikai, faji vagy vallási közösségek méltóságának a megsértésére. [63] Summa: az idézett alkotmányi megállapításokat mintegy hasznosítva, a Btk. 269/C. egyedüli alkotmányos jelentéstartalmát az emberi méltóság mind egyedi, mind közösségi vonatkozásokban felmerülõ sérelmével kapcsolatban látom csak megvalósulni, mely azonban pusztán a törvényi diszpozícióból nem olvasható ki egyértelmûen. Ennek orvoslására az alkotmányos követelmény kimondása szükséges, egyben elégséges megoldás lehetett volna. Budapest, június 17. Dr. Balogh Elemér s. k., Dr. Salamon László párhuzamos indokolása [64] A határozat rendelkezõ részével egyetértek, indokaival kapcsolatban azonban szükségesnek tartom az alábbiak hangsúlyozását. [65] A véleménynyilvánítási szabadság értelmezésének alakulását illetõen megkerülhetetlen annak megállapítása, hogy mind az alkotmányozó, mind a törvényhozó hatalom, illetve az Alkotmánybíróság gyakorlata mára már túllépett a rendszerváltozás idõszakának kiinduló tételén; jelesül, hogy a véleménynyilvánítás szabadságának alapjoga a véleményt annak érték- és igazságtartalmára tekintet nélkül részesíti védelemben [amint ezt a 30/1992. (V. 26.) AB határozat kifejtette]. [66] A jogalkotás és az Alkotmánybíróság gyakorlatának tükrében az is látható, hogy ez az elv a rendszerváltoztató fordulat utáni években sem érvényesült töretlenül. Túlmenõen azon, hogy az emberi méltósághoz és jóhírnévhez való alapjogok védelmére tekintettel a véleménynyilvánítás szabadsága egyébként sem korlátlan, a törvényhozó hatalom kezdettõl fogva igyekezett útját állni a véleménynyilvánítás joga alapértékeket súlyosan sértõ, visszaélésszerû gyakorlásának ban pönalizálta a nemzeti jelképek megsértését és az önkényuralmi jelképek használatát. Ezzel védelemben részesítette a nemzeti érzést, a nemzet és az ország méltóságát, valamint az önkényuralmi rendszerek rémtettei által sújtott csoportok tagjainak, illetve utódainak alapvetõ jogait, akik számára az önkényuralmi rendszerek szimbólumaival való találkozás a meghurcoltatások és az emberéletek tömeges elpusztításával járó megpróbáltatások nyomasztó emlékeinek félelemmel is párosuló felidézését, és a provokatív használatukból következõen a megaláztatást jelentené. Ezek a büntetõjogi rendelkezések egyben a legfontosabb egyetemes és nemzeti alkotmányos értékekkel való azonosulást is kifejezésre juttatják. A gyûlöletre uszítás tilalma, mely egyben a véleménynyilvánítás szabadságának egyfajta határát jelzi, az elõbb említett célok mellett az erõszakmentes társadalmi együttélés alkotmányos értékét is szolgálja. [67] A véleménynyilvánítás szabadságának korlátozására az alkotmányjogi lehetõséget a rendszerváltoztató Alkotmány 8. (2) bekezdése, illetve az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése a benne foglalt generális korlátozási szabály révén a rendszerváltoztató fordulattól kezdõdõen folyamatosan biztosította és biztosítja. Ezt az alkotmányjogi alapot erõsítette tovább az Alaptörvény negyedik módosítása 5. cikkének (2) bekezdése, mely az emberi méltóság, továbbá a magyar nemzet, a nemzeti, etnikai, faji vagy vallási közösség méltósága védelmét a véleménynyilvánítási szabadság jogspecifikus korlátjaként beépítette az Alaptörvénybe. [68] A törvényalkotó a Btk évi módosításai során a nemzetiszocialista és a kommunista rendszerek bûneinek tagadását a véleménynyilvánítási szabadság korlátozhatósága tekintetében a nemzeti jelképek megsértésével és az önkényuralmi jelképek használatával azonos megítélés alá vonta. Ezzel szükségképpen tovább nõtt a véleménynyilvánítás tiltott területe, a tiltás alkotmányjogi megengedhetõségének alapjai ugyanakkor figyelemmel e cselekmények verbális atrocitást és agressziót megtestesítõ jellegére és ezeknek emberi és társadalmi hatásaira nem különböznek a nemzeti jelképekkel szembeni, illetve az önkényuralmi jelképekre, valamint a gyûlöletre uszítással elkövetett atrocitások tiltásának alkotmányjogi alapjaitól. [69] A fent kifejtettekbõl következõen a véleménynyilvánítás szabadságának határait illetõ paradigmaváltás megnyitja az utat a véleménynyilvánítás szabadságának védõernyõje alatt a különbözõ közösségek ellen elkövetett különféle verbális vagy szimbolikus atrocitások szélesebb körû és hathatósabb tilalma
12 698 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI elõtt. Emellett lényeges alkotmányossági szempont, hogy a nemzetiszocialista és a kommunista rendszerek bûneinek tagadásával kapcsolatos cselekmények provokatív atrocitás jellege az az ismérv, amely alkalmas ezeknek a magatartásoknak az Alaptörvény X. cikkében deklarált tudományos kutatás szabadságának jegyében folytatott, a különbözõ önkényuralmi rendszerekkel kapcsolatos kutatásoktól és tárgyilagos tudományos vitáktól való megkülönböztetésére. Ennek a különbségtételnek a konkrét vitás esetekben történõ kimunkálása nyilvánvalóan a bírói gyakorlat feladata lesz. Budapest, június 17. Dr. Salamon László s. k., Dr. Pokol Béla párhuzamos indokolása [70] A határozat rendelkezõ részében az indítvány elutasításával egyetértek, de szükségesnek látom az indokolásban a Büntetõ Törvénykönyv 269/C. -ához egy alkotmányos követelmény beiktatását. Ez a véleménynyilvánítás szabadságát korlátozó büntetõ törvényi tényállás ugyanis csak abban a terjedelemben fér össze az Alaptörvénynek a véleménynyilvánítás korlátozását lehetõvé tevõ IX. cikke (5) bekezdésében rögzített elõírással, ha a büntetendõ cselekményeket oly módon követték el, hogy az elkövetési mód alkalmas volt e rendszerek áldozatai méltóságának megsértésére. Csak ezen alkotmánykonform értelmezés elõírásával együtt lehet azt állítani, hogy a 269/C. -ban büntetni kívánt tényállítások és véleménykifejtések büntetõjogi tiltása összeegyeztethetõ az Alaptörvény véleménynyilvánítási szabadságával. Ezzel az alkotmányos követelménnyel a jogalkalmazóknak úgy kell mindenkor szûkíteni a 269/C. értelmét, hogy a nemzeti szocialista vagy a kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más emberiség elleni cselekmények tényének nagy nyilvánosság elõtti tagadása, kétségbe vonása, vagy jelentéktelen színben feltüntetése csak akkor büntethetõ, ha ezt oly módon fejtették ki, hogy az alkalmas volt e rendszerek áldozatai méltóságának megsértésére. Az emberi méltóság sérthetetlensége tartalmilag a megaláztatás tilalmát jelenti, így a bíráknak és más jogalkalmazóknak mindig azt kell mérlegelni, hogy az adott esetben a jelzett tényállítások és véleménykifejtések alkalmasak voltak-e a szóban forgó rendszerek áldozatainak megalázására. [71] A Büntetõ Törvénykönyv 269/C. -a törvényi tényállásának alkotmányos követelménnyel szûkítése felveti azt az elvi kérdést, hogy a nullum crimen sine lege elv ( törvény nélkül nincs bûncselekmény ), melyet az Alaptörvény XXVIII. cikkének (4) bekezdése tartalmaz, lehetõvé teszi-e az Alkotmánybíróságnak azt, hogy a törvényi tényálláshoz egy további tényálláselemet, az elkövetési módot fûzze. Az Alkotmánybíróság funkciójából fakad az a feladata, hogy az Alaptörvény egész jogrendszerben érvényesülését biztosítsa. Ezért a büntetõ törvényi tényállások olyan esetleges kiegészítése, mely egy-egy alkotmányos alapjoggal vagy alkotmányos értékkel hozza összhangba az adott törvényi tényállást, az alkotmánybíráskodás elengedhetetlen kelléke. Ez az összhangba hozás azonban csak akkor nem sérti a törvényhozó hatalom önállóságát, ha büntetõ törvényi tényállás szûkítése történik meg ezen az úton. Ám ha éppen bõvíteni kellene egy törvényi tényállást az alkotmányosság érvényre juttatása érdekében, akkor ezt az Alkotmánybíróság csak az adott törvényi tényállás megsemmisítésével és a törvényhozó e feladatra felhívásával teheti meg. Szemben tehát a rendes büntetõ bíróságokkal, melyek a nullum crimen sine lege elve alapján sem nem szûkíthetik, sem nem bõvíthetik a törvényi tényállások elemeit, az Alkotmánybíróság sajátos funkciójából eredõen az alkotmányos alapjogok és az alkotmányos értékek érvényesítése céljából szûkítheti a törvényhozó által meghatározott büntetõ törvényi tényállásokat. Budapest, június 17. Dr. Pokol Béla s. k., [72] A párhuzamos indokoláshoz csatlakozom: Dr. Szalay Péter s. k., Dr. Bragyova András különvéleménye [73] A többséggel ellentétben szerintem a Btk. 269/C. -a alkotmány- (alaptörvény-) ellenes, mert szükségtelenül korlátozza az Alaptörvény IX. cikkében védett véleménynyilvánítási szabadságot. [74] 1. A tényállásban büntetéssel fenyegetett magatartás véleménynyilvánítás, ezért az Alaptörvény IX. cikke védelmi körébe tartozik. Az Alkotmánybíróság véleménynyilvánítás szabadságáról szóló gyakorlatának egyik alapvetõ állítása, hogy [a] szabad véleménynyilvánításhoz való jog a véleményt annak érték- és igazságtartalmára tekintet nélkül védi [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167, 179.], ezért úgy tûnhet, hogy (ha az Alkotmánybíróság ehhez a tételhez ragaszkodik) a vizsgált tényállás eleve az Alaptörvénybe ütközõ, ha nem ütközik
13 szám 699 az Alaptörvény IX. cikke (4) és (5) bekezdésébe iktatott tartalmi korlátokba. A tartalomtól függetlenül védett szólásszabadság tétele azonban csak annyit jelent, hogy tartalmától függetlenül minden közlésre szánt kijelentés a véleménynyilvánítás szabadságának védelmi körébe tartozik: erre kell a korlátozási (szükségességi és arányossági) mércét alkalmazni. A vizsgált tényállásnál is errõl van szó: bizonyos jelentések (tagadó állítások) nem közölhetõk másokkal pontosabban: közlésük különbözõ hátrányos jogkövetkezményekkel jár. Ez is, mint a véleményszabadság minden korlátozása, vagy a közlés tartalmának vagy a tartalomra tekintettel (pl. pornográfia) módjának korlátozása. Ha a korlátozásnak nincs köze a közlés tartalmához, akkor nem a véleményszabadság korlátozása. [75] A véleménynyilvánítással közölt tartalom korlátozása elé azonban, a véleménynyilvánítás alapvetõ jelentõsége miatt, amelyet az Alkotmánybíróság mindig is, ha nem is mindig egyformán [30/1992. (V. 26.) AB határozat, ABH 1992, 167.; továbbá 13/2000. (V. 12.) AB határozat, ABH 2000, 61.; 14/2000. (V. 12.) AB határozat, ABH 2000, 83.] elismert, szigorú mércét kell állítani. Ennek a mércének a Btk. 269/C. -a nem felel meg. [76] 2. A vizsgált tényállás politikai magatartásról, bizonyos politikai ideológiák nagy nyilvánosság elõtti terjesztésérõl szól. Ezért, a többséggel ellentétben, az a véleményem, hogy a Btk. 269/C. -ában foglalt tényállás jogi tárgya alapján politikai bûncselekmény, és így kellett volna szabályozni, de a korlátozást is így kell vizsgálni. Azért tartom annak, mert a magatartás amelyet nem tilt, hanem üldözni rendel egyértelmûen politikai magatartás, abban az értelemben, hogy politikai, vagyis a társadalom egészének helyes, kívánatos állapotáról szóló kijelentésekrõl szól. A történelmi tények tagadása vagy kisebbítése, esetleg kifejezett helyeslése nem a múltról szól, hanem a jövõrõl. A tényállásban leírt kijelentések jelentése, hogy bizonyos politikai eszmék helyesek, tehát támogatandók, megvalósítandók. Egyes történeti tények tagadása stb. csak ennek az érvelésnek része: a legkézenfekvõbb ellenérvek elleni megelõzõ támadás. A vizsgált tényállásban büntetéssel fenyegetett magatartás ezért politikai cselekvés, még ha nem is feltétlenül a Btk. rendszere szerint állam elleni bûncselekmény, mert az alkotmányos demokrácia alapjait támadó politikai magatartás, amely nem a köznyugalmat, hanem a demokratikus alkotmányos rendet megalapozó és fenntartó társadalmi konszenzust gyengíti. A történelmi tények tagadásával is hirdetett eszmék, nem kétséges, az alkotmányos demokrácia megdöntésével valósíthatók meg. [77] A náci eszmék melletti kiállás például aligha hatékony a holokauszt elismerésével együtt miközben a nácik uralmuk idején sem ismerték el ekként, csak körülírták (mint a zsidókérdés végleges megoldása, de nyilvánosság elõtt a módszerrõl hallgattak, sõt titkolták); vagyis nem ismerték el, hogy a különben nyíltan vallott antiszemitizmusuknak ez a következménye. A holokauszt tagadására vagy jelentõségének lebecsülésére ezért a náci eszmék védelmében van szükség. A holokauszt a legtöbb, egyébként a náci eszmékkel rokonszenvezõ vagy lehetséges szimpatizáns szemében is igazolhatatlan, vagy nyilvánosan nem védhetõ, ezért marad a másik lehetõség: a tagadás. Az ilyen érvelésekben nem a történelmi tények tagadása a fontos: ez csak a politikai eszmerendszer melletti, a helyzet megkövetelte érvelés. Egyes történelmi tények tagadása jogilag nem üldözhetõ, esetleg excentrikus vélemény. Ha az elmúlt események tényként kezelése az iskolai vagy más társadalmilag érvényes ismeretek alapján valóban evidens a társadalomban, mint mondjuk (az elsõ) mohácsi csata, az aradi vértanúk kivégzése stb. esetében, tagadásuk üldözése felesleges és értelmetlen. A valódi társadalmi evidencia attól az, hogy a közvélemény a maga eszközeivel kikényszeríti ha igaz, ha nem. Esetünkben a törvényi tényállás bizonyítja, hogy bármely okból is, de ilyen társadalmi evidencia (a törvényhozó álláspontja szerint) nincs. [78] 3. A köznyugalom megzavarása bármit jelentsen is ez viszont aligha lehet e bûncselekmény jogi tárgya. Ha a köznyugalom fogalmát komolyan veszem a csend és rend értelmében, akkor a tényállás elkövetési magatartásával a köznyugalom csak a tényállásban tiltani kívánt eszmékkel szembeni, adott esetben megbotránkozást vagy riadalmat is kiváltó társadalmi ellenállásban mutatkozhat meg. Ha a szélsõséges eszmékkel szembeni ellenállás valóban akkora, akkor nincs értelme a külön tiltásnak, hiszen az ilyen magatartás (mint a garázdaság: Btk ) egyébként is büntetendõ. [79] 4. Ugyancsak nem látom be, miképpen igazolható, hogy a vizsgált tényállás az emberi méltóságot sértõ cselekményt tilt-üldöz. Ha ez igaz, akkor az Alaptörvény IX. cikkébe újonnan beiktatott (4) bekezdés eleve igazolja a tényállás alkotmányosságát. Szerintem a tényállásban célba vett magatartásokról nem állítható, hogy sértik az emberi méltóságot. [80] Ez a sokat emlegetett fogalom az ember legfontosabb jogait, szabadságát és másokkal való egyenlõségét, mondhatni alkotmányos tulajdonságát jelenti, amelyet az alkotmányos jogrendszernek feltétlenül, akár más jogok rovására is, tiszteletben kell tartania. Az emberi méltóság minden egyes embert feltétlenül bármely tulajdonságától, tettétõl, társadalmi helyzetétõl függetlenül, ha tetszik: ellenére megillet. Az emberi méltóság feltétlensége azt jelenti, hogy az emberi méltóság az alapvetõ jogok közös tartalmának nem korlátozható része, vagyis az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése szerinti lényeges tartalma. Ezt az alkotmányos jogot vélemény-
14 700 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI nyilvánítással meg lehet sérteni, de csak személyre irányulóval, nem pedig politikai eszmék hirdetésével. Ezekkel akkor sem, ha megvalósításuk tényleg az emberi méltóságot veszélyeztetné azzal, hogy a méltóságot védõ alkotmányos jogrendszert felszámolná. Az emberi méltóság minden egyes embert mint embert illeti meg: a politikai ideológia terjesztése nem személyre szól, még akkor sem, ha van, akit személy szerint közelebbrõl érint (nem feltétlenül mint lehetséges üldözöttet). [81] A közösségek méltóságát amely az Alaptörvény IX. cikk (5) bekezdése szerint létezik sem sérti az ilyen tagadás, mert róluk nem állít semmit, azzal, hogy tagad egy történelmi eseményt. A tagadás jelentése valóban egy, az alkotmányos értékrenddel szemben álló politikai nézetrendszer melletti kiállás, amely az emberi méltóság egyik alapvetõ tartalmi elemét, az emberek egyenlõségét és egyenlõ szabadságát vonja kétségbe; ez azonban szerintem az emberi méltóságot (a fenti értelemben) alapvetõ értékének tekintõ alkotmányos demokrácia ellen irányul, ezért közvetlenül nem sérti senki emberi méltóságát. [82] Az emberi méltóság védelme általában, és a közösségekhez tartozók méltóságának védelme külön sem igazolja a Btk. 269/C. -ban foglalt korlátozást, mert a IX. cikk (4) és (5) bekezdése szerint az emberi méltóság sérelme mindig egyének sérelme, akik maguk léphetnek fel a sértés ellen. Ez egyértelmû az (5) bekezdésbõl, amely a közösséghez tartozó személyekrõl szól, akik bíróság elõtt érvényesíthetik az emberi méltóságuk megsértése miatt keletkezõ igényeiket. A (4) bekezdés szerinti emberi méltóságot sértõ véleménynyilvánításnak is személyre szólónak kell lennie az (5) bekezdés csak a vitatott kérdést dönti el, hogy egy közösséghez tartozás elegendõ alap-e a közösséget sértõ véleménynyilvánítás elleni személyes igényérvényesítésre. A vizsgált törvényi tényállás megvalósulásának azonban nem feltétele semmilyen egyéni sérelem. [83] 5. Egyetértek a Kovács Péter különvéleményében foglaltakkal általában, különösen pedig a III. pontjával, amelyben rámutat arra, hogy a nácizmus és a kommunizmus együtt kezelése jogi szempontból nem fogadható el. A tényállás kötelezõen elfogadandó ténynek veszi, ami különben vitatott: a kommunista ezen nyilván a sztálinizmus értendõ rendszerek éppúgy (ugyanabban az értelemben) népirtást vagy emberiség elleni bûntettet követtek el, mint a nemzeti szocialisták, jóllehet, mint Kovács Péter különvéleményében bemutatja, inkább az ellenkezõje az általánosan elfogadott. A törvényhozó tehát akarva vagy akaratlan ideológiai álláspontot foglalt bûncselekményi tényállásba. Ezzel a lehetséges vádlottak védekezését gyengíti, mivel nem vitathatják nem a tényt, hanem a minõsítését. [84] Egyébként, a történeti tények tagadása a nemzetiszocialista (és nem nemzeti szocialista, lásd: Laczkó-Mártonfi: Helyesírás. Osiris 2006, 1108.) eszmék hirdetõire jellemzõ. Más, egyébként szélsõségesnek tekinthetõ nézetek hívei, ideértve a kommunistákat, ilyen érveket nem használnak, mivel az eszme mai hívei, legalábbis Európában és az amerikai kontinensen, maguk is elítélik az eszmére hivatkozó bûntetteket. A fenti példában (2. pont) sem véletlenül a holokauszt tagadása szerepelt, amelyet tiltó tényállás helyébe a ma hatályos 269/C. lépett. Ez ugyanis gyakorlatilag az egyetlen, amely a Btk. 269/C. -a elkövetési magatartását Magyarországon megvalósíthatja (más társadalmakban és politikai kultúrákban természetesen másként van). [85] Érdemes emlékeztetni arra is, hogy a Btk. 269/C. tényállása történelmi fogalomhasználata bizonytalanságot okoz, különösen azzal, hogy nem világos a nemzetiszocialista rendszerek terminus vajon milyen a történelemben elõfordult rendszerekre utal. A náci Németországra biztosan, de nem világos, milyen magyarországi történelmi események tagadását tiltja; nem világos, mikor volt a törvényi tényállás értelmében Magyarországon nemzeti szocialista rendszer. Hasonló nehézségeket okozhat a kommunista rendszer fogalmának értelmezése is. [86] 6. Végül megjegyzem, hogy az Európai Unió Tanácsa által november 28-án elfogadott, a rasszizmus és idegengyûlölet egyes formái és megnyilvánulásai elleni, büntetõjogi eszközökkel történõ küzdelemrõl szóló 2008/913/IB kerethatározat alkotmányjogilag igazolhatja bizonyos politikai magatartások büntetéssel fenyegetését. [87] Magyarország az Unió tagja lévén, az Alaptörvény E) cikk (2) bekezdés alapján alkotmányosan igazolható a véleménynyilvánítás szabadsága korlátozásának szükségessége, ha uniós jogi kötelezettség teljesítése érdekében szükséges. Ugyanakkor az Uniós jogi kötelezettség teljesítése sem teszi mellõzhetõvé a korlátozás alkotmányossága, de legalább az arányossága vizsgálatát, amely a kerethatározat 7. cikke szerint nem is sértené az uniós jogi kötelezettséget. Különösen nem, ha az arányosság körében figyelembe vesszük a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdését, amely lehetõvé teszi, hogy a tagállamok csak a közrend megzavarására alkalmas vagy fenyegetõ, gyalázkodó vagy sértõ cselekményeket büntessék. Ez a véleményszabadság kisebb korlátozása lenne, mint a ma érvényben lévõ és hatályban maradó tényállás. [88] Mindezek alapján a Btk. 269/C. megsemmisítését tartottam volna indokoltnak. Budapest, június 17. Dr. Bragyova András s. k.,
15 szám 701 Dr. Kovács Péter különvéleménye [89] Egyetértek azzal, hogy a szólásszabadság védelmét nem élvezheti sem a gyûlöletbeszéd, sem az ún. Auschwitzlüge, sem pedig az alkotmányosság alapértékeinek semmibe vétele, és ennek a nézetemnek több korábbi sági határozathoz fûzött párhuzamos indoklásomban hangot is adtam [lásd 95/2008. (VII. 3.) AB határozat, ABH 2008, 782, 795.; 96/2008. (VII. 3.) AB határozat, ABH 2008, 816, 835.; 538/G/2006. AB végzés, ABH 2009, 2876, 2887.). A többségi határozatot mégsem tudom támogatni. [90] Megítélésem szerint a jelen ügyben vizsgált jogszabályi rendelkezés, a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 269/C. -a, jelenlegi megfogalmazásában olyan elemeket hordoz magában, amelyek a Magyarország által vállalt nemzetközi jogi kötelezettségekkel a 269/C. többféleképpen is értelmezhetõ fordulatai miatt nehezen egyeztethetõk össze. A Btk. 269/C. fordulatainak érvényesítése ugyanis könnyen ütközhet az évi XXXI. törvénnyel kihirdetett, az emberi jogok és az alapvetõ szabadságok védelmérõl szóló, Rómában, november 4-én kelt Egyezményével (a továbbiakban: Egyezmény), különös tekintettel az Emberi Jogok Európai Bíróságának joggyakorlatára. Meg lehetett volna ugyanakkor teremteni az összhangot a nemzetközi kötelezettségekkel, az Alaptörvény Q) cikkére figyelemmel, élve az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvényben biztosított lehetõségekkel, annál is inkább, mivel megítélésem szerint az indítványozó bíró maga is a magyar büntetõ törvénykönyvi rendelkezés nemzetközi jogi összefüggései tekintetében tette fel kérdéseinek egy részét. I. II. [91] Az ütközés esélye meglehetõsen nagy az Alaptörvény XXVIII. cikke [annak (4) és (5) bekezdésére figyelemmel] és az Egyezmény 7. cikke viszonylatában. (Itt a szabályok csaknem azonosak, mint az Alaptörvény XXVIII. cikkében, különösen annak a (4) bekezdésében foglaltakkal, figyelemmel az (5) bekezdésre is]. [92] Az Egyezmény 7. cikke a következõ: Büntetés kiszabásának tilalma törvényi rendelkezés nélkül 1. Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bûncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bûncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. 2. Ez a cikk nem zárja ki valamely személy bíróság elé állítását és megbüntetését olyan cselekmény vagy mulasztás miatt, amely elkövetése idején a civilizált nemzetek által elismert általános jogelvek szerint bûncselekmény volt. [93] Az Alaptörvény XXVIII. cikk (4) és (5) bekezdése, valamint az Egyezmény 7. cikk 1. és 2. pontja a nullum crimen sine lege elv alóli kivételként egyedül a nemzetközi jogot (a nemzetközi szerzõdést, illetve a nemzetközi szokásjogot) ismeri el. [94] Nem hiszem, hogy lenne két nullum crimen sine lege elv, egy belsõ használatra szóló és egy olyan, ami a nemzetközi emberi jogvédelmi mechanizmusoké. De praktikus szempontokból is célszerû ezt az elvet is az Emberi Jogok Európai Bíróságának joggyakorlatára figyelemmel értelmezni. [95] Ahogyan az Alkotmánybíróság még az Alkotmány módosításával összefüggésben, de általános érvénnyel fogalmazta meg a 61/2011. (VII. 13.) AB határozatban: Egyes alapjogok esetében az Alkotmány ugyanúgy fogalmazza meg az alapjog lényegi tartalmát, mint valamely nemzetközi szerzõdés (például a Polgári és Politikai Jogok Egyezségokmánya és az Emberi Jogok Európai Egyezménye). Ezekben az esetekben az Alkotmánybíróság által nyújtott alapjogvédelem szintje semmiképpen sem lehet alacsonyabb, mint a nemzetközi (jellemzõen a strasbourgi Emberi Jogok Bírósága által kibontott) jogvédelem szintje. A pacta sunt servanda elvébõl [Alkotmány 7. (1) bekezdés, Alaptörvény Q) cikk (2) (3) bekezdés] következõen tehát az Alkotmánybíróságnak akkor is követnie kell a strasbourgi joggyakorlatot, az abban meghatározott alapjogvédelmi szintet, ha saját megelõzõ»precedens-határozataiból«ez kényszerûen nem következne. {ABH 2011, 290, 321.; lásd: 166/2011. (XII. 20.) AB határozat, ABH 2011, 545.; 43/2012. (XII. 20.) AB határozat, Indokolás [67.]} [96] Az Emberi Jogok Európai Bírósága a Korbély c. Magyarország ügyben hozott ítéletben az alábbiakban összegezte a 7. cikk vonatkozásában kialakított joggyakorlatát: A 7. cikk nem korlátozódik tehát arra, hogy tiltsa a vádlott sérelmére a büntetõjog visszaható hatályú alkalmazását: érvényesíti, általánosabb értelemben a bûncselekmények és a büntetések legalitásának az elvét (nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege) és azt, amelyik azt parancsolja, hogy ne lehessen a büntetõ törvényt kiterjesztõ jelleggel, a vádlott sérelmére alkalmazni, jelesül analógia révén. Ebbõl az következik, hogy egy bûncselekményt a törvénynek világosan kell megfogalmaznia. Ez a feltétel akkor teljesül, ha az egyén tudhatja, a kérdéses rendelkezés megfogalmazása alapján, és ha kell, figyelemmel a bíróságok jogértelmezésére és szakavatott jogi véleményre, milyen cselekmények
16 702 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI és milyen mulasztások keletkeztetik az õ büntetõjogi felelõsségét. E tekintetben a Bíróság emlékeztet arra, hogy a jog [droit/law] fogalma a 7. cikkben törvénynek [loi] felel meg, ami az Egyezmény számos más cikkében szerepel: ez felöleli az akár törvényhozói, akár bírói eredetû jogot és minõségi feltételeket is implikál, többek között a hozzáférhetõséget és az elõreláthatóságot. (Korbély c. Magyarország ügyben szeptember 19-én, Nagykamarában hozott ítélet, 70. ) [97] A fenti bekezdésbõl a büntetõjogi analógia tilalmára hívom fel a figyelmet. Attól tartok, hogy a többségi határozat indokolása szándékától függetlenül ugyanakkor éppenhogy az analógia bátor alkalmazására bíztathat. III. [98] Végighúzódik a határozaton az a gondolatmenet, hogy ha a holokauszt-tagadás nem élvezi az szólásszabadság védelmét (nota bene ez valóban így van a strasbourgi joggyakorlatban, ahogyan az bemutatásra kerül a határozatban), akkor az ezzel összevethetõ súlyú vagy fájdalmat okozó egyéb cselekményekre, így a kommunista rendszerek bûneinek tagadására is vonatkoztatható. A kérdés azonban ennél jóval árnyaltabb, és a válasz bizonyítást feltételez. [99] Ugyanakkor ehhez át kellene tekinteni a kommunista rendszerek bûncselekményeire való utalást az Emberi Jogok Európai Bíróságának a joggyakorlatában. Ennek elvégzése azért is fontos, mivel ily módon láthatóak a valódi koordináták, és annál is hasznosabb, mivel bizonyítja, hogy nem beszélhetünk arról, hogy a kommunista rendszer bûncselekményeirõl ne lenne tudomásuk a strasbourgi bíráknak, és az ítéletek ismeretében azt sem mondhatjuk, hogy ún. kettõs mérce jelenne meg a gyakorlatukban. [100] Ez mindenekelõtt azoknak az ítéleti hivatkozásoknak a figyelembe vételét jelenti, ahol az Emberi Jogok Európai Bírósága nemcsak a nemzeti szocialista, hanem a kommunista rendszerek által elkövetett bûncselekmények súlyára és szisztematikus voltára is rámutatott (lásd Zdanoka c. Lettország ügyben, március 16-án hozott nagykamarai ítéletben a t; a Partidul Communistilor (Nepeceristi) és Ungureanu c. Románia ügyben február 3-án hozott ítéletben az 58. -t; a Strzelecki c. Lengyelország ügyben április 10-én hozott ítéletben a 45. -t), és azok áldozatainak emlékére emlékeztetett (lásd: a Rekvényi c. Magyarország ügyben május 20-án hozott ítéletben a 41. -t; a Streletz, Kessler és Krenz c. Németország ügyben március 22-én hozott ítéletben a 81. -t és a 84. -t; a Linkov c. Cseh Köztársaság ügyben december 7-én hozott ítéletben a 42. -t; a Vajnai c. Magyarország ügyben július 8-án hozott ítéletben az 57. -t; a Petrina c. Románia ügyben október 14-én hozott ítéletben a 47. -t és a 49. -t, a Balsyté-Lideikiené c. Litvánia ügyben november 4-én hozott ítéletben a 78. -t, a 80. -t és a 81. -t; a Fratanoló c. Magyarország ügyben november 3-án hozott ítéletben a 25. -t és a 27. -t, valamint a Fáber c. Magyarország ügyben július 24-én hozott ítéletben az 58. -t). [101] Mindezeket úgy lehet összefoglalni, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága a holokausztot tagadó megnyilatkozásokat eleve nem tekinti az Egyezmény szerinti szólásszabadság nyújtotta védelemre méltónak, mivel ott világosan megállapított történelmi igazságok kétségbevonásáról van szó, és ezért az ilyen irományoknak és egyéb megnyilatkozásoknak az explicit vagy implicit célja nem más, mint a nácizmus áldozatainak, illetve rokonaiknak a megsértése, faji típusú gyûlölet szítása, a nácizmus bûneinek apológiája. [102] Ugyanakkor az Emberi Jogok Európai Bírósága láthatóan lehetõséget lát arra is, hogy egyéb, az Egyezmény céljával és értékrendjével összeegyeztethetetlen ideológiáktól is megtagadja a szabadságjogok védelmét, ha ezek megnyilvánulási formája egyértelmûen tanúsítja az Egyezménnyel való visszaélést és voltaképpen az Egyezmény értékrendjének a megsemmisítésére irányul. Ilyen mindenekelõtt a terrorizmus, mind annak a kommunista ideológia egyik ágából, mind a vallási fundamentalizmusból eredõ formájában. [103] Az Emberi Jogok Európai Bírósága a fenti ítéleteiben kimondta, hogy tisztában van azzal, milyen tragédiákat okoztak a XX. században a totalitárius kommunista rezsimek a közép-, kelet-európai államokban az emberek tömegeinek sorsában, és milyen keserû emlékeket hagytak sokakban. Kimondta, hogy lehetnek olyan felelõsségre vonási módok, amelyek összeegyeztethetõek az Egyezménnyel, azonban a törvény visszamenõleges hatályának tilalma alól csak igen szûk körben engedhetõ kivétel, éspedig ha azt maga a nemzetközi jog parancsolja, vagy teszi lehetõvé, vagy ha olyan rezsimrõl van szó, amelynek joga a jogállamiság elvei alapján nem tekinthetõ jognak. Rámutatott arra is, hogy egy ilyen szabálynak abszolút egyértelmûnek kell lennie és a késõbbi, alapvetõen más optikát hordozó joggyakorlati átértelmezést ezzel ütközõnek tekintette. [104] Ugyanakkor hangsúlyozta azt is, hogy a véleménynyilvánítási szabadság összefüggéseiben a kommunista rendszer szimbólumait illetõen különbséget kell, hogy tegyen azok között, amelyeknek csak egyetlen, éspedig nyilvánvalóan totalitárius jelentéstartalmuk van, és azok között, amelyek a demokratikus jogállami normákat elfogadó mai európai kommunista pártok és egyéb baloldali mozgalmak bevett jelvénye. (Ugyanezt vonatkoz-
17 szám 703 tatta azokra a jelvényekre is, amelyek adott esetben jobboldali, vagy jobboldali radikális mozgalmak jelvényei, ha ugyanezen jelvényeknek szintén van semleges tartalma is, illetve ha történelmi, vagy egyéb okból a társadalomnak ezen mozgalmakhoz nem kötõdõ része is elfogadja e szimbólumokat.) [105] Amikor a szólásszabadság büntetõjogi természetû korlátaival találkozott az általa elbírált ügyekben, az Emberi Jogok Európai Bírósága következetesen hangsúlyozta, hogy a fellépésnek az Egyezménnyel való összeegyeztethetõsége vizsgálata során figyelembe kell, hogy vegye az adott norma világos voltát, annak egyértelmû nemzeti gyakorlatát, adott esetben pedig azokat a nemzetközi jogi kötelezettségeket is, amelyek a kérdéses jogszabály meghozatalára késztették a jogalkotót. Nemzetközi jogi hátterû jogszabályok esetében ragaszkodott ahhoz, hogy a nemzeti jogszabály és a nemzetközi jogi kötelezettség között ne legyen ellentmondás, logikai vagy egyéb félreérthetõség. A szólásszabadság vonatkozásában a törvény által elõírt, a közrend, közbiztonság érdekében történõ és egy demokratikus társadalomban szükséges mértékû korlátozással tudott csak egyetérteni azokban az ügyekben, amelyek hasonlíthatóak jelen ügyhöz. [106] Az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanakkor többször is utalt arra, hogy egy adott megnyilatkozásnak, illetve az azzal szemben gyakorolt szankciónak a megítélésekor több tényezõt alaposan meg kell vizsgálni a konkrét ügyben: ilyen a megnyilatkozás földrajzi helye, ideje, közvetlen hatása, ilyen a megnyilatkozó személy státusa (például politikus, vagy civil, vagy tisztviselõ, vagy éppen a katonai, rendõri állomány tagja). Adott esetben a megnyilatkozás politikai környezete is fontosnak tekinthetõ tényezõ lehet, mint például egy választási kampányesemény felfokozott hangulata. Figyelembe vette a megnyilatkozás mögötti nyilvánvaló szándékot, úgymint a gyûlöletkeltést, a megvetést, az áldozatok emberi méltóságának semmibe vételét, tudatos provokálásukat. Jelentõséget tulajdonított annak, hogy láthatóan a totalitárius ideológiával való következetes azonosulásról van-e szó, világosan megállapított történelmi tényekkel fut-e szembe a megnyilatkozás, vagy történészi természetû-e a vita, még ha az sokkol, bánt vagy nyugtalanít is többeket. A megnyilatkozás jellegét illetõen jelentõsége van annak, hogy súlyos háborús, vagy emberiség elleni bûncselekmények nyílt apológiája történik-e, vagy pedig csak egy tudományos kutatás eredményeinek nyilvánosságra hozásáról van szó. [107] A Btk. vizsgált 269/C. -ában a vagy kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más, emberiség elleni cselekmények tényét fordulat különösen IV. aggályos abban az értelemben, hogy vajon az emberiség elleni cselekmények az emberiség elleni bûncselekmények -kel azonosíthatók-e? Erre próbált egyértelmû választ kapni az indítványozó is, aki az igen válaszhoz próbált alkotmányossági fogódzót találni. A többségi határozat azonban nemmel válaszolt, és ezt többször is megismételte. [108] A 269/C. azonban megítélésem szerint azért mozog ingoványos talajon, mivel míg az emberiség elleni bûncselekmények fogalomköre (ugyanez több hazai nemzetközi jogi szakíró munkájában és az új Btk.-ban emberiesség elleni bûncselekmények gyanánt fordítódik) meglehetõsen jól beazonosítható, a büntetõ törvénykönyvben elhelyezhetõ, addig igencsak nagy a bizonytalanság abban, hogy mit érthetünk emberiség elleni cselekmények alatt, ha ti. az nem szükségképpen bûncselekmény, azonban mégis bûn, sõt a népirtáshoz fogható súlyú cselekmény, ami általános, történelmi evidencia és az európai jogi és társadalmi fejlõdést is befolyásoló feltétlen igazság. [109] Mindezt nem egyszerûsíti, hogy a magyar politikai életben és a tudományos életben sincs olyan egyértelmû álláspont, hogy in concreto melyek is ezek a cselekmények. Vajon az összes, ami az Alaptörvény negyedik módosításával az U) cikk (1) bekezdés g) pontjában fel lett sorolva? Vagy több annál, vagy esetleg még ott sem mindegyik? Vajon mindegyik valóban egyenértékû a népirtással? g) az állampolgárok és egyes csoportjaik alapvetõ emberi jogaiktól való megfosztásáért vagy azok súlyos korlátozásáért, különösen emberek meggyilkolásáért, idegen hatalomnak való kiszolgáltatásáért, törvénytelen bebörtönzéséért, kényszermunkatáborba hurcolásáért, megkínzásáért, embertelen bánásmódban részesítéséért; a polgárok vagyonuktól történõ önkényes megfosztásáért, a tulajdonhoz fûzõdõ jogaik korlátozásáért; a polgárok szabadságjogainak teljes elvételéért, a politikai vélemény- és akaratnyilvánítás állami kényszer alá vonásáért; az emberek származásukra, világnézetükre vagy politikai meggyõzõdésükre tekintettel történõ hátrányos megkülönböztetéséért, a tudáson, szorgalmon és tehetségen alapuló elõremenetelének és érvényesülésének akadályozásáért; az emberek magánéletének törvénytelen megfigyelésére és befolyásolására törõ titkosrendõrség létrehozásáért és mûködtetéséért;. [110] Mindehhez még hozzá kell tenni, hogy a jog strasbourgi minõségi követelményei között figyelemmel a Korbély c. Magyarország ítéletbõl idézett tendenciára az elõreláthatóság kritériumának teljesítése sem lesz egyszerû. [111] Az emberiség elleni cselekmények értelmezési bizonytalansága ráadásul a szólásszabadság contra analógiára építõ büntetõjogi szankcionálhatóság összefüggéseiben kap szélesebb és veszélyesebb dimenziókat. Azaz, mindez visszaköszön ak-
18 704 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI kor, amikor az Egyezménynek a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló 10. cikkének (az ottani korlátoknak) és az Egyezmény védelmének megtagadását szabályozó 17. cikknek az alkalmazhatóságát vizsgáljuk. Az Egyezmény 17. cikkének az értelmezése mint ahogyan azt összefoglalni törekedtem nem tágítható korlátlanul és nem hagyhatók figyelmen kívül az eddigi joggyakorlati fogódzók. [112] A fent felsorolt problémák azonban megítélésem szerint kezelhetõek lettek volna több módon is. Ezek egyike például alkotmányos követelmény kimondása lehetett volna. [113] A követelmény két részbõl állhatott volna: [114] (1) a felsorolása azoknak a nemzetközi jogi hátterû bûncselekményeknek, Btk. -oknak, amelyek tagadása, bagatellizálása büntetendõ; [115] (2) célzat, ami tulajdonképpen az önkényuralmi jelvényekrõl hozott sági határozat indoklásában is megjelent. [116] Így a még egyelõre hatályos, és az alkotmányossági vizsgálat tárgyát képezõ Btk. 269/C. -a vonatkozásában alkotmányos követelményként kellett volna kimondani, hogy: Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Büntetõ törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény 269/C. -a csak úgy egyeztethetõ össze az Alaptörvénnyel különös tekintettel az Alaptörvényben a B) cikk (1) bekezdésére, a Q) cikkre, a VII. cikkre és a XXVIII. cikk (4) bekezdésére, valamint a Záró és vegyes rendelkezések 8. pontjára, ha az abban foglalt népirtás, illetve emberiség elleni bûncselekmények alatt azok a bûncselekmények értendõk, amelyeket Magyarország nemzetközi kötelezettségei értelmében a Btk ában (népirtás), ában (apartheid), ában (polgári lakosság elleni erõszak), ában (háborús fosztogatás), ában (bûnös hadviselés) nevesített és büntetni rendelt, feltéve, hogy a»tényét tagadja, kétségbe vonja vagy jelentéktelen színben tünteti fel«, mint elkövetési magatartás, nyilvánvaló azonosulást jelent a nemzeti szocialista rendszer, illetve a kommunista diktatúra alapeszméivel, és végsõ soron e rendszerek bármelyikének a rehabilitálását célozza, illetve áldozataik emberi méltóságát tagadja meg. és Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy a fenti pontban kimondott alkotmányos követelmény értelemszerûen áttevõdik és vonatkozik hatályba lépése után a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi C. törvény ára, illetve annak ára (népirtás), ára (emberiesség elleni bûncselekmény), ára (apartheid), ára (túlélõk V. megölésére utasítás), ára (védett tulajdon elleni támadás) és ára (háborús fosztogatás). [117] E megfogalmazás tagadhatatlanul nézetem szerint elkerülhetetlenül a Btk. szerkezeti tagolódása miatt bonyolult, azonban a célzatos fordulatoknak is megvan a megfelelõ kapcsolódásuk az Emberi Jogok Európai Bíróságának joggyakorlatához, a tételesen felsorolt bûncselekmények pedig mind olyanok, amelyek vonatkozásában valóban fennáll az európai konszenzus, és köthetõk is a két rezsimhez. [118] Más megoldást is választhatott volna az Alkotmánybíróság, de a kiindulópontnak akkor is annak kellett volna lennie, hogy az emberiség elleni cselekmény alatt büntetõ törvénykönyvbeli emberiség elleni bûncselekményt kell érteni. [119] Megvizsgálhatta volna az Alkotmánybíróság, hogy a büntetõ törvénykönyvben melyek még azok a bûncselekmények, amelyek tagadásának, bagatellizálásának tilalma és büntetõjogi szankcionálhatósága a nemzetközi joggal összefüggésbe hozható. [120] Megítélésem szerint a normavilágosságnak és a nemzetközi jogi kötelezettségekkel való összhangnak ez sine qua non feltétele. Budapest, június 17. Dr. Kovács Péter s.k., Dr. Lévay Miklós különvéleménye [121] Nem értek egyet a határozat rendelkezõ részével. Álláspontom szerint a Büntetõ Törvénykönyvrõl szóló évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) 269/C. -ában foglalt nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bûneinek nyilvános tagadása büntetõ törvényi tényállás jelenlegi megfogalmazása nem felel meg az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében foglalt jogbiztonság követelményének. [122] 1. Nem vitatom azt a megállapítást, hogy a nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bûneinek tagadása büntetendõvé nyilvánítása szükséges lehet. A XX. század politikai diktatúráinak idõszakában történt egyes (bûn)cselekmények tagadása, kétségbe vonása vagy jelentéktelen színben való feltüntetése egyrészt sértheti az emberi méltóságot, másrészt ellentétes az Alaptörvénybõl levezethetõ alkotmányos értékrenddel, amely indokolttá teheti az ilyen magatartások büntetendõvé nyilvánítását. [123] A Btk. 269/C. -ával összefüggésben is érvényesülnie kell azonban a büntetõjog jogbiztonsággal kapcsolatos alaptörvényi korlátjának, miszerint a büntetõjogi szankció kilátásba helyezésével tilalmazott magatartást leíró diszpozíciónak határozottnak, kö-
19 szám 705 rülhatároltnak, világosan megfogalmazottnak kell lennie. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésébõl, valamint a XXVIII. cikk (4) bekezdésébõl fakadó fontos követelmény a védett jogtárgyra és az elkövetési magatartásra vonatkozó törvényhozói akarat világos kifejezésre juttatása, melynek egyértelmû üzenetet kell tartalmaznia arra vonatkozóan, hogy mikor valósul meg büntetõjogilag szankcionált jogsértés, ugyanakkor korlátoznia kell az önkényes jogértelmezés lehetõségét a jogalkalmazók részérõl. [124] Ezeknek a követelményeknek a Btk. 269/C. -a álláspontom szerint nem felel meg. [129] 2.2. Az indítvány kérdésként vetette fel, hogy azokat az alapbûncselekményeket, amelyeket a törvényi tényállás szerint a nemzetiszocialista, illetve kommunista rendszerek idején követtek el, jogerõs ítéleteknek kell-e megállapítaniuk ahhoz, hogy a Btk. 269/C. -ában foglalt bûncselekmény megvalósuljon. A többségi határozat erre nem ad választ. Álláspontom szerint a törvény értelmezésébõl nem egyértelmû ennek a kérdésnek a megítélése, amely szintén a büntetõ törvényi tényállás pontatlan megfogalmazását, és ezáltal jogbiztonságot sértõ jellegét támasztja alá. [125] 2. A többségi határozat vizsgálta a bûncselekmény tényállási elemeit, elkövetési tárgyát, jogi tárgyát. A többségi álláspont indokolása azonban véleményem szerint az elkövetési tárgy és a jogi tárgy elemzése kapcsán olyan megállapításokat tartalmaz, amelyek a tényállás jelenlegi szövegébõl nem olvashatók ki. [126] 2.1. A többségi határozat a bûncselekmény elkövetési tárgyának a népirtás és más, emberiség elleni cselekmények tényét, mint evidens, történetileg vitathatatlan [ ] múltbéli események körét tekinti, amelyek a Btk. 269/C. -ában szabályozott bûncselekmény alapjául szolgálhatnak. (Megjegyzem, hogy ennek a bûncselekménynek nincs is a szó szoros értelmében vett elkövetési tárgya.) A Btk. 269/C. -a kapcsán az elkövetési magatartások a nemzetiszocialista vagy kommunista rendszerek által elkövetett népirtás és más, emberiség elleni cselekmények tényére irányulnak. [127] Véleményem szerint a tényállás ezen elemében a más, emberiség elleni cselekmények fogalom nem felel meg a normavilágosság elvének. Nem értek egyet a többségi határozat azon érvelésével, hogy egyértelmûen meghatározható ezeknek az eseményeknek, cselekményeknek a köre, amely a fogalom alá vonható. Egyáltalán nem egyértelmû, hogy mely cselekmények tartozhatnak ebbe a körbe, már csak azért sem, mert a határozat megfogalmazásával élve a diktatúrákhoz kapcsolódó bûnök elismerése és megítélése Európában egyáltalán nem egységes. [128] Mindez ahhoz vezet, hogy a nemzetiszocialista és kommunista rendszer bûneinek nyilvános tagadása tényállásában a más, emberiség elleni cselekmények értelmezése nem egyértelmû, ezáltal a tényállás túlságosan széleskörû, és önkényes jogalkalmazásra ad lehetõséget, amely ellentétes a jogbiztonság elvével. Ráadásul a tényállás meghatározhatatlan volta azt is jelenti, hogy az állampolgárok számára sem egyértelmû, hogy mely magatartásukkal követnek el bûncselekményt, amely felveti a nullum crimen sine lege és a nulla poena sine lege elvének sérelmét is. [130] 2.3. Problémásnak érzem a többségi határozatnak azt a megállapítását is, amely szerint a nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bûneinek nyilvános tagadása büntetõ törvényi tényállása akkor valósul meg, ha az adott magatartás alkalmas a köznyugalom megzavarására. [131] A nemzetiszocialista és kommunista rendszerek bûneinek nyilvános tagadása büntetõ törvényi tényállás a köznyugalom elleni bûncselekmények között helyezkedik el. A bûncselekmény jogi tárgya a köznyugalom védelme. A konkrét bûncselekmény kapcsán a köznyugalom úgy válhat veszélyeztetetté, hogy a törvényi tényállásban utalásszerûen megfogalmazott cselekmények tényének nagy nyilvánosság elõtti tagadása, kétségbe vonása, jelentéktelen színben történõ feltüntetése olyan negatív érzelmeket válthat ki a közvetlenül érintettekben, illetve a társadalom széles körében, amely negatívan befolyásolhatja a közhangulatot. [132] A tényállás nyelvtani értelmezésébõl nem következik, hogy a bûncselekmény akkor valósul meg, ha az adott magatartást a köznyugalom megzavarására alkalmas módon követik el. Önmagában az is elegendõ, ha a nagy nyilvánosság elõtt tett kijelentések akár egyetlen embert is negatívan érintenek, azonban ez még nem jelenti feltétlenül a köznyugalom megzavarását. A többségi határozat is úgy fogalmaz, hogy a tényállásban szereplõ álláspontok kifejezése alkalmas lehet arra, hogy olyan indulatot gerjesszen, amely a köznyugalom megzavarásához vezethet. A feltételes módú megfogalmazás is azt támasztja alá, hogy ez nem törvényszerû. [133] A köznyugalom megzavarása jelentheti egy cselekmény társadalomra veszélyességének azon szintjét, amely már szükségessé teszi az állam beavatkozását, a cselekmény büntetendõvé nyilvánítását, azonban a köznyugalom megzavarása külön tényállási elem lehet (az elkövetés módja, vagy a bûncselekmény eredménye), amely értelmezéssel nem tehetõ egy büntetõ törvényi tényállás részévé, hanem szükséges annak önálló törvényi tényállási elemként történõ megfogalmazása. [134] A köznyugalom megzavarása mint elkövetési mód több bûncselekménynek is törvényi tényállási eleme [pl. egyesülési joggal visszaélés (Btk. 212/A. ),
20 706 AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI törvény vagy hatósági rendelkezés elleni izgatás (Btk ), közveszéllyel fenyegetés (Btk. 272/A. )]. Ilyenkor a büntetõügyben eljáró hatóságoknak a megnyilatkozás tartalmának, az elkövetõ személyének és az elkövetés körülményeinek összevetése alapján kell állást foglalniuk abban a kérdésben, hogy a cselekmény objektíve alkalmas-e arra, hogy a közvéleményben zavart és nyugtalanságot keltsen. Ennek azonban feltétele, hogy a köznyugalom megzavarását a törvényi tényállás tartalmazza. [135] Az Alkotmánybíróság 4/2013. (II. 21.) AB határozatával alaptörvény-ellenesnek nyilvánította és megsemmisítette a Btk. 269/B. -ában foglalt önkényuralmi jelképek használata büntetõ törvényi tényállást arra hivatkozással, hogy a tényállás túlságosan tágan határozza meg a büntetendõ magatartások körét. Az sági határozat a tényállás pro futuro megsemmisítését tartotta indokoltnak, arra hivatkozással, hogy a szükséges módosításokat a jogalkotó végezze el. A jogalkotó késõbb módosította is a tényállást, és a cselekmény büntethetõségének általános feltételévé tette, hogy annak a köznyugalom megzavarására alkalmas módon kell történnie. Már az sági határozat is utalt arra, hogy a tényállás pontos értelmezéséhez a büntetendõ magatartások körének differenciáltabb meghatározására van szükség, amely a célzat, elkövetési módozat vagy eredmény figyelembevételével valósítható meg. Az Alkotmánybíróság azonban abban nem foglalt állást, hogyan kellene módosítani a tényállást, hanem azt a jogalkotóra bízta. Álláspontom szerint a Btk. 269/C. -ával összefüggésben sem az Alkotmánybíróságnak kellett volna eldöntenie, hogy a köznyugalom megzavarása beleértelmezhetõ-e a tényállásba vagy nem. [136] 3. Az alaptörvény-ellenesség kiküszöbölésére az Alkotmánybíróságnak többféle lehetõsége is lett volna. Dönthetett volna úgy, hogy a tényállás szükségességére tekintettel, pro futuro semmisíti meg a kifogásolt rendelkezést, a 4/2013. (II. 21.) AB határozathoz hasonlóan. [137] Megoldást jelentett volna az is, ha a testület mulasztást állapít meg. A mulasztásnak két aspektusa van: egyrészt mulasztás áll fenn azzal összefüggésben, hogy a jogalkotó nem határozta meg pontosan, mit ért a más, emberiség elleni cselekmények fogalmán, valamint mulasztás állapítható meg abban a tekintetben is, hogy a büntetõjogi tényállás túl tág, és a vonatkozó magatartások akkor igényelnek büntetõjogi beavatkozást, ha azok a köznyugalom megzavarására alkalmasak. [138] Az Alkotmánybíróság akár még alkotmányos követelmény kimondásával is orvosolhatta volna a tényállással kapcsolatos bizonytalanságokat, vagy legalábbis fogódzót nyújthatott volna a jogalkalmazás számára. Álláspontom szerint azonban az jelentette volna a legmegfelelõbb megoldást, ha az Alkotmánybíróság megfelelõ szempontok adásával a jogalkotóra bízta volna a tényállás pontosítását. Budapest, június 17. Dr. Lévay Miklós s. k., Alkotmánybírósági ügyszám: III/81/2012. Közzétéve a Magyar Közlöny évi 101. számában. AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 17/2013. (VI. 26.) AB HATÁROZATA az Alaptörvény 23. cikk (2) bekezdésének értelmezésérõl Az Alkotmánybíróság teljes ülése a Kormánynak az Alaptörvény értelmezése tárgyában benyújtott indítványa alapján meghozta a következõ határozatot: 1. Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény 23. cikk (2) bekezdésének értelmezése alapján megállapítja, hogy sarkalatos törvény meghatározhatja az önálló szabályozó szerv vezetõjévé válás feltételeit. 2. Az Alkotmánybíróság az indítványt egyebekben visszautasítja. Az Alkotmánybíróság a határozatát a Magyar Közlönyben közzéteszi. Indokolás [1] 1. A közigazgatási és igazságügyi miniszter az Alkotmánybíróságról szóló évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 38. (1) bekezdése alapján a Kormány nevében az Alaptörvény 23. cikk (2) bekezdésének értelmezését indítványozta. Az indítvány szerint az önálló szabályozó szerv vezetõjének kinevezésére vonatkozó alaptörvényi rendelkezés alapján számos olyan kérdés vetõdik fel, amelynek megválaszolása az Alaptörvény értelmezését igényli. [2] 1.1. Az indítvány kifejti, hogy az Alaptörvény 23. cikkében az alkotmányozó a korábbi Alkotmányhoz képest új intézménytípust hozott létre, az I.

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság