Köf.5.030/2016/3. számú határozat | K Ú R I A
Köf.5.030/2016/3. számú határozat
Az ügy száma: Köf.5030/2016/3.
Az érintett önkormányzat: Sátoraljaújhely Város Önkormányzata (Sátoraljaújhely, Kossuth tér 5.)
Az ügy tárgya: lakcím-bejelentés és -nyilvántartás helyi szabályozása
– megállapítja, hogy Sátoraljaújhely Város Önkormányzat Képviselő-testületének az egészséges életvitel elősegítéséről szóló 12/2016. (III. 29.) rendelete törvénysértő, ezért azt kihirdetése napjára visszamenőleg – 2016. március 29-ei hatállyal – megsemmisíti;
– elrendeli, hogy a határozat közzétételére – a Magyar Közlönyben való közzétételt követő nyolc napon belül – az önkormányzati rendelet kihirdetésével azonos módon – kerüljön sor.
[1] A Kúria Önkormányzati Tanácsa 2013. szeptember 17-én meghozott Köf.5.030/2013/4. számú határozatában közjogi érvénytelenség miatt kihirdetése napjára történő visszaható hatállyal megsemmisítette Sátoraljaújhely Város Önkormányzat Képviselő-testületének a lakcímbejelentés helyi szabályairól szóló 37/2009. (XII. 1.) rendeletét.
[2] Ezt követően Sátoraljaújhely Város Önkormányzat Képviselő-testülete megalkotta az egészséges életvitel elősegítéséről szóló 12/2016. (III.29.) rendeletét (a továbbiakban: Ör.), amely tartalmában megismételte a Kúria által megsemmisített 37/2009. (XII. 1.) rendeletet azzal, hogy a rendeletet címét az egészséges életvitel elősegítése címre változtatta.
[3] Az Ör. elfogadására a 2016. március 24-ei képviselő-testületi ülésen került sor, annak ellenére, hogy az önkormányzat jegyzője írásbeli törvényességi észrevételt nyújtott be a rendelet-tervezet tárgyalásához. A jegyző (címzetes főjegyző) az Alaptörvény alapjogok korlátozására irányadó I. cikk (3) bekezdését, a mozgás- és tartózkodási hely megváltoztatását deklaráló Alaptörvény XXVII. cikk (1) bekezdését, valamint a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Jat.) 3. és 4. §-át idézte, majd megállapította, hogy az Ör. a lakcím bejelentése és nyilvántartása kapcsán magasabb szintű jogszabályokkal párhuzamos szabályokat rögzít, az önkormányzatnak e tárgykörben rendeletalkotásra nincs lehetősége, mert erre felhatalmazást nem kapott, és a tárgykört törvény és kormányrendelet szabályozza.
[4] A mindezek ellenére megalkotott Ör.-rel szemben a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kormányhivatal a Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.) 132. § (1) bekezdés a) pontjában foglaltaknak megfelelően 2016. július 6-án kelt törvényességi felhívással élt és határidő tűzésével kezdeményezte, hogy Sátoraljaújhely Város Önkormányzata helyezze hatályon kívül a több törvénnyel is ellentétes – a korábban már megsemmisített rendelettel tartalmában megegyező – Ör.-t.
[5] Sátoraljaújhely Város Önkormányzata a törvényességi felhívásban megjelölt határidőn túl – 2016. június 22-én – megtartott képviselő-testületi ülésen a 153/2016. (VI. 22.) határozatával úgy döntött, hogy a törvényességi felhívásban foglaltakkal nem ért egyet, az önkormányzati rendeletet nem helyezi hatályon kívül.
[6] A fenti előzmények után a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kormányhivatal (a továbbiakban: indítványozó) a Kúriához fordult, s az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés c) pontja, valamint a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 24. § (1) bekezdés f) pontjára hivatkozva kérte, hogy a Kúria az Ör.-t vizsgálja felül és semmisítse meg.
[7] Az indítványozó szerint az Ör. ellentétes:
– a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény (a továbbiakban: Nytv.) 15. § (1) bekezdésével, 26. § (1), (4) és (5a) bekezdésével;
– az Nytv. végrehajtására kiadott 146/1993. (X.26.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Vhr.) 33. § (1) bekezdésével, 34. § (1) és (1a) bekezdésével;
– a Jat. 2. § (4) bekezdésével és 3. §-ával.
[8] Az indítványozó előadta, hogy az Alaptörvény 32. cikk (2) bekezdése alapján a helyi önkormányzatok eredeti és származékos jogalkotói jogkörben alkothatnak rendeletet. Az Ör. bevezető része az önkormányzat eredeti jogalkotói hatáskörére utal, ugyanakkor az Ör. célját meghatározó 1. §-án és a hatályba léptető 6. §-án kívül nincs olyan rendelkezése, amely ne valamely más magasabb szintű jogszabályt ismételne meg vagy egészítene ki.
[9] Az indítványozó rögzítette, hogy a felhatalmazás hiányában kiadott Ör. közjogi érvénytelenségben szenved.
[10] Az Ör. 2-4. §-ai a lakcím bejelentésének és nyilvántartásának helyi szabályait tartalmazzák. Az indítványozó idézte a Kúria Önkormányzati Tanácsa Köf.5.039/2013/4. számú határozatát, amely szerint a lakcím-bejelentés és -nyilvántartás tárgyát az Nytv. és a Vhr. szabályozza, ezért az nem tekinthető törvény által nem szabályozott társadalmi viszonynak. Az önkormányzatok a lakcímbejelentés helyi szabályairól csak erre vonatkozó törvényi felhatalmazás esetén alkothatnak rendeletet. Megállapítható azonban, hogy a tárgykört törvényi szinten rendező Nytv. (és a Vhr.) nem ad felhatalmazást a lakcímbejelentés helyi szabályozására semmilyen tárgyban, az így született önkormányzati rendelet felhatalmazás nélküli.
[11] Az Ör. 2-4. §-aival összefüggésben az indítványozó utalt arra, hogy azok tartalmukban sértik az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésébe foglalt, az alapjogok korlátozására irányadó, valamint az Alaptörvény XXVII. cikk (1) bekezdésében meghatározott, a mozgás- és tartózkodási hely megváltoztatásának alapjogát.
[12] Az indítványozó szerint a közjogi érvénytelenségen túl az Ör. valamennyi rendelkezése magasabb szintű jogszabályi rendelkezéssel ellentétes, ezért az Alaptörvény 32. cikk (3) bekezdését is sérti. Így
– az Ör. 2. §-a tartalmában az Nytv. 26. § (1) bekezdését,
– az Ör. 3. § (1) bekezdése az Nytv. 26. § (4) bekezdését és a Vhr. 33. § (1) bekezdését,
– az Ör. 3. § (2) bekezdése az Nytv. 15. § (1) bekezdését,
– az Ör. 5. § (1), (3), és (4) bekezdése az Nytv. értelmező rendelkezéseit,
– az Ör. 5. § (2) bekezdése a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Ltv.) értelmező rendelkezéseit
ismétli meg.
[13] Az indítványozó utalt arra, hogy az Ör. 3. § (4) bekezdésébe foglalt lakcím valódiságának ellenőrzését a Vhr. 34. § (1a) bekezdése szabályozza, a lakcímadat érvénytelenségének és a bejelentkezés elutasításának eseteit az Nytv. 26. § (5) és (5a) bekezdései, valamint a Vhr. 34. § (1) bekezdése tartalmazza.
[14] A más jogszabályok által tartalmazott Ör.-beli szabályok a Jat. 3. §-ába ütköznek.
[15] Az Ör. 4. § (2) bekezdése – mintegy kiegészítő szabályként – a következőket tartalmazza: „A bejelentkezést akkor is el kell utasítani, ha a lakcímként feltüntetni kívánt lakás (szükséglakás) nem felel meg a magasabb szintű jogszabály, valamint a jelen rendeletben meghatározott követelményeknek és az egy főre eső lakrész mértéke – a lakás alapterületére és a nyilvántartás szerint oda már bejelentkezettek, illetve életvitelszerűen a lakásban lakók számára figyelemmel – nem éri el a 10 négyzetmétert.” Az indítványozó szerint az Nytv.-nek nem célja a lakhatás körülményeinek a vizsgálta, az Nytv. rendelkezéseinek Ör.-beli kiegészítése felhatalmazás nélküli, magasabb jogszabályokkal ellentétes, nem felel meg az Alaptörvényből eredő formai és tartalmi követelményeknek sem.
[16] A Jat. 2. § (4) bekezdése a jogszabályok megalkotásának alap-követelményeit határozza meg, az Ör. a Jat. e szabályának minden pontját sérti.
[17] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Bszi. 52. §-a alapján megküldte az indítványt az önkormányzatnak az indítvánnyal kapcsolatos állásfoglalása beszerzése céljából.
[18] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köf.5.030/2013/4. számú határozatában közjogi érvénytelenség miatt, kihirdetésére visszamenő hatállyal megsemmisítette Sátoraljaújhely Város Önkormányzat Képviselő-testületének a lakcímbejelentés helyi szabályairól szóló 37/2009. (XII. 1.) rendeletét. A Kúria e döntése rámutatott, hogy a „Nytv. 26. § (1) bekezdése értelmében a polgárok lakcím és az értesítési cím bejelentése és nyilvántartása kapcsán létrejövő közigazgatási jogviszonyt alapvetően törvényi, a részletszabályok tekintetében pedig kormányrendeleti és miniszteri szintű szabályok rendezik. Ezzel a szabályozás tárgyát a törvényalkotó saját hatáskörébe vonta, azaz kivette a helyi társadalmi viszonyok, a helyi, települési közösséget érintő közügyek köréből. Így a lakcím és az értesítési cím bejelentésének és nyilvántartásának szabályozása nem helyi közügy. (...) Az Nytv. a Kormányt és a feladatkör szerinti hatáskörrel rendelkező minisztert hatalmazza fel az eljárási és anyagi részletszabályok megalkotására, azaz a törvényalkotó nem ismert el olyan helyi sajátosságokat, amelyek a helyi önkormányzatok jogalkotási jogkörének megalapozását tették volna szükségessé. A jelen esetben tehát az önkormányzatok származtatott jogkörben sem alkothatnak rendeleti szintű szabályokat.”
[19] Sátoraljaújhely Város Önkormányzat Képviselő-testületének a Kúria Köf.5.030/2013/4. számú – saját ügyében született – határozata alapján az Ör. megalkotását megelőzően tisztában kellett lennie azzal, hogy a lakcím-bejelentés és -nyilvántartás helyi szabályainak újraalkotása esetén törvényt sért.
[20] Megállapítható, hogy a jelen eljárásban vizsgált Ör., a Köf.5.030/2013/4.számú határozat által megsemmisített 37/2009. (XII. 1.) rendelet egyes szabályait szó szerint átvette. Így pl. a lakás és a szükséglakás fogalmát a megsemmisített rendelet 2. § (2) bekezdése tartalmazta, az Ör. 5. § (2) bekezdése ezt újra megismétli; a lakcím bejelentésének szabályait a megsemmisített rendelet 4. § (2)-(3) bekezdése tartalmazta, ugyan ezt újra rendeletbe foglalta az Ör. 3. § (1)-(2) bekezdése. A megsemmisített rendelet egyik kiemelt rendelkezése volt az a szabály, amely a bejelentkezés feltételéül a 4. § (5) bekezdésben előírta, hogy az érintett lakásban élők (bejelentettek és életvitelszerűen élők) mindegyikére legalább 10 nm alapterület jusson. Ezt a szabályt az Ör. 4. § (2) bekezdése vette át szó szerint stb.
[21] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köf.5.030/2013/4.számú határozatában megállapította, hogy a Sátoraljaújhely Város Önkormányzata által alkotott 37/2009. (XII. 1.) rendelet a Nytv. és a Vhr. szabályait részben azzal sérti meg, hogy országos jogszabályok által szabályozott jogviszonyokat felhatalmazás nélkül rendez, részben pedig a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény (a továbbiakban: Jat.) 3.§-ában foglalt tilalom ellenére ismételi meg a magasabb szintű jogszabályok rendelkezéseit. Mindezek az érvek értelemszerűen az Ör. vonatkozásában is irányadók.
[22] Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerint Magyarország független, demokratikus jogállam. A demokratikus jogállamok egyik alapkritériuma, hogy a közhatalommal rendelkező szervek betartják a rájuk vonatkozó jogszabályokat, azok szerint alakítják szervezetüket és működésüket. Az Alkotmánybíróság számos esetben rámutatott: a jogállam elválaszthatatlan kritériuma, hogy a közhatalmi szervek a jog által meghatározott szervezeti keretek között, a jog által megállapított működési rendben, a jog által a polgárok számára megismerhető és kiszámítható módon szabályozott korlátok között fejtik ki tevékenységüket. [lásd pl. az 56/1991. (XI. 8.) AB határozatot ABH 1991. 454., 456.] Jogállami alapkritérium a bírói döntések tiszteletben tartása és az abban foglaltak végrehajtása, érvényesítése. A Bszi. 6. §-a szerint a bíróság határozata mindenkire kötelező.
[23] A jogállamiság talaján álló jogrendszerben a helyi önkormányzatok működésére vonatkozóan sem kétséges, hogy a jogerős bírói döntések végrehajtása, a bírói döntésekben foglaltak követése elengedhetetlen (alap)követelmény. Amennyiben a közhatalommal rendelkező önkormányzati képviselő-testület a bírói döntésben foglaltakkal (a bírói döntés, továbbá a jegyző és a kormányhivatal ismételt felhívása ellenére is) tudatosan szembehelyezkedik, ez a testület nem várhatja el legitim módon, hogy saját döntéseit a címzettek kövessék, hogy döntéseit végrehajtsák.
[24] Az Alaptörvény és a Mötv. közvetlen és közvetett rendelkezéseket tartalmaz arra nézve, ha az önkormányzatok nem tartják be a bírói döntéseket, számol azzal, ha valamely önkormányzat Alaptörvény-ellenesen működik. Ezekre az esetekre az Alaptörvény – épp a jogállam védelmében – különböző jogintézményeket vezet be.
[25] Ilyen a rendeletpótlás intézménye. Alaptörvényi szinten, az Alaptörvény 32. cikk (5) bekezdésében nyert rögzítést, hogy ha a helyi önkormányzat a rendeletalkotási vagy határozathozatali kötelezettségének a bíróság által a mulasztást megállapító döntésben meghatározott időpontig nem tesz eleget, a bíróság a kormányhivatal kezdeményezésére elrendeli, hogy a mulasztás orvoslásához szükséges önkormányzati rendeletet vagy önkormányzati határozatot a helyi önkormányzat nevében a fővárosi és megyei kormányhivatal vezetője alkossa meg. A Mötv. 138. § (3) bekezdése alapján a kormányhivatal által így megalkotott rendeletet az önkormányzat az adott választási ciklusban nem módosíthatja, nem helyezheti hatályon kívül.
[26] Az Alaptörvény és a Mötv. ugyan nem számol közvetlenül azzal az esettel – amint az jelen ügyben történt –, hogy a bíróság által egyszer már megsemmisített önkormányzati rendeletet a képviselő-testület tudatosan újra megalkotja, azonban számol az önkormányzat alaptörvényellenes működésével.
[27] A Kúria az önkormányzati rendeletek vizsgálatakor és megsemmisítésekor az Alaptörvényben foglalt hatáskörében jár el. Az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés c) pontja szerint a bíróság dönt az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközéséről és megsemmisítéséről. Nyilvánvaló, hogy az Alaptörvénnyel összhangban az áll, hogy az önkormányzat tiszteletben tartja az Alaptörvényben foglalt hatáskörben meghozott bírói döntést. Ezzel ellentétes magatartás – azaz, ha a képviselő-testület a bíróság által egyszer már Alaptörvény- és törvényellenesnek ítélt rendeletét újraalkotja – alaptörvényellenes működéshez vezethet. Az Alaptörvénnyel ellentétes önkormányzati működéssel azonban már számol az Alaptörvény, az 1. cikk (2) bekezdés g) pontja ahhoz az önkormányzati képviselő-testület feloszlatásának jogintézményét kapcsolja. A Mötv. 132. § (1) bekezdés f) pontja szerint ilyen javaslattal a kormányhivatal élhet. Így az Alaptörvény végső soron nemcsak a rendeletalkotási kötelezettség elmulasztásához (a passzív magatartáshoz), hanem a bírói döntéssel szembeszegülő önkormányzati működéshez (az aktív magatartáshoz) is fűz szankciót. Ez utóbbi erősebb.
[28] Látható tehát, hogy a bírói döntéssel való önkormányzati szembehelyezkedés számos Alaptörvényben foglalt rendelkezést érint, a probléma Alaptörvény-szintű (a jogállamiság absztrakt tételének megsértésén túl is).
[29] Mindezek alapján a Kúria Önkormányzati Tanácsa az Ör. egészét az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés c) pontja alapján, közjogi érvénytelenség miatt a Bszi. 56. § (3) bekezdésében foglalt lehetőségével élve a kihirdetésére visszaható – 2016. március 29-ei – hatállyal megsemmisítette.
[30] Sérti az Alaptörvény számos rendelkezését, illetve az Alaptörvényen alapuló törvényes rendet, sérti továbbá a bírói döntések végrehajtásához fűződő jogbiztonság elemi érdekét, ha a helyi önkormányzat a bíróság által egyszer már megsemmisített önkormányzati rendeletet tartalmában újraalkot. Mindez – különösen ismétlődés esetén – alappal veti fel az önkormányzati képviselő-testület Alaptörvénnyel ellentétes működését.
[31] 1992. évi LXVI. törvény 15. § (1) bekezdés, 26. § (1), (4) (5a) bekezdés;
2010. évi CXXX. törvény 2. § (4) bekezdés, 3. §
2011. évi CLXI. törvény 6. §-a
146/1993. (X.26.) Korm. rendelet 33. § (1) bekezdésével, 34. § (1) és (1a) bekezdés
[32] A Magyar Közlönyben és az önkormányzati rendelettel azonos módon való közzététel elrendelésére a Bszi. 55. § (2) bekezdés b) és c) pontja alapján került sor.
[33] A döntés elleni jogorvoslatot a Bszi. 49. §-a zárja ki.


text:
Jövő héten foglalkozik a Kúria a devizahitelesek ügyével - Napi.hu
Jövő héten foglalkozik a Kúria a devizahitelesek ügyével
Csak a jövő héten foglalkozik a Kúria azzal, hogy miként reagáljon a kormánypárti politikusok devizahitelesekkel kapcsolatos felszólításaira - tudta meg az Index. Utóbbiak azt szeretnék, ha a legfelsőbb bírói fórum egyértelműsítené a devizahitelekkel kapcsolatos jogi kereteket - az adósoknak kedvezve -, jogi szakértők szerint viszont önmagában az is botrányos, hogy a politika felől ilyen felszólítást kap a független bírói hatalmi ág.
portfolio.hu, Index.hu, 2013. november 6. szerda, 15:08
A rejtélyes jogi konzultációs folyamatról, amire a kormánypárti politikusok utaltak, egyelőre a Kúria környékén semmit nem tudnak, a Nemzetgazdasági Minisztérium pedig nem válaszolt az Index kérdéseire. A Kúria ügyben illetékes kollégiuma a jövő héten ülésezik, és csak akkor fogják kitalálni, miként reagáljanak.
Varga: jön a dollárkötvény
Devizahiteles fordulat? - Elfogadhatja a kormány a bankok javaslatát
Nem lehet a kormány hirtelen támadt jogi vehemenciáját mire vélni - kommentálta laptársunknak egy jogi szakértő. A parlamenti többség bármikor hozhatna egy olyan jogszabályt, amivel bizonyos típusú szerződéses kikötéseket tisztességtelennek nevezne, de ezek visszamenőleg, a már megkötött szerződésekre nem lennének érvényesek.
A most vázolt konzultációs folyamatnak viszont az eddigi jelzések alapján nem is egy új jogszabály meghozatala a célja, hanem a devizahitelek nagyjának folyósítása idején hatályos jogszabályok értelmezésében kialakítandó keret egyértelműsítése lenne. A baj csak az, hogy a kormány az Alaptörvény - és nyugati országokban megszokottnak számító jogelvek - szerint nem kérhet ilyet.
A Kúriának elvileg lehetősége lenne arra, hogy egyszerűsítse az egyre bonyolultabb helyzetet, az eddig a legfelsőbb testület elé került ügyekben azonban nem született végső döntés. A tisztességtelen szerződési kikötések kérdésében volt, hogy az Európai Bíróságra küldte az ügyet, az árfolyamrést kifogásoló keresetet pedig - a szerződést félig megsemmisítve, félig kiegészítéssel érvényben tartva - visszaküldte első fokra.
Ez is arra utal, hogy a Kúria még emésztgeti a helyzetet, és igazából maguk sem tudják, hogy mi lenne a helyes döntés a szerződések kifogásolt pontjaival - fogalmazott az Index egyik forrása. Ezért aztán a jogegységi határozat elfogadása sem olyan könnyű dió a testületnek.
Blama, 2013.11.06 17:21
@oli75: Önnek igaza van.
Annak az értelmezése, hogy ő van az emberekért, nem könnyű.
Súlyos érdekellentétéken keresztül tudhatna érvényesülni ez a tendencia, Ön viszont egyetlen dolgot vár most: mondják ki a szerződések semmisségét, kapják vissza ahietelsek a pénzüket, de nekik ne kelljene azonnal visszafizetni semmit, mert ez van az emberekért.
Azazello, 2013.11.06 17:18
@oli75: A Kúria mandátuma némiképp eltér attól amit ön neki szánna.
oli75, 2013.11.06 17:14
a kúria a van az emberekért és nem fordítva, így kellene hozzáállniuk ezeknek a földre szállt és megszólíthatatlan isteneknek....
Blama, 2013.11.06 16:51
@mettor: Tényleg ismétli magát.
Én is: a bíróság számára jog és lehetőség, hoyg érvényessé tegye az Ön szerződését is, ha arra lehetőséget lát.
Nem kell Önnek ezt sem köszönnie, sem elfogadnia - a bíróság dönt, ha Ön odaviszi az ügyét.
Egy idő után a döntés jogerőssé lesz - és akkor legfeljebb megint ismételheti magát, ha a döntés nem tetszik.
Akkor már hiába.
Ha meg jó lesz az ítélet, örüljön neki!
mettor, 2013.11.06 16:46
Hát az én szerződésemet ne javítgassa 5 évvel később senki.Csak ismételni tudom magam.Számomra ismeretlen tényező hogy 5 évvel később mit írnak bele.Ha ez megengedett akkor köszönöm de én ezt a szerződést így nem tudom elfogadni 5 évvel visszamenőleg.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria kúria bíróság bíróság


text:
POLGÁRI JOG AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA * - PDF
POLGÁRI JOG AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA *
Download "POLGÁRI JOG AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA *"
1 FABÓK ZOLTÁN AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA * Dolgozatomban arra tettem kísérletet, hogy elemezzem az ingatlanok kettős eladásának problémáit, feltárjam az erre a tulajdonátruházás általános szabályaihoz képest eltérő megoldást kínáló jogcímvédelem jogintézményét, és ennek alapján megalapozott véleményt alkothassak arról, hogy indokolt-e a külön szabályozás további fenntartása. A kettős eladás problémájának gyakorlati jelentősége vitathatatlan. A jognak ebben az esetben jóllehet jogviszony, illetve jogviszonyok csupán az eladó és külön-külön a két vevő között jönnek létre gyakorlatilag a két vevő között kell döntenie abban a kérdésben, hogy melyiknek biztosítja megkötött szerződése alapján a tulajdont, és melyiknek pusztán a teljesített ellenszolgáltatás és esetleges kára megtérülésére reményt nyújtó kötelmi igényt az eladóval szemben. A döntés kétségkívül igen komoly következményekkel járhat: a tulajdont szerzett vevő a jogvita eldöntése után tulajdonképpen olyan helyzetbe kerül, amit a szerződés megkötésével el kívánt érni. A másik vevő viszont legjobb esetben, a teljesítésre képes eladóval szembeni sikeres fellépése nyomán is csupán annyit érhet el, hogy a szerződéskötés nyomán nem éri őt károsodás. A KETTŐS ELADÁS PTK. ELŐTTI SZABÁLYOZÁSA GROSSCHMID TEÓRIÁJA ÉS A BÍRÓI GYAKORLAT Ha a tulajdonos ugyanazon ingatlan dolgot két különböző személynek enged át, az azt illeti, aki a bekebelezést előbb kérte az 1853-ban Magyarországon is hatályba léptetett Optk. ezzel a késői szemlélő számára irigylésre méltóan egyszerű szabállyal rendezte az ingatlan többszöri eladásának kérdését. 1 Kétségtelen, hogy ez jó ideig a későbbiekhez viszonyítva meglehetősen szigorú formáljogi ítélkezés alapjául szolgált. 2 Ez azonban mégsem azt jelenti, hogy a bíróságok a későbbi vevő esetleges rosszhiszeműségétől függetlenül mindenképpen őt tekintették volna tulajdonosnak, amennyiben a telekkönyvi bekebelezés iránti kérelmét előbb nyújtotta be: a judikatúra azonban kezdetben csupán a korábbi vevő birtoklásáról való tudomást tekintette jóhiszeműséget kizáró oknak. 3 Egyre erősödött azonban az a contra legem ítélkezés, miszerint a korábbi * A szerző az az ELTE Állam- és Jogtudományi Kar, jogász szak V. évfolyamának hallgatója. A dolgozat konzulense: Vékás Lajos. A dolgozat a XXV. OTDK Jogtudományi Szekciójának Polgári jog (XVIII) tagozatán különdíjat nyert. 135
2 vevő birtoklása önmagában, a későbbi vevő erről való tudomásától függetlenül alapot adhat a telekkönyvi bejegyzés megtámadására. 4 A századfordulón született meg Grosschmid Béni jogcímvédelmi konstrukciója, 5 ami egy [...] zseniális kísérlet volt arra, hogy a formáljog elvi fenntartásával összeegyeztesse a fizikai tradícióhoz igazodó judikatura érdemét. Már a 'tulajdonszerzés végetti megtámadás' terminusa mutatja, hogy Zsögöd igenis elismeri tulajdonosnak a második (telekkönyvi, rosszhiszemű) szerzőt, de in praxi mégis elveszi tőle a tulajdont. 6 Arról van tehát szó, hogy az Optk. tulajdonszerzési szabályait melyek szerint az ingatlanra vonatkozó tulajdonjogot a telekkönyvi bekebelezéssel lehet megszerezni, ez eredményez dologi jogot, míg a szerződés csak kötelmi követelést eredményez Grosschmid nem tekintette hatálytalannak, de lehetőséget biztosított volna arra, hogy a korábbi, birtokba lépett vevő a tulajdonszerzés végetti megtámadás iránti keresettel forduljon a közös jogelőd illetve a második vevő ellen, amely kereset előbbivel szemben a tulajdonjog korábbi vevő nevére történő bekebelezésének tűrésére, utóbbival szemben pedig arra irányul, hogy tűrje el a tulajdonjog átírásának keresztülvitelét. 7 Grosschmid két okból tartotta szükségesnek a birtokkal megerősített jogcímvédelem jogintézményét, amelyet egyébként maga is a telekkönyvi hitelesség időleges hurutjának nevezett és visszalépésként értékelt. Egyrészt azért, mert a telekkönyvek olyan rendezetlen állapotban voltak helyenként még a felmérés sem történt meg hogy nem tükrözték megbízhatóan a tényleges helyzetet. Másrészt az ún. népi jogtudatba nem ment át, hogy ingatlan tulajdonszerzéséhez nem elegendő a szerződéskötés vagy a birtokbalépés, hanem telekkönyvi bekebelezés szükséges. 8 Grosschmid tehát csak a korábbi vevőnek engedte meg a későbbi bejegyzett vevő tulajdonának megtámadását. Ennek alapját ő is a későbbi vevő rosszhiszeműségében látta. A jogcímvédelem kapcsán azonban a rosszhiszeműség-fogalom szükségképpen eltér az Optk. és általában a germán jogrendszerek rosszhiszeműség-fogalmától. Ezek szerint rosszhiszeműség olyan tényekről való tudomás, amely tények a törvény szerint akadályai az új jog megszerzésének. Ilyen tények és jogok a második, rosszhiszemű szerző vonatkozásában nem állnak fenn, hiszen a más általi birtoklás az Optk. szabályai szerint a dologi jog megszerzése szempontjából irreleváns. A grosschmidi elmélet azonban ezen is jóval túlmegy, ugyanis nála már az is rosszhiszeműségnek számít, ha a vevő nem tudakozódott a tényleges birtokhelyzet felől, nem nézte meg az ingatlant, hanem bízott a telekkönyvben. 9 Fontos kiemelni, hogy Grosschmidnél a fenti értelemben vett rosszhiszeműségnek a későbbi vevő szerződésének megkötése idején kellett fennállnia ahhoz, hogy a korábbi vevő sikerrel támadja meg a tulajdonszerzést. A mala fides superveniens tehát nem számít. 10 Az ezt követő évtizedekben a jogcímvédelmi teória megalkotójától függetlenül jelentősen túlterjeszkedett a megszületésekor neki szánt területen. 11 A telekkönyvi intézmény 'időleges hurutja' krónikussá fajult és tovaterjedt: megrendült az egész telekkönyvi bizalom. 12 Egyre erősödő tendencia, hogy a későbbi vevő rosszhiszeműségének megállapításához elegendő, ha az ügyletkötéskor tudott a korábbi szerződésről vagy csak gondatlanságból nem tudott róla. 13 Ez valójában nem más, mint a kötelmi jogviszony dologi hatállyal való felruházása. 14 Egy 1925-ös kúriai döntés szerint telekkönyvezett ingatlanok kétszeri eladása esetében a vevők közül a tulajdon azt illeti meg, aki mint az ingatlan tulajdonosa a telekkönyvbe be van jegyezve, ha csak be nem bizo- 136
3 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA nyítják, hogy szerződése megkötésekor tudott a korábbi eladásról, így szerzése rosszhiszemű volt. 15 Egy 1928-as döntvény még tovább menve rosszhiszeműnek nyilvánította azt a jogszerzőt, aki tudta, hogy a telekkönyvbe be nem jegyzett elővételi jog áll fenn harmadik személy javára és ennek dacára mégis megvette a telekkönyvi tulajdonostól az ingatlant. 16 A kötelmi jogosultságok dologi hatállyal való felruházásának tendenciáját jelzi és egyben a grosschmidi birtokkal megerősített jogcím védelmétől való eltávolodást mutatja, hogy a korábban szerződést kötő felet már nem csupán az utóbb telekkönyvileg tulajdont szerző, de az utóbb az ingatlant fizikailag birtokba vevővel szemben is védelemben részesítik. 17 A végpontot a bírói gyakorlatban alighanem az az as kúriai döntvény jelenti, amely kimondta: A telekkönyvből ki nem tűnő, egyébként érvényesen fennálló jogról való tudomás hiányának, vagyis a jóhiszeműségnek nem csak a szerződés megkötése előtt és kötésekor, hanem a nyilvánkönyvi jog megszerzését illető telekkönyvi beadvány benyújtásakor [...] is fenn kell forognia. 18 Itt tehát együtt áll előttünk egy, még a grosschmidi túlfeszített rosszhiszeműség-fogalomnál is szigorúbb elvárás, mely alapján a puszta (azaz nem birtokkal megerősített ) kötelmi jogcímről való tudomás is megakadályozza a későbbi jogszerző tulajdonszerzését, valamint a mala fides superveniens nocet tételének beemelése, amely Grosschmidnél még nem jelent meg. A KODIFIKÁCIÓS MEGOLDÁSOK Az imént vázolt gyakorlat a kodifikációs törekvésekre sem maradt hatás nélkül. 19 Az I. tervezet és az ezt követő három további szövegváltozat, bár rögzítették a vélelmet, hogy a bejegyzett jog azt illeti, aki a telekkönyv jogosultként feltüntet, a kettős eladással összefüggésben azt mondta ki, hogy ha valaki szerződése megkötésekor tudta, hogy az eladó azt másnak köteles szolgáltatni, ez a harmadik személy kártérítésként követelheti a vevőtől a dolog átadását ugyanolyan feltételek mellett, amelyek mellett az eladó is köteles lett volna. 20 Itt tehát a jogalkotó kötelmi alapon közelített a problémához, gyakorlatilag nem tett különbséget dologi és kötelmi jogok között, amennyiben a korábban szerzett kötelmi jogot erősebbnek nyilvánította a későbbi tulajdonjognál. 21 Az 1928-as magánjogi törvényjavaslat is kimondta ában: Aki telekkönyvben bízva ingatlanon tulajdont vagy más dologi jogot vagy ily jogot terhelő további dologi jogot jogügylettel jóhiszeműen szerez, szerzésében a törvény korlátai között védelemben részesül A kettős eladást azonban a korábbiaktól eltérően kezelte. Az 512. szerint: Törvénynél fogva elidegenítési és terhelési tilalom áll fenn a telekkönyvben bejegyzett tulajdonos és jogutódai ellen annak és jogutódainak a javára, akire a tulajdonos az ingatlan birtokát tulajdonátruházásra kötelező érvényes jogügylet alapján átruházta és aki ezen az alapon az ingatlant sajátjaként ténylegesen birtokában tartja anélkül, hogy a tulajdont a maga részére a telekkönyvbe bejegyezte volna. [2] E tilalommal szemben nem hivatkozhatik a jóhiszemű telekkönyvi szerzés védelmére az, aki jogának megszerzésekor az átruházásról tudott vagy csak súlyos gondatlanságból nem tudott, vagy akinek szerzése ingyenes. 22 A jogalkotó itt az elidegenítési és terhelési tilalom törvényi kimondásával próbálja meg áthidalni azt a dogmatikai problémát, ami abban áll, hogy az első nem bejegyzett vevő előnyben részesítése a későbbi, bejegyzettel szemben egyben a kötelmi jogosultságnak a dologi rovására való előtérbe helyezését is jelenti. Tehát, ha a Javaslat e részében átment volna a gyakorlatba, ezek után a bíróságoknak a későb- 137
4 bi szerződést egyszerűen a törvényes tilalomba ütközés miatt érvénytelenné kellett volna nyilvánítani. Más kérdés, hogy az olyan törvényi elidegenítési és terhelési tilalom kimondása, amely szükségképpen nincs feltüntetve a telekkönyvben, valóban csupán egy dogmatikailag tiszta megoldást adhat a korábbi, nem formaszerű szerzésnek a későbbi, szabályos szerzéssel szemben való előnyben részesítésének: a későbbi vevő megsértette e tilalmat, szerzése tehát érvénytelen. A megoldás azonban kicsit erőszakoltnak tűnik, nézetem szerint a védhető dogmatikai megoldást keresve visszaél a jog eszközeivel: annak tudatában deklarálja az elidegenítési és terhelési tilalmat, hogy arról a későbbi fél pont a telekkönyvből nem szerezhet tudomást, viszont ha arról akár csak súlyos gondatlanságból nem tud (itt nyilván arra gondolt a jogalkotó, hogy nem nézte meg az ingatlant), szerzése rögtön meghiúsul. Valójában tehát ugyanúgy rosszhiszeműsége miatt (azaz amiatt, hogy a korábbi kauzáról tud vagy súlyos gondatlanságból nem tud) nem szerezhet tulajdonjogot, mint az eddigiekben, az elidegenítési és terhelési tilalom ilyen relatív kimondása csupán azt szolgálja, hogy ne kelljen a telekkönyvi szerző rosszhiszeműségének nehezen magyarázható fogalmába belebonyolódni. 23 Ilyen módon a jogalkotó formailag valóban elkerülte volna, hogy a korábban szerzett kötelmi jogot dologi erővel védje meg a későbbi, szabályos, telekkönyvi szerzővel szemben: a korábbi vevő a későbbi szerződésnek a látens elidegenítési tilalom miatti érvénytelensége következtében szerezhetne tulajdont. Pár évtized alatt tehát igencsak mélyreható változáson ment keresztül a birtokkal megerősített jogcímvédelem jogintézménye a Grosschmid által felvázolthoz képest. 24 A lényeges eltérések a következők: (1) A judikatúra és a kodifikációs megoldások már nem csupán a birtokba lépett korábbi vevőt védték a későbbi telekkönyvi jogszerzővel szemben, hanem a pusztán korábbi jogcímet szerzett vevőt is. 25 (2) Ezzel összefüggésben már nem csupán az számít rosszhiszeműnek, aki a korábbi szerző általi birtoklásról tudott vagy azért nem tudott, mert nem nézte meg az ingatlant, hanem az is, aki a korábbi kauzáról tudott vagy súlyos gondatlanságból nem tudott. (3) Eredetileg csupán a későbbi szerződés megkötésének idejében fennálló mala fides ártott, később viszont a bekebelezési kérvény benyújtásának idejére bekövetkező is. A JOGTUDOMÁNY ÁLLÁSPONTJA A század első felében a későbbiekhez viszonyítva mindenképpen érezhetően szerepelt a jogi köztudatban az ingatlanok kettős eladásának kérdése. Ez egyfelől nyilvánvalóan a kérdés gyakorlati fontosságának tulajdonítható a korabeli ítéletekből kitűnően ilyen esetek gyakran kerültek a bíróságok elé másfelől a probléma elméleti súlyának. Az, hogy Grosschmid a Fejezetekben kiemelten foglalkozott a kérdéssel, még hoszszú ideig muníciót biztosított az őt követő jogásznemzedékek számára. A jogtudomány képviselői között többségben voltak, akik nem szimpatizáltak a jogcímvédelmi elképzelésekkel. 26 Az ellenvetések alapvetően az alábbi csoportba sorolhatók. 1. Többek szerint a Grosschmid által a jogcímvédelem indokaként felhozott két tényező a telekkönyvek rendezetlensége illetve az ún. népi jogtudat, akár az időközben eltelt idő miatt, akár eredendően, nem helytállóak. Schuster szerint a telekkönyvi állapotra már nem lehet panasz és a népi jogtudatra hivatkozás sem megalapozott. 27 Az előbbivel kapcsolatban kifejti, hogy a Magyarországon tapasztalható [...] epidemia éppen a ren- 138
5 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA dezetlen, tarthatatlan állapotnak a következménye; ez a következménye annak, hogy a telekkönyvi intézményt félredobjuk, a helyett, hogy ahhoz szigorúan ragaszkodjunk. 28 Az utóbbi kapcsán Erdélyre hivatkozik, ahol az Optk a töretlenül és szigorúan érvényesül, ennek következtében a többszöri eladás nem jelent problémát. 29 Löw is az Optk. alkalmazását látná szívesen, és ennek feltételeként a telekkönyvi eljárás országos viszonylatban ismertté tételét jelöli meg. 30 Reitzer részletesen taglalja, hogy a magyar népi jogtudatból egyáltalán nem hiányzik a telekkönyv útján való szerzés. 31 Doroghy ezekkel ellentétben a grosschmidi okokat továbbra is fennállónak tartja és helyesli a kialakult bírói gyakorlatot. 32 Nizsalovszky abból, hogy Erdéllyel szemben Magyarországon, ahol az Optk. alkalmazását nem követelték meg olyan szigorúan, a bíróságok nem alkalmazták következetesen az Optk át, éppen egy sajátos magyar felfogásra következtet, amely a telekkönyv intézményével szemben erős idegenkedésben nyilvánul meg: 33 [...] az ingatlanok kétszeri eladása körül kifejlődött magyar álláspont nem valami kiáltó singuláris jelenség, hanem csupán egyik megnyilatkozása, tünete a magyar jogrendszer szellemének, amely a német jognak az éles határvonalait és exact szabályait nem fogadta be és meggyőződésem szerint nem is fogja befogadni soha Kritika érte a grosschmidi elméletnek a tényleges birtoklást abszolutizáló felfogását is. Reitzer álláspontja szerint a birtoklás ingatlanok esetében meglehetősen elmosódó, kívülálló számára nem megállapítható. Az ingóktól eltérően nincs állandó hatalmi kapcsolat birtokos és birtok között. A birtokosváltozás, különösen, ha például egy bérbeadott ingatlan elidegenítéséről van szó, tulajdonképpen csak a kulisszák mögött zajlik le, a bérlő személye és ezáltal a kívülálló számára esetleg észlelhető közvetlen birtokviszony változatlan marad. Igaz ugyan, hogy az ember általában nem vesz látatlanba ingatlant, de a megtekintésnek hiba volna olyan szerepet tulajdonítani, amilyennel az nem bírhat: nem a birtokállapotra, hanem az ingatlan tulajdonságaira, értékére stb. irányul. 35 Antalfy ugyanezt a nézetet vallja magáénak A legtöbb bírálat a kettős eladás kapcsán használt rosszhiszeműség-fogalmat érte. Antalfy ironikusan ezt írta ezzel kapcsolatban: Rosszhiszem; egyszerűen maga a tudomás a korábbi szerzésről. Bizonyítandó annak a részéről, ki reá az igényt építi. Már legalábbis in thesi. Ha családbeli vagy, egyszerűen praesumálják, hogy tudtad mindazt, amit átruházód tudott. Ha nem vagy az, akkor is megnézted az ingatlant, mielőtt rá alkudtál volna, mikor is tudomást szerezhettél felőle, hogy miben áll a dolog. Ha pedig bebizonyították, hogy sohasem láttad az ingatlant, hibás vagy, amiért nem nézted meg. Ha végül azzal állsz elő, hogy bízva a telekkönyvben, szándékod sem volt az ingatlant megtekinteni: akkor vagy csak igazán gyanús [kiemelések az eredetiben]. 37 Schuster e tekintetben is az Optk. megoldását tartja helyesnek, amely attól függetlenül biztosítja az elsőként bekebelezést kérő számára a tulajdont, hogy az tudott-e a korábbi kauzáról. 38 Ő is túlfeszítettnek tartja a grosschmidi rosszhiszeműség-fogalmat és utal arra, hogy a német, osztrák, svájci felfogás szerint az rosszhiszemű, aki tudta, hogy a telekkönyv tartalma helytelen vagy a telekkönyvi jogosult rendelkező jogában korlátozva van. Ennek alapján pedig a korábbi szerződés [...] nem akadálya a szerzendő jognak, az arról való tudomás irreleváns és ennélfogva a rosszhiszeműség tárgytalan. 39 Reitzer a mala fides superveniens térfoglalását kifogásolja, indokolatlannak és méltánytalannak tartva azt, hogy a szerződés megkötése után véletlenül a vevő tudomására jutott korábbi szerződés tulajdonszerzésének akadálya legyen. 40 Blau szerint egyáltalán nem létezik olyan generális jogtétel, amely kimondaná, hogy a telekkönyv a rosszhiszemű szerzőt nem oltal- 139
6 mazza, ezt csupán a bírói gyakorlat vezette be. 41 Álláspontja szerint a szigorú telekkönyvi rendszer a legjobb, amelyben minden jogilag jelentős körülmény megtalálható. Ennek a forgalmi életre gyakorolt pozitív hatásai olyan kedvezőek, hogy annak érdekében még akár kisebb áldozatokat is el lehet viselni. Ennek megfelelően, ha a kötelmi jogokat abszolút védelemben akarnánk részesíteni, akkor vagy ezekre is ki kellene terjeszteni a bejegyzési elvet, ami nehezen megvalósítható, vagy pedig a telekkönyv fő előnyét, a megbízhatóságot áldozzuk fel. 42 Máshol egyenesen kijelenti: In idea a legkívánatosabb volna a telekkönyv tartalmát a kérdéses jogviszonyok hordozójává, inkorporálásává tenni, mert ha mindenben maga a telekkönyv testesítené meg az alanyi jogot, természetesen nem létezhetnék eltérés az írott és az anyagi joghelyzet közt. Uti illic scriptum esset, ita ius esto. 43 Nádas Bertalan lényegében ugyanezen a nézeten van, mikor azt állítja, hogy A telekkönyvön kívül nincs igazság: a kevés méltatlan miatt nem mehet veszendőbe ingatlanjogunk biztonsága. 44 Ezekkel szemben Almási az anyagi igazság sérelmével érvel, ami a korábbi szerzésről való tudomás miatt következne be. 45 Nizsalovszky pedig azt állítja, hogy ha a telekkönyv által közvetített tényállás megdől, megvan az elvi alapja annak, hogy ne építsünk a telekkönyv megdőlt tartalmára figyelmen kívül hagyva a dologi-kötelmi jogok megkülönböztetéséből adódó dogmatikai problémát, hogy a telekkönyv tartalma attól még nem dőlt meg, hogy van egy kötelmi szerződés az ingatlanra vonatkozólag. 46 Ugyanez vonatkozik Mecsér nézetére is, aki szerint A prior tempore potior jure elvéből következik, de a nép egészséges jogérzéke is azt mondja, hogy a szolgáltatás az első szerződés vevőjét illeti meg. Ő egyébként érvelését arra alapítja, hogy az eladó a második eladással bűncselekményt valósít meg (esetleg a vevő társtettessége mellett), amit nem részesíthet védelemben a bíróság. 47 Ezzel véleményem szerint a két alapvetően eltérő dogmatikájú jogág diszharmóniáját kihasználva kiemel egy az egyik szerint lényeges szempontot, majd ezzel érvel a másik ellenében, nem téve azonban világossá, miért kellene a tulajdonszerzés polgári jogi szabályainak alkalmazkodnia a büntetőjogi kategóriákhoz. Külön kell szólni Eörsi Gyula 1947-es tanulmányáról. Ebben megállapítja, hogy a jogcímvédelem valójában nem is a birtokkal megerősített jogcímet védi, hanem elsősorban a rosszhiszemű telekkönyvbejutást üldözi, csakhogy a rosszhiszeműség fogalmát túlfeszíti: Ilyenfajta rosszhiszeműséget lát a jogcímvédelem konstrukciója abban, ha valaki ingatlant anélkül vásárol, hogy előzőleg a helyszínen meggyőződjék a jogállapotról. E rosszhiszeműség következményeit azonban jogunk érezvén e rosszhiszem mesterkélt voltát ez esetben sem vonja le addig a fokig, hogy a rosszhiszemű szerzőt mint ilyet vonja felelősségre (pl. negatív interesse tekintetében), hanem mint kiadásra kötelezett jóhiszemű birtokost kezeli. Amikor a jog a másodszerzőnek felrója, hogy nem tekintette meg az ingatlant, úgy tekinti őt, mintha ebben az esetben is egy privilegizált síkról [a telekkönyv síkjáról] a normálsíkra [a szerződési síkra] leszállítást eszközölne. Ez azonban annak deklarálását jelenti, hogy van, aki azért nem érdemes a telekkönyvi bizalom privilégiumára, mert bízván a telekkönyvben, nem nézte meg az ingatlant. 48 Eörsi szerint ezt a szűkebb értelemben vett jogcímvédelmet tehát amikor valójában nincs szó rosszhiszeműségről, azaz a későbbi vevő nem tudott a korábbi jogcíméről, csak az egyébként közhitelű ingatlan-nyilvántartásban bízva nem nézte meg az ingatlant el kell törölni. Arról azonban egyáltalán nincs szó, hogy a rosszhiszeműség relevanciáját tagadná a telekkönyvi szerző vonatkozásában. Tanulmányában a korábbi- 140
7 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA későbbi distinkciót háttérbe szorítva az ingatlan-átruházás három síkját különíti el: 1. a privilegizált, telekkönyvi síkot; 2. a normál, kötelmi síkot; 3. a rosszhiszemű szerzés síkját. Ilyen módon tehát a védelem elsősorban a jóhiszemű szerzőt védi a rosszhiszeművel szemben (hiszen a telekkönyvi szerző is, ha rosszhiszemű, alászáll a legalsó síkra), de ha két jóhiszemű visszterhes szerző áll egymással szemben, a síkkülönbség a telekkönyvi szerző javára fog dönteni. Ilyenformán a telekkönyvbe kerülés és birtokbalépés közti időbeli viszony irreleváns: ha a telekkönyvi szerző jóhiszemű, fennmarad a privilegizált síkon akkor is, ha kötelmi szerző előbb lép birtokba, mintsem ő a telekkönyvbe került volna, ha pedig rosszhiszemű, akkor az esetben is a kötelmi szerző síkja alá zuhan, ha az ő bekebelezése történetesen a másik birtokbalépése előtt történt. 49 A mala fides superveniensnek ő is jelentőséget tulajdonít, de nem tartja elegendőnek ahhoz, hogy megakadályozza a tulajdonszerzést: Ez a rosszhiszeműség [...] a telekkönyvi szerző részéről már a szerződéskor fennállott tudomás alapján is megállapítható, míg bekebelezéskori tudomás a bekebelezés hatályát nem érintve, esetleg kártérítési kötelmet keletkeztethet. 50 Kiemeli továbbá, hogy a jogcímvédelem elvetését nem csupán a telekkönyvi szerző védelme, a telekkönyv intézményének, a forgalomnak és a gazdasági életnek a védelme indokolja, hanem az is, hogy a jogalanyokat rászoktassuk a telekkönyv intézményére. 51 A JOGCÍMVÉDELEM MEGJELENÉSE A PTK.-BAN Az ingatlanok kettős eladásának a jogcímvédelem útján való szabályozása az imént ismertetett bírálatok ellenére ráadásul igencsak kiterjesztett formában az 1959-ben megszületett polgári törvénykönyvbe is bekerült. A fő eltérés a korábbiakhoz képest abban áll, hogy a védelem már nem csupán a korábbi vevőt illeti meg a rosszhiszemű későbbivel szemben, hanem általában az elsőnek birtokba lépő vevőt, aki tehát akár az időben későbbi is lehet. Azaz már nem a későbbi vevő akár mégoly elméleti rosszhiszeműsége az oka annak, hogy érvényes szerződésen alapuló bejegyzése ellenére nem szerez tulajdont, hanem a tényleges birtoklás feltétlen ideológiai alapú előnyben részesítése. A szabályozás alapjául szolgáló ténybeli okok is jelentősen megváltoztak a fél századdal korábbiakhoz képest (népi jogtudat és a telekkönyvek rendezetlensége). A törvény indoklás szerint Nem a telekkönyv megszokottságának hiánya indokolja, hanem az, hogy a munkán alapuló és a szükségletek mind teljesebb kielégítését szervező társadalmunkban az érdemel inkább jogvédelmet, aki birtokba lépett, tehát az ingatlant ténylegesen használja, és nem az, aki a birtokviszonyokról nem is győződött meg. 52 A KETTŐS ELADÁS A POLGÁRI TÖRVÉNYKÖNYVBEN ÉS A BÍRÓI GYAKORLAT AZ ÉRTELMEZÉS A Ptk. a birtokkal megerősített jogcímvédelem jogintézményét a tulajdonjog körében, a tulajdonszerzés című fejezetben, a tulajdonszerzés átruházással cím alatt a ban szabályozza. Ezen belül az ingatlan többszöri eladására vonatkozó rendelkezéseket 141
8 csupán a törvény 117. (4) bekezdése tartalmazza. Ennek vizsgálatánál azonban természetesen nem lehet figyelmen kívül hagyni a törvényhely közvetlen környezetét, a t, amelynek első három bekezdése egymással összefüggésben szabályozza az átruházással történő tulajdonszerzés kérdéskörét. Ez röviden a következőkben foglalható össze: A magyar jog ingó dolgok átruházása körében a tradicionális rendszert követi: A tulajdonjog megszerzéséhez az átruházásra irányuló szerződésen vagy más jogcímen felül a dolog átadása is szükséges. 53 Ezzel szemben az ingatlanoknál a konstitutív hatályú bejegyzés elve érvényesül: 54 Ingatlan tulajdonjogának átruházásához az erre irányuló szerződésen vagy más jogcímen felül a tulajdonosváltozásnak az ingatlannyilvántartásba való bejegyzése is szükséges. 55 Természetesen a törvény mindkét esetre irányadónak tartja a nemo plus iuris elvét: Átruházással ha a törvény kivételt nem tesz csak a dolog tulajdonosától lehet a tulajdonjogot megszerezni. 56 Eddig tartanak a magyar Ptk. tulajdonszerzési szabályainak klasszikus szabályai. Ezután következik a sajátos magyar jogcímvédelmi rendelkezés, amely az ingatlan többszöri eladására tartalmaz szabályozást. Ám előbb, akár annak árán is, hogy a tanulmány végső konklúzióját előre kell bocsátanom, szükséges itt egy kicsit elidőzni. Miért merül fel a többszöri eladás problémája, és miért csak az ingatlanoknál? Nem véletlen, hogy ezen a ponton kell feltenni ezt a kérdést. Tegyük fel egy pillanatra, hogy a törvényi szabályozás is megállt ezen a ponton (az ingókat illetően meg is állt) és csak az imént ismertetett tulajdonszerzési szabályok állnak rendelkezésünkre. Ha e szabályok alapján közelítünk a kettős eladás problémájához, a következő eredményre jutunk: Ingó dolog tulajdona akkor száll át a megszerzőre, mikor érvényes jogcím alapján megtörténik az átadás. A tulajdonszerzés tehát két mozzanatból áll: 1. kauza 2. tradíció mint modus. 57 Ezek időben vagy ebben a sorrendben követik egymást, vagy egyszerre zajlanak. Ami kétszeri lehet, az a kauza, a tulajdonátruházást célzó szerződés. A másodszori eladás fogalmilag nem történhet az első szerződés létrejötte előtt, ez nem igényel további magyarázatot. Fogalmilag történhet ugyan a tradíció után, tehát t.i. az eladó azt a dolgot adja el még egyszer, amit egyszer már szerződés alapján átadott valakinek, ebben az esetben azonban nyilvánvalóan a nemo plus iuris elvébe ütköző szerződésről van szó, amely a második vevőnek ad ugyan bizonyos kötelmi jogosultságokat az eladóval szemben, de a már tulajdont szerzett vevő jogát ez semmiben nem fogja érinteni. A probléma még leginkább a két időpont, a szerződés és az átadás időpontja között bekövetkező újabb eladásnál tűnik relevánsnak. A törvényi szabályozás azonban hézagmentes. A tulajdonátszállás az érvényes kauza alapján való átadással perfektuálódik, így függetlenül attól, hogy melyik kauza, melyik szerződés köttetett korábban, az érvényes szerződést kötő reménybeli vevők közül az fog a dologra dologi jogot, tulajdont szerezni, akinek a dolgot az eladó átadja. 58 A kettős eladás ilyen formán az ingó dolgok esetében a dogmatikailag zárt rendszer következtében nem jelent problémát. Ha ingatlanoknál élünk a fikcióval, miszerint a törvény a (3) bekezdéssel bezárólag szabályozza a tulajdonátszállást, hasonló eredményre jutunk. A tulajdonszerzésnek itt is két mozzanata van: 1. kauza 2. ingatlan-nyilvántartási bejegyzés mint modus. A kettősség itt is nyilvánvalóan a kauzára vonatkozhat csak. A későbbi eladásnak ebben az esetben is csak a két mozzanat közötti időszakban lehet relevanciája. Azt meg kell jegyezni egyébként, hogy ingatlanok esetében szemben az ingókkal, ahol azért gyakori a két mozzanat időbeli egybeesése ma a bejegyzés, sőt még a széljegybe vétel is szükség- 142
9 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA képpen csak bizonyos idő után követi a szerződés megkötését. A törvény azonban ebben az esetben is zárt volna: a tulajdonátszállás az érvényes szerződés alapján történő bejegyzés nyomán történik meg, konstitutuálódik. Így a másik vevő csupán kötelmi igényt támaszthat a rendszerint csalárd eladóval szemben, anélkül, hogy ez a bejegyzett vevő tulajdonszerzését befolyásolná. Ha azonban a rendszer ennyire zárt volna, akkor fel sem merülne az ingatlanok kettős eladása mint elvi jelentőségű probléma. A gyakorlatban persze az egyes kárvallottak számára nyilván óriási érdeksérelmet okozhatna a fenti szabályozás következetes alkalmazása, ezzel a kérdéssel azonban a tanulmány befejező részében fogok foglalkozni. Meggyőződésem szerint elméleti lehetőségként az ingatlanok többszöri eladását a törvény maga teremti meg a 117. (4) bekezdésében megfogalmazott jogcímvédelmi szabállyal, amely a következőképpen hangzik: Többszöri eladás esetén az a vevő követelheti a tulajdonjognak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzését, aki elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett, ha pedig ilyen nincs, a korábbi vevő, kivéve, ha a későbbi vevő tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték. Ezt a rendelkezést kell alkalmazni többszöri ajándékozás esetén is. 59 Ezzel ugyanis a törvény a bejegyzés mellé konkuráló modusként behozza a tradíciót is. A fent elemzett esetekben a kétszeresség az alapul szolgáló szerződésekre, a kauzákra vonatkozott. Ott azért nem beszélhettünk valóságos kétszeri eladásról, mert a tulajdonszerzést ténnyé a kauzát követő mozzanat, ingók esetében az átadás, ingatlanok esetében a bejegyzés mint modus tette, amelyet szükségképpen csak egyetlen vevő tudott megvalósítani, hiszen mind az ingók, mind az ingatlanok esetében csak egy lehetséges modus állt rendelkezésre: az ingóknál az átadás, az ingatlanoknál a bejegyzés. Márpedig a kétszeres átadás illetőleg a kétszeri bejegyzés kizárt. A 117. (4) bekezdés következtében azonban az ingatlanszerzésnél két potenciális modussal, a bejegyzés mellett a birtokba adással kell számolni, és ez teremti meg a többszöri eladás elméleti lehetőségét. A két konkuráló modus ugyanis már egymás mellett is, különböző személyek által is megvalósítható. A pontosság kedvéért hozzá kell tenni, hogy a birtokba adást célszerűbb kvázi-modusnak nevezni ebben a vonatkozásban, mivel nem önmagában eredményezi a tulajdon átszállását, csak lehetővé teszi a bejegyzés követelését. Mindenesetre az áldozat, melyet a törvényhozó a vélt gyakorlati igények vagy még inkább politikai szempontok nyomán hozott, nem csekély: a Ptk.-t egy dogmatikailag nehezen védhető, egyensúlytalan szabállyal terhelte meg A 117. megelőző bekezdéseivel összevetve, azokkal együtt értelmezve mit jelent ez a szabály? Első megközelítésben úgy látszik, nem jelent egyebet, mint kivételt a (3) bekezdés, a konstitutív hatályú bejegyzési elv alól. Kivételt olyan értelemben, hogy amennyiben az ingatlan átruházása nem a normális módon zajlik, hanem az eladó többször köt szerződést ugyanarra az ingatlanra, a (3) bekezdés helyett a (4) bekezdést kell alkalmazni. Ehhez a megállapításhoz két megjegyzést kell fűzni. 1. A főszabálynak tekinthető (3) bekezdés meglehetősen szűk területre szorul vissza. Ezzel voltaképpen maga a konstitutív bejegyzés elve veszít jelentőségéből a tulajdonátruházás kapcsán. A következő tényezőkről van szó: a) A (4) bekezdés azon a ponton szorítja meg a konstitutivitás elvét, ahol annak voltaképpen érvényesülni kellene, ahol célját be kellene töltenie. Ott cseppfolyósítja el, ahol a fentiek szerint tényleges jogrendező funkciót tudna betölteni, csakúgy, mint az ingók esetében az átadás. A (4) bekezdésben foglaltak miatt az ingatlan reménye szerint egyetlen vevőjének nagyon ajánlatos a bejegyzési kérelem benyújtása mellett mi- 143
10 hamarabb birtokba is lépni, mert ha nem teszi, megvan az elvi esélye annak, hogy egy másik eladás nyomán birtokba lépő másik vevő tőle az ingatlantulajdont elperelje. 60 A másik eladásra természetesen csak addig kerülhet sor, amíg az eladó szerepel tulajdonosként az ingatlan-nyilvántartásban, azaz az egyik vevőt be nem jegyezték. Nem arról van tehát szó, hogy maga a bejegyzés konstitutivitása szűnne meg, csak a (4) bekezdésbeli rendelkezés miatt egy újabb mozzanatot kell a vevőnek de facto teljesíteni, t.i. az ingatlan birtokbavételét is. Magyarán ahhoz, hogy az ingatlan vevője teljesen biztos legyen abban, hogy az ingatlan, melyre szerződést kötött, az ő tulajdonába kerül, az szükséges, hogy a törvényben foglalt két konkuráló modus mindegyikét ő valósítsa meg, azaz lépjen mihamarabb birtokba és adja be bejegyzési kérelmét. b) Tovább gyengíti a telekkönyvi konstitutivitás erejét a vevőt pragmatikusan kvázitulajdonosként kezelő Ptk (3) bekezdés, miszerint Az ingatlan vevője ha a tulajdonjognak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzése előtt birtokba lép ennek napjától kezdve szedi a dolog hasznait, viseli terheit és azt a kárt, amelynek megtérítésére senkit sem lehet kötelezni. c) Ebbe a kérdéskörbe tartozik az a kialakult bírói gyakorlat is, amely alapján a még be nem jegyzett tulajdonos érvényesen eladhatja ingatlanát. Erre a III. fejezetben még részletesen visszatérek. 2. A másik, hogy a (4) bekezdés, mint kivétel mégsem tartalmaz a (3) bekezdésben megfogalmazott általános szabályoktól független szabályozást, hanem sajátos módon a két szabályozás összefonódik és egy nehezen kibogozható egységet alkot. Ez alatt azt értem, hogy nem egyszerűen arról van szó, hogy a (4) bekezdés a (3)-ban megkívánt konstitutív bejegyzés helyett behozza az ingóknál megismert tradíciós átruházást. Ugyanis ez csak a (4) bekezdés első szintje, amelyet további kettő követ, és amelyek közül az egyik az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzés. Ezt úgy is felfoghatjuk, mint a (3) bekezdésre történő visszautalást, azaz amennyiben nincs elsőnek jóhiszeműen birtokba lépő vevő, akkor továbbra is a bejegyzési elv érvényes. A helyzetet tovább bonyolítja, hogy bejegyzett vevő hiányában pedig a (4) bekezdés az időben korábbi vevőnek biztosítja a tulajdont. Ezen a ponton tűnik célszerűnek a 117. (4) bekezdésének grammatikai értelmezése, hogy a továbbiakban már annak sémájára hivatkozhassak a kissé túlbonyolított törvényszöveg helyett. Nézetem szerint a szabályozásban három szint különíthető el. Annak biztosítja a tulajdont, (a) aki elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett, tehát akinek az ingatlant az eladó átadta, ilyen hiányában; (b) akit az ingatlannyilvántartásba bejegyeztek, és ha ilyen sincs, akkor (c) aki korábban vette meg az ingatlant. Tehát a törvényszöveget tekintve az első szinten nem merül fel az, hogy az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő vevő korábban vagy később kötött szerződést az ingatlanra, mint a másik vevő. Elég, ha ő lép először jóhiszeműen birtokba. Ugyanígy nem merül fel az sem, hogy a másik vevő amelyik ilyenformán lehet akár a korábbi is tulajdonjoga az ingatlan-nyilvántartásba már be van jegyezve: az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő vevő megtámadhatja ezt a bejegyzést is. A következő szinten az szerzi meg a tulajdont, aki bejegyezteti magát az ingatlan-nyilvántartásba, függetlenül attól, hogy ő a korábbi vagy a későbbi vevő. Csak abban az esetben válik relevánssá az alapul szolgáló szerződés megkötésének időpontja, azaz, hogy korábbi vagy későbbi vevőről van szó, hogy ha birtokba lépett illetőleg bejegyzett vevő hiányában leszállunk a harmadik szintre. 144
11 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA Pusztán nyelvtani alapon nézetem szerint egyetlen vitatható pontja van a fenti értelmezésnek. Grammatikailag ugyanis tulajdonképpen védhető volna az az álláspont is, miszerint a kivéve ha a későbbi vevő tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték -fordulat nem csak az ezt megelőző korábbi vevő -re, hanem az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett -re is vonatkozna. Magyarán ez azt jelentené, hogy az első két szint sorrendje felcserélődne, tehát a birtokbalépés csak a bejegyzés hiányában kerülne mérlegelésre. Másképpen fogalmazva: ha már van bejegyzett vevő, akkor a jóhiszemű elsőnek birtokba lépő vele szemben nem léphetne fel, vagyis a jogcímvédelem szabálya csupán azt a helyzetet rendezné, mikor két puszta kötelmi jogosult verseng a tulajdonért. Azonban, hogy mégsem ez a helyes értelmezés, azt két dolog bizonyítja. Egyfelől, hogy ennek elfogadásához a magyar stilisztika szabályait pattanásig kellene feszíteni (t.i., hogy a kivéve kezdetű fordulat az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépettre is vonatkozzon), és mivel létezik egy másik, nyelvileg sokkal korrektebb értelmezés a három általam felvázolt szint semmi nem indokolja, hogy a bonyolultabbat válaszszuk. Másfelől, és ez a lényegesebb, ennek az értelmezésnek nem volna semmi rációja. A kivéve kezdetű fordulat ugyanis a későbbi vevőről beszél, aminek csak azzal a fordulattal szembeállítva van értelme, amelyre igazából vonatkozik: a korábbi vevővel. Ha ugyanis a nem így járunk el, az a furcsa helyzet állna elő, hogy a törvény hangsúlyozottan a későbbi bejegyzett vevőnek juttatná elsősorban a tulajdont, ami azért nehezen képzelhető el. Ugyanezen okból írtam egyébként a fenti séma második szintjén csak bejegyzett vevőt, mellőzve a törvényben szereplő későbbi jelzőt. Ha ugyanis a törvényhozó a bejegyzett későbbi vevőt kedvezőbb helyzetbe kívánta hozni a korábban szerződést kötő be nem jegyzettnél, úgy nyilvánvalóan annál inkább így kívánt eljárni a bejegyzett korábbi vevővel. Ismétlem: a későbbi jelzőnek csak a korábbi -val való szembeállítás miatt van létjogosultsága. Mindenesetre tény, hogy a magyar nyelv rugalmas szabályai lehetővé tették volna a világosabb fogalmazást. 61 A (4) bekezdést tanulmányozva feltűnik a szövegben valami egyensúlytalanság. Arra gondolok, hogy a törvény a tulajdonszerzési folyamatot az ingatlannyilvántartásba való bejegyzéssel véli lezárni ( az a vevő követelheti a tulajdonjognak az ingatlannyilvántartásba való bejegyzését ), de maga a bejegyzés mint jogi tény nem megdönthetetlen, hiszen az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő akár azzal szemben is követelheti a saját tulajdonjogának bejegyzését, aki már bejegyzett vevő, csak éppen nem lépett először jóhiszeműen birtokba. 62 A képet tovább árnyalja, hogy a birtokba adás nem valóságos, csupán kvázi-modusként funkcionál, ami alatt azt értem, hogy bár erősebb, mint a bejegyzés, mégis nem önmagában tesz tulajdonossá, hanem csak jogosít a bejegyzés követelésére. Itt tehát a konstitutív bejegyzésnek a két konkuráló modus miatt bekövetkező fent elemzett meggyengüléséről van szó, arról, hogy önmagában az, hogy érvényes kauza alapján a vevő bejegyezteti tulajdonát az ingatlan-nyilvántartásba, még nem jelenti azt, hogy tulajdonát biztonságban tudhatja. Efelől ugyanis csak akkor lehet nyugodt, ha egyszersmind birtokba is lépett, különben a be nem jegyzett, ám előbb birtokba lépő elperelheti tőle megvett ingatlanát. Tehát összefoglalva: csak az a bejegyzés végleges és megtámadhatatlan, amelyik birtoklással párosul, a bejegyzés önmagában csak a második szinten kerül mérlegelésre. Ez azonban csak a jéghegy csúcsa. A mai ingatlan-tulajdonszerzési rendszer, melyet a Ptk (3) és (4) bekezdése összefüggően tartalmaz, valójában egy circulus vitiosushoz hasonlít. Ez alatt a következőket értem: Nem érvényesül tisztán a 117. (3) 145
12 bekezdésében megfogalmazott konstitutív bejegyzés elve, mert a (4) bekezdés első szintje a tulajdonjogot az elsőként jóhiszeműen birtokba lépőnek biztosítja. Nem érvényesül azonban az ingókkal ellentétben tisztán a tradicionális rendszer sem, mert a törvény jóhiszemű birtokbalépést kíván meg. A következőkben elemzésre kerülő bírói gyakorlat szerint ebben az esetkörben a tulajdonszerzést megakadályozó rosszhiszeműséget szintén az ingókkal ellentétben már a korábbi szerződésről való egyszerű tudomás megalapozza. Így visszatérünk a bejegyzési elvhez a (4) bekezdés második szintje ahol viszont ez még nem jelent rosszhiszeműséget (ezt szintén a bírói gyakorlat elemzése során fogom vizsgálni). Tehát a bejegyzésnél erősebb a birtokbalépés, amelynél erősebb a rosszhiszeműség, ennél viszont megint erősebb az ettől függetlenül a bejegyzéssel megszerzett dologi jog. A dilemma nem oldható fel, amennyiben a egységes rosszhiszeműség-fogalommal számolunk. Véleményem szerint, melyet a bírói gyakorlat elemzésével igyekszem alátámasztani, a rosszhiszeműségnek a kettős eladás kapcsán négy szintje létezik: 1. A korábbi szerződésről való (de nem az ingatlan-nyilvántartásból szerzett) tudomás, 2. arról való tudomás, hogy a megvett ingatlant más birtokolja mint az eladó, 3. a korábbi szerződésről az ingatlan-nyilvántartási széljegyből szerzett tudomás, végül 4. arról való tudomás, hogy az ingatlan nem az eladó, hanem más nevére van bejegyezve. Az első már kizárja a jóhiszemű birtokbalépéssel történő tulajdonszerzést a (4) bekezdés értelmében. Az a birtokbalépő tehát, aki tudott arról, hogy az ingatlanra, melyet megvett, másnak már érvényes szerződése volt, nem minősül jóhiszeműnek. Ugyanakkor viszont az ilyen tudomás nem akadályozza meg a bejegyzéssel való tulajdonszerzést. A rosszhiszeműség második, magasabb szintje, a más általi birtoklásról való tudomás már azt is megakadályozza, hogy az e tudomással bíró vevő bejegyzéssel tulajdonjogot nyerjen. A rosszhiszeműség harmadik szintje, amellett, hogy természetesen megakadályozza mind az elsőnek birtokbalépéssel, mind a bejegyzéssel történő tulajdonszerzést, olyan értelemben előszobája a negyedik szintnek, ahogyan a széljegy a bejegyzés előzményét képezi. Tehát itt még nem objektív szerzési akadály merül fel, mint a következő szintnél a nemo plus iuris, de az erről való tudomás a legmagasabb fokú rosszhiszeműséget valósítja meg. Persze a telekkönyvi hatóság tévedése nélkül az ilyen vevő rosszhiszeműségétől függetlenül sem szerezhetne tulajdont az ingatlan-nyilvántartási rangsor elvének következtében. 63 A rosszhiszeműség negyedik, legmagasabb szintjénél már valójában irreleváns a vevő tudattartalma, itt már objektív szerzési akadály, a nemo plus iuris elve merül fel. 146
13 A BÍRÓI GYAKORLAT FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA Ebben a fejezetben először az első részben felvázolt rendszer bizonyos kritikus pontjait kísérlem meg a bírói gyakorlat elemzésével alátámasztani. Ezek a következők: Van-e az általam elvégzett grammatikai értelmezéssel szemben kialakult bírói gyakorlat? (2.1.) A jóhiszemű birtokbalépés bírói értelmezése, ezen belül (1.) mi minősül birtokbalépésnek, (2.) mikor jó- ill. rosszhiszemű a birtokbalépő. (2.2.) Megkövetel-e a gyakorlat a telekkönyvi szerzőtől is jóhiszeműséget és miben áll ez? (2.3.) A Ptk (4) bekezdésének értelmezése a bírói gyakorlatban Amint korábban láthattuk, a jogcímvédelmi rendelkezés grammatikai értelmezésének egy vitatható és a szakirodalomban valóban vitás 64 pontja van, az ti., hogy az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépő vevő joga erősebb-e a már bejegyzett vevő jogánál is, vagy pedig a jóhiszemű birtokbalépésnek csupán bejegyzett vevő hiányában, a második szinten van jelentősége. Legdirektebb módon alighanem a BH 1997/219. ítéletben megfogalmazott bírói állásfoglalás képviseli a másodikként említett nézetet. A Legfelsőbb Bíróság végzésében hatályon kívül helyezte a másodfokú bíróság ítéletét, mely szerint a birtokba lépett későbbi vevő alperessel szemben [...] a két érvényes jogcímmel rendelkező közül tulajdonjoguk ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését a felperesek kérhetik annak folytán, hogy ők a korábbi vevők. A jogerős ítélet tehát nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyta a 117. (4) bekezdését, legalábbis amikor a jóhiszemű birtokbalépést nem értékelte a tulajdonszerzéssel kapcsolatban, annak ellenére, hogy érzékelte a kettős eladás problémáját. Ehelyett sajátos megoldást választott: az alapul szolgáló szerződések időbeli sorrendjét mérlegelte annak eldöntésénél, hogy melyik vevő jogosult az ingatlannyilvántartásba tulajdonjogát bejegyeztetni. Pedig ennek mérlegelését csak a (4) bekezdés teszi lehetővé, igaz, csak a harmadik (a birtokbalépést és a bejegyzést követő) szinten. Ha ugyanis az ominózus bekezdéstől egészében eltekintünk, úgy a korábbi-későbbi distinkciónak nincs relevanciája. 65 A Legfelsőbb Bíróság egyértelműen hibásnak minősítette ezt az értelmezést és a következőket mondta ki végzésében: A Ptk. fent felhívott rendelkezésének [117. (4) bekezdés] felépítéséből, szövegéből egyértelműen következik, hogy ha a későbbi szerző tulajdonjogát nem jegyezték be, a ténylegesen birtokba lépő joga jóhiszeműsége esetén megelőzi a korábban szerződő jogát. Eszerint tehát az első szintet a bejegyzés foglalja el, és csak ezt követi a jóhiszemű birtokba lépés illetve a korábbi szerződéskötés. Ennek az értelmezésnek a helyességét illetően azonban legalábbis kétségeket támaszt, hogy így a törvény kifejezetten a későbbi vevőt részesítené előnyben. Érdemes utalni egyébként arra, hogy az alább elemzendő P.törv /1977/3. számú ügyben a másodfokú bíróság ehhez hasonló álláspontot foglalt el, de ítéletét a Legfelsőbb Bíróság hatályon kívül helyezte. A Pfv. I /1995/3 számú legfelsőbb bírósági végzés nem a három szint sorrendjét cseréli fel, hanem a szintek szeparáltságát kérdőjelezi meg. Ebben az ügyben a későbbi jogszerző nem adásvétel jogcímén, hanem tartási szerződés alapján jegyeztette be jogát az ingatlan-nyilvántartásba, amely jogcímről a Bíróság megállapította, hogy visszterhes szerződésként azonos elbírálás alá esik [...] az ingatlan ismételt eladásával. Ezt követően a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet formai okokból hatályon kívül helyező végzésében kimondja: Többszöri eladás esetén a 117. (4) bekezdés az ingat- 147
14 lan-nyilvántartásba bejegyzett jogszerzővel szemben a korábbi vevő birtokkal megerősített jogcím védelmét biztosítja. Itt tehát nem arról van szó, mint az előbbi ítéletben, t.i., hogy a telekkönyvi bejegyzés mindenképpen megelőzné az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő jogát. Azzal, hogy a szöveg a korábbi vevő birtokkal megerősített jogcím védelméről beszél, amely a bejegyzett szerzővel szemben érvényesül, elismeri, hogy ez áll az első szinten. Ugyanakkor viszont a szóhasználatból korábbi a contrario az következik, hogy a későbbi, ámde elsőnek jóhiszeműen birtokba lépőt nem illetné meg ez az elsőbbség. A végzés szerint tehát azt, hogy az illető vevő korábban vagy később kötött szerződést, nem csak a harmadikon, hanem már az első szinten is mérlegelni kellene. Ilyenformán valójában nem is beszélhetnénk a fenti értelemben a három szintről. A szerintem helyes értelmezéshez képest itt tehát annyi az eltérés, hogy az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő elsőbbsége, a tulajdonképpeni jogcímvédelmi szabály csak arra vonatkozik, aki egyben korábbi vevő is. Ha ugyanis később kötött szerződést, birtoklása irreleváns és a bejegyzett vevő szerez tulajdont. E felfogás ellen az eltérő bírói döntéseken kívül leginkább magára a törvényszövegre lehet hivatkozni. Mert ha az elsőként elemzett ítélet (BH 1997/219.) által képviselt felfogásra azt lehet mondani, hogy a magyar nyelv szabályai szerint, ha rendkívül erőltetett módon és értelmét tekintve megkérdőjelezhetően is, de megengedhető, akkor erről egyértelműen ki lehet jelenteni, hogy a szöveg nem tesz lehetővé ilyen értelmezést: A 117. (4) bekezdés első fordulatában, ahol az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett vevőről beszél, egyáltalán nem kerül szóba a korábbi-későbbi dilemma, és a bekezdés későbbi fordulatai sem utalnak arra, hogy ezt a megkülönböztetést a jogalkotó az első fordulat kapcsán relevánsnak tartaná. Itt valószínűleg inkább a Ptk.-t megelőző bírói gyakorlat továbbéléséről lehet szó, amely valóban csak a korábbi vevőnek adta meg a jogcímvédelem kedvezményét. A Pfv. I /1998/4. számú legfelsőbb bírósági ítélet szerint [...] a Ptk (4) bekezdés [...] azt mondja ki, hogy a birtoklással megerősített jogcím védelme alapján az követelheti a tulajdonjogának az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését, aki elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett. A későbbi szerződés ingatlan-nyilvántartási bejegyzésének csak akkor van jelentősége, ha nincs először jóhiszeműen birtokba lépő. Annak, hogy a Bíróság itt a későbbi szerződés bejegyzéséről beszél, logikusan két oka lehet. Az egyik és nézetem szerint ez a valószínűbb a törvényszöveghez való szó szerinti ragaszkodásban keresendő. Amint már fentebb kifejtettem, a későbbi - nek a törvényben pusztán a mondatban előtte álló korábbi -val szembeállítva van jelentősége, tehát különben, kiragadva, így az ítéletben is, elég volna helyette pusztán vevő -ről beszélni, mivel a későbbi ebben az esetben nyilvánvalóan magába foglalja a korábbit is. Valószínűtlen ugyanis, hogy a jogalkotó a későbbi, tehát rosszabb pozíciójú jogszerzőnek nagyobb kedvezményt kívánt volna biztosítani, mint a korábbinak. Ha ez az ok a helytálló, úgy ez az ítélet nem mond ellent a szerintem helyes értelmezésnek. A másik lehetőség, hogy a Bíróság szerint csak a későbbi szerződés alapján történő bejegyzést előzi meg a birtokkal megerősített jogcímvédelem, a korábbi bejegyzett szerződés alapján szerzett tulajdonjog megtámadhatatlan. Ez valójában az imént elemzett Pfv. I /1995/3. számú határozatban foglaltakkal csengene egybe: ott arról volt szó, hogy az elsőként jóhiszeműen birtokba lépő csak akkor előzi meg a bejegyzett vevőt, ha ő a korábbi szerződő fél is egyben. Itt pedig arról, hogy csak a későbbi szerződés alapján történő bejegyzést előzi meg az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépő, a 148
15 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA korábbit nem. Ez ugyanannak a felfogásnak két oldala. Hogy ebben az esetben a Bíróság mégsem ezt akarta mondani, azt azért gondolom, mert az idézett szövegrész egésze nem erre utal, másfelől pedig ez a nézet bővebb kifejtést igényelt volna a Bíróság részéről. Úgy tűnik tehát, a BH 1997/219. jogesettől eltekintve nem beszélhetünk a 117. (4) bekezdésének nyelvtani értelmezésétől következetesen eltérő bírói gyakorlatról. Lássuk most azokat a határozatokat, amelyek ezt az értelmezést egyértelműen alátámasztják! A Pfv. I /1995/4 számú ítélet, mivel a vitás ügyben az első szerződés, mint az a per során kiderült, nem terjedt ki a vitatott területre, így a Bíróság nem állapított meg kettős eladást, teoretikusan a következőket mondta ki: A Ptk (4) bekezdése értelmében a tulajdonjognak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzését az a vevő követelheti, akinek tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték, mert ha több szerző közül birtokba egyik sem lép, a telekkönyvi közhitelesség elvéből következőleg a szerződések időbeli sorrendjére tekintet nélkül a telekkönyvi jogosultat kell tulajdonosnak tekinteni. Ez az ítélet, amellett, hogy megfogalmazásából szépen kitűnik a jogcímvédelmi rendelkezésnek korábban elemzett egyensúlytalansága (a bejegyzést az a vevő követelheti, aki be van jegyezve), azzal, hogy a bejegyzett vevő elsőbbségét attól a feltételtől teszi függővé, hogy ha több szerző közül birtokba egyik sem lép, elismeri a birtokba lépést mint első szintet, amelyet csupán másodikként követ a telekkönyvi bejegyzés. Azt pedig expressis verbis kimondja, hogy a bejegyzés szintjén sem releváns a szerződések időbeli sorrendje, amely tehát a harmadik szintre szorul. A Pfv. VI /1998/4. számú ítélet abból a szempontból érdekes, hogy az általam ismert határozatok közül ez az egyetlen, ahol a korábbi vevő jegyeztette be tulajdonjogát és a későbbi lépett birtokba. 66 Itt tehát abban a vitatott kérdésben kellett a bíróságnak állást foglalnia, hogy a jogcímvédelem csak a korábban szerződést kötő elsőként jóhiszeműen birtokba lépő vevőt védi a későbbi, de bejegyzett vevővel szemben (mint arról már fentebb szó volt, ennek a felfogásnak nincs hatályos jogszabályi, legfeljebb történeti alapja), vagy a későbbi, ám elsőnek birtokba lépőre is vonatkozik a korábbi bejegyzett jogszerzővel szemben. A másodfokú bíróság Legfelsőbb Bíróság által helybenhagyott döntése a következő volt: A felperes [a későbbi, birtokba lépett vevő] a Ptk (4) bekezdés alapján nem kérheti tulajdonjoga bejegyzését, mert birtokba lépett ugyan, de nem volt jóhiszemű, mivel tudott az alperesek közti szerződésről. Ebből az derül ki, hogy a Bíróság minden további nélkül elismerte volna a későbbi, ám elsőként birtokba lépett vevő tulajdonjogát, ám hiányzott a törvény által megkövetelt jóhiszeműség (az ítéletre ez utóbbi kapcsán még visszatérünk). A P.törv. I /1977/3. számú ügyben a jogerős ítélet szerint Az alperesek jogelődje és az alperesek [korábbi vevő] a vitás területet birtokba vették ugyan, tulajdonjogukat azonban a telekkönyvbe a mai napig nem jegyezték be. Ugyanakkor a felperes [későbbi vevő] tulajdonjogát bejegyezték. A 117. (4) bekezdés értelmében tehát figyelemmel a (3) bekezdésre is a felperes tulajdonosi mivolta állapítható meg annak ellenére, hogy az I. rendű alperes volt és van birtokban. Itt tehát arról van szó az, hogy a Bíróság a (3) bekezdésre is kifejezetten hivatkozik, ezt támasztja alá, hogy az ítélet a fent elemzett BH 1997/219.-ben megfogalmazott nézetet képviselte, miszerint az elsőként jóhiszeműen birtokba lépés csupán bejegyzett vevő hiányában releváns, azaz a második szinten helyezkedik el. A Legfelsőbb Bíróság azonban ezúttal máshogy ítélte meg a dolgot: [...] egy ingatlannak többszöri eladása esetén a tulajdonjognak az 149
16 ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzése csak akkor döntő, ha sem a korábbi, sem a későbbi vevő még nem lépett jóhiszeműen az ingatlan birtokába. Ha azonban ilyen van, az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépő vevő igényelheti tulajdonjogának az ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését. Ez az ún. birtokkal megerősített jogcímvédelem, amely már a Ptk. előtti jogban is érvényesült. Ez a határozat tehát a lehető legvilágosabban, definíciószerűen foglal állást a jogcímvédelem kérdésében. A BH 1963/3589. számon közzétett legfelsőbb bírósági határozat lakonikusabban fogalmaz: [a Ptk (4) bekezdés] az ingatlan kétszeri eladása esetén a tulajdonjogot a jóhiszeműen birtokbalépő vevőnek biztosítja. 67 Hasonlóképpen a Pfv. I /1998/5. számú ítélet is: A Ptk (4) bekezdésének első fordulata tehát azt jelenti, hogy a ténylegesen birtokba lépő joga erősebb a korábban szerződő jogánál, sőt, az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett tulajdonjogánál is. Arra a kérdésre tehát, hogy beszélhetünk-e a grammatikai értelmezéssel szemben következetesen érvényesülő bírói gyakorlatról, nemmel lehet felelni. A Legfelsőbb Bíróság határozatai többségükben tartják magukat a törvény szövegéhez. Ez alól egy jelentős kivételt lehet említeni, a BH 1997/219. ítéletet. Talán meg lehet kockáztatni azt a feltevést, hogy ez a jogcímvédelmi szabály kritikájaként is felfogható. Ez itt ugyanis pusztán a Ptk (3) bekezdésében szabályozott rendes ingatlanszerzés kiegészítő szabályaként jelenik meg: amennyiben a több vevő mindegyike elmulasztotta a bejegyeztetést, úgy az jogosult erre, aki elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett, ha pedig ilyen sincs, akkor a korábbi vevő. Azonban a törvényszöveg, mint arról már szó volt, nemigen teszi lehetővé az ilyen értelmezést és eddig a bírói gyakorlat is más úton haladt. A 117. (4) bekezdés első szintje: a jóhiszemű birtokbalépés A következő kérdéskör, amire a bírói gyakorlat alapján keresem a választ, a jogcímvédelmi szabály első szintjét alkotó jóhiszemű birtokbalépés problémája. Az elemzést célszerű kettéválasztani és elsőként azt az egyszerűbb, mindenesetre kevéssé jogi, inkább ténybeli kérdést vizsgálni, mit is ért a bírói gyakorlat a birtoklás, birtokba lépés alatt. A birtoklás bírói értelmezése A Ptk. az ingó dolog tulajdonának átruházásakor a jogcímen felül feltételül szabja az átadást is, [...] amely a dolog tényleges birtokba adásával vagy más olyan módon mehet végbe, amely kétségtelenné teszi, hogy a dolog az átruházó hatalmából a tulajdonjog megszerzőjének hatalmába került. 68 A birtokos törvényi definíciója ugyanezt mondja: A birtokot megszerzi, aki a dolgot magához veszi, vagy akinek az más módon a hatalmába kerül (birtokos) 69 A birtoklás központi fogalma tehát a tényleges hatalom, a lehetőség, hogy a birtokos a dologgal ezt vagy azt tehet. Ez nyilvánvalóan vonatkozik az ingatlan átruházás kapcsán a 117. (4) bekezdésében szereplő birtokbalépésre is. A Pfv. I /1997/3. számú ítélet ki is mondja, hogy [...] a birtokbalépésnek olyan jellegűnek kell lenni, amely egyértelművé teszi azt, hogy a dolog a szerző hatalmába került. Mégis, talán érdemes röviden áttekinteni az idevágó bírói ítéleteket abból a szempontból, hogy jelentkeznek-e ezzel kapcsolatban problémák a jogalkalmazásban. 150
17 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA Kétségtelen ugyanis, hogy az ingók esetében nehéz olyan szituációt elképzelni, hogy kétséges legyen, ki is valójában a tényleges birtokos. Az ingatlanoknál azonban a dolog felett gyakorolt hatalom a birtok tárgyának statikus volta miatt nem minden esetben egyértelmű. 70 A többszöri eladással kapcsolatos jogesetek túlnyomó többségénél a vitatott tulajdonú ingatlan lakás illetőleg lakóház, így a birtoklás kérdése is elsősorban e körben merül fel. 71 A Pfv. III /1995/7. számú ügyben a felperes adásvételi szerződést kötött egy lakásra, az eladó pedig már azelőtt átadta neki a lakás kulcsait, hogy a vételár teljes öszszegét kézhez kapta volna. A vevő a lakásban különböző felujítási munkálatokat végeztetett, de nem költözött be. Később azonban az eladó valamilyen ürüggyel visszakérte a kulcsokat, és ezt kihasználva a lakást másodszor is eladta, az új vevő pedig haladéktalanul beköltözött. A jogerős ítélet és ezt helybenhagyva a Legfelsőbb Bíróság is úgy vélte, hogy a korábbi vevő lépett először birtokba, mivel a birtokbalépés nem csak beköltözéssel valósítható meg, továbbá birtoklása nem szakadt meg azáltal, hogy a kulcsokat visszaadta. A Pf. IV /1993/2. számú esetben a felperes vevők kevéssel a szerződés aláírása előtt megkapták a lakás kulcsait és néhány holmit be is rakodtak a lakásba. A másik vevővel azután az eladó mégis előbb kötötte meg a szerződést. Az elsőfokú bíróság azon az alapon nem tulajdonított jelentőséget a felperesi berakodásnak, hogy az még a szerződés megkötése előtt történt 72 Ez nézetem szerint tévedés volt. A birtok tény. Attól függetlenül megvalósul, hogy rendelkezik-e a birtokba vevő jogcímmel vagy sem. Legfeljebb a jóhiszeműséget lehet számon kérni, de ebben az esetben ez nem volt kérdéses. Különben is: ha a vevő korábban birtokba lépett, akkor a szerződés megkötésének pillanatában is birtokban volt, tehát ő lehet az elsőnek birtokba lépő. 73 Nem látom annak okát, hogy a jogalkotó miért részesítette volna kedvezőtlenebb elbírálásban a szerződés előtt a tulajdonos engedélyével birtokba lépett és a szerződés megkötéséig illetve azután is ott maradó vevőt, mint a csak a szerződés megkötése után elsőként birtokba lépőt. A szerződéskötést megelőző birtokbalépésnek szerintem csupán akkor nincs relevanciája, ha a birtoklás még szerződéskötést megelőzően megszakad. Ez ugyanis nyilván nem értékelhető a Ptk (4) bekezdése kapcsán. A jóhiszeműség értelmezése a judikatúrában Az egyik legfontosabb tisztázást igénylő kérdés, hogy a bírói gyakorlat milyen tudattartalmat minősít a 117. (4) bekezdése alkalmazása szempontjából rosszhiszeműnek. A Legfelsőbb Bíróság által a ban szabályozott nemtulajdonostól való szerzés kapcsán ingó dolgok vonatkozásában több ízben, elvi éllel kimondott rosszhiszeműségdefiníció nem visz közelebb a probléma megoldásához: A polgári jog alkalmazása szempontjából az a személy jóhiszemű, aki nem tud és az adott helyzetben általában elvárható gondosság kifejtése mellett sem tudhat valamely joghatást kiváltó tény jogellenességéről. 74 Itt arról van szó, hogy a vevő nemtulajdonostól vásárol és tudomása esetleg erre a tényre terjed ki. Az ingatlan kettős eladása esetén azonban a vevő tulajdonostól vásárol és a részéről lehetséges lehetséges tudattartalmak, a korábbi szerződésről való tudomás, a más általi birtoklásról való tudomás vagy ezek gyanítása stb., álláspontom szerint nem teszik ab ovo jogellenessé a birtokbalépést, ahogyan bizonyosan nem jogellenes az olyan ingó dolognak egy érvényes szerződés alapján történő 151
18 tradíciója sem a vevő részéről, amelyre másnak kötelmi jogcíme van: ugyanis az ilyen tradíció átviszi a tulajdont. Mégis nyilvánvaló, hogy a jogalkotó azzal, hogy a jogcímvédelmi szabály esetében kifejezetten jóhiszemű birtokbalépést követel meg, az ingó dolog vevőjéhez képest magasabb követelményeket állít. Ez a jóhiszeműség azonban különbözik a 118. kapcsán elvárttól. Tehát, hogy miben is állnak ezek a követelmények, azt nem az előbb idézett definícióból lehet levezetni. Itt kell megjegyezni, hogy a vevő rosszhiszeműsége a kettős eladás kapcsán a másik vevőre vonatkozik. Ezért nem releváns esetünkben, hogy a bíróság a Pfv. III /1995/7. számú ítéletben mit tekintett jóhiszemű birtokbalépésnek. Ebben az ügyben ugyanis a későbbi vevő alperes arra hivatkozott, hogy a korábbi és elsőnek birtokba lépett vevő nem volt jóhiszemű, mivel a vételárat még nem fizette ki teljesen. A bíróság ezzel szemben azt állapította meg, hogy [...] a felperes [a korábbi vevő] a lakás birtokába jutott, és birtoklására az alperes [az eladó] jogosította fel, tehát jóhiszeműen gyakorolta e jogát. Itt nyilvánvalóan nem lehet arról szó, hogy amennyiben ezek a feltételek fennállnak, a vevő mindig jóhiszeműnek minősül. Itt a bíróság a másik vevő arra való hivatkozása nyomán pusztán az eladóval szembeni jóhiszeműséget vizsgálta, amelynek kritériumai a vevő vonatkozásában valóban fennálltak. A kétszeri eladás kapcsán azonban elsősorban éppen a másik vevőről (annak szerződéséről avagy birtoklásáról) való tudomás alapozza meg a rosszhiszeműséget. Amint arról az I. részben szó volt, a vevő (és ez pragmatikusan a későbbi vevőt jelenti 75 ) rosszhiszeműsége tehát tudomása vagy az adott helyzetben általában elvárható gondosság tanúsításának elmulasztása miatti nemtudása logikailag az ingatlanátruházás (azaz a korábbi ingatlan-átruházás) mozzanataira terjedhet ki: a kauzára, azaz a korábbi szerződésre (ha az nincs széljegyként feltüntetve); a birtokbalépésre (kvázi-szerzési modus); vagy az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzésre illetve széljegyzésre. A bejegyzéssel e helyütt nem szükséges foglalkozni. Ha ugyanis a korábbi vevő megszerzett jogát már bejegyeztette, úgy e tekintetben teljesen irreleváns a későbbi vevő tudattartalma, mivel ebben az esetben már objektív szerzési akadályról, nemtulajdonostól való vételről van szó, amit a nemo plus iuris elve kizár. Ehhez szorosan kapcsolódik az a fentebb már szintén említett esetkör, amikor a vevő a korábbi szerződésről az ingatlan-nyilvántartásból szerez tudomást, de csak a tulajdoni lapon levő széljegyből. Itt tehát még nem objektív szerzési akadályról van szó olyan értelemben, hogy a tulajdonos még valóban az eladó. Azaz még a szubjektív szférában vagyunk. Azon belül viszont kétségtelenül ez a rosszhiszeműség legmagasabb fokozata: itt a vevő a közhiteles ingatlan-nyilvántartásból szerezhető információ ellenére köti meg szerződését. Márpedig az ingatlan-nyilvántartásról szóló törvény értelmében Az ingatlannyilvántartás ha törvény kivételt nem tesz a bejegyzett jogok és feljegyzett tények fennállását hitelesen tanúsítja. Ha valamely jogot az ingatlan-nyilvántartásba bejegyeztek [...] senki sem hivatkozhat arra, hogy annak fennállásáról nem tudott. 76 A P.törv. V /1976/3. számú határozat ezt gyakorlatilag a széljegyre is kiterjeszti: A széljegyre vonatkozó rendelkezés azt kívánja biztosítani, hogy bárki tudomást szerezhessen arról, ha olyan elintézetlen beadvány van, amely kizárja a későbbi beadvány alapján történő jogszerzést. Megállapítható tehát, hogy ebben az esetben olyan fokú rosszhiszeműségről van szó, amely minden esetben, tehát nem csupán a jogcímvédelemnél 152
19 FABÓK ZOLTÁN: AZ INGATLANOK TÖBBSZÖRI ELADÁSA megkövetelt elsőnek jóhiszemű birtokba lépésnél, hanem a Ptk (4) bekezdése második szintjét alkotó bejegyzett vevő esetében is meghiúsítja a tulajdonszerzést. 77 Az első helyen szereplő szerződésről való tudomás és a másodikként említett birtokbalépésről való tudomás között álláspontom szerint fokozati különbség van, utóbbi egy magasabb szintű rosszhiszeműséget valósít meg. A korábbi vevő birtokbalépését ugyanis legalábbis az esetek túlnyomó többségében megelőzi a szerződés megkötése, más szóval magában foglalja azt. Könnyen előfordulhat, hogy már megköttetett a szerződés, de az eladó még hosszabb ideig birtokolja az eladott ingatlant. Első megközelítésre is más nagyságrendű rosszhiszeműségről van szó a későbbi vevő részéről, ha csak arról tud, hogy van szerződés, de, akár az ellenszolgáltatás teljesítésének késedelme, akár más ok miatt, az (ingatlan-nyilvántartásban természetesen tulajdonosként feltüntetett) eladó továbbra is birtokolja az ingatlant, mintha egy olyan lakásra köt szerződést az eladóval, amiben már valaki egészen más lakik. 78 A következőkben azt fogom megvizsgálni, hogy a joggyakorlat a rosszhiszeműség melyik fokozatát tekinti olyannak, amely a Ptk (4) bekezdésének első szintjén megkívánt jóhiszemű birtokbalépést meghiúsítja. A P.törv. V /1976/3. számú határozat kimondja: A jóhiszeműség elbírálásánál elsősorban annak van jelentősége, hogy többszöri eladás esetén a későbbi vevő az ingatlan-nyilvántartás adataiból milyen tájékozódást szerezhetett. Ezzel kapcsolatban két dolgot lehet megállapítani. Egyrészt a bíróság ebben a határozatban elsősorban az ingatlan-nyilvántartásban széljegyként feltüntetett korábbi szerződésről való tudomást tekintette olyannak, ami már megalapozza a rosszhiszeműséget. Arról, hogy ki van az ingatlan birtokában, az ingatlan-nyilvántartásból semmiféle tájékozódást nem lehet szerezni. Másrészt amennyiben a tulajdoni lapon széljegyként valóban fel volt tüntetve a korábbi szerződés, a rosszhiszeműség megállapításához ez önmagában elegendő. Ez nem is csoda, tekintve, hogy ez a rosszhiszeműség tulajdonképpen legmagasabb szintjét jelenti a vevő részéről. Fordítva azonban nem igaz a tétel: attól még lehet valaki a birtokbalépés szintjén rosszhiszemű, hogy az ingatlan-nyilvántartásból számára nem derülhetett ki, hogy létezik az ingatlanra már egy korábbi szerződés is. A jóhiszeműség elbírálásánál ugyanis csak elsősorban és nem kizárólag annak van jelentősége, hogy mit tartalmaz az ingatlan-nyilvántartás. A már idézett Pfv. VI /1998/4. számú ítélet szerint A felperes a Ptk (4) bekezdés alapján nem követelheti tulajdonjoga bejegyzését, mert birtokba lépett ugyan, de nem volt jóhiszemű, mivel tudott az alperesek közötti szerződésről. Tehát az elsőnek jóhiszeműen birtokba lépő esetében már a korábbi szerződésről való szimpla, nem a telekkönyvből szerzett tudomás is megalapozza a rosszhiszeműséget. Ebből logikusan következik, hogy a magasabb fokozatú rosszhiszeműséget jelentő más általi birtoklásról való tudomás is ilyen következményekkel jár. Ezzel kapcsolatosan a Pf. IV /1993/2. számú ügyre lehet hivatkozni. Itt a vevő jóhiszeműségét azon az alapon nem ismerte el a bíróság, hogy a beköltözéskor az eladótól kapott kulcsok nem nyitották a zárakat, így azokat a beköltözni kívánó vevő lecserélte. A bíróság tehát úgy vélte, hogy a vevőnek abból a tényből, hogy kulcsai nem nyitják a zárakat, arra a következtetésre kellett volna jutni az adott helyzetben általában elvárható módon, hogy a megvett ingatlant más birtokolja. A bíróság álláspontja szerint tehát a szerződésről való tudomás mellett a más általi birtoklásról való tudomás is megakadályozza az elsőként birtokba lépő jóhiszeműségét. 153
20 Amint látható, a jogcímvédelmi szabály által megkívánt jóhiszeműség igen magas elvárást támaszt a későbbi vevővel szemben. Jó példáját nyújtja ennek a Pfv. I /6. számú ügy, melyben a korábbi vevő pusztán előszerződést kötött az eladóval, aki azonban később mégis másnak adta el ingatlanát. Az új vevő, miután a korábbi vevő tudomására hozta a korábbi előszerződést, elállt a szerződéstől, amelyet az elsőfokú bíróság nem tolerált, ítéletében kijelentvén, hogy a Ptk (4) bekezdése alapján ekkor ő követelhetné tulajdonjogának bejegyzését. A másodfokú bíróság már az eladót tette felelőssé a szerződés meghiúsulásáért, a Legfelsőbb Bíróság pedig egyenesen kijelentette: A korábbi vevő nyilatkozata valóban megteremtette a perlés kockázatát, a per elhúzódását és eredményében kétséges voltát, amely miatt az elállás jogszerű. A Legfelsőbb Bíróság tehát elképzelhetőnek tartotta, hogy a korábbi, de csak előszerződést kötő vevő sikerrel támadja meg a tényleges vevő tulajdonát, rosszhiszeműnek nyilvánítván annak birtokbalépését. 79 A jóhiszeműség bírói értelmezése a 117. (4) bekezdés második szintjén A Ptk (4) bekezdésének első szintjét alkotó elsőnek jóhiszeműen birtokba lépett vevő esetében tehát a jóhiszeműségnek ki kell terjednie mind a másik vevővel kötött esetleges szerződésre, mind az eladón kívül más által történő birtoklásra. Bármelyikről való tudomás már megfosztja az elsőnek birtokba lépő vevőt, hogy pusztán ezen az alapon szerezzen tulajdont. Ebben a pontban azt kell megvizsgálni, hogy a jogcímvédelmi szabály második szintjét elfoglaló ingatlannyilvántartásba bejegyzett vevő részéről annak ellenére, hogy a 117. ezt külön nem nevesíti fennáll-e és ha igen, milyen terjedelmű jóhiszeműségi követelmény. A BH 1994/77. ügyben egy speciális kettős eladási esetről volt szó. Az első vevő birtokba lépett, de nem jegyeztette be tulajdonát. A későbbi vevő sajátos módon a korábbi vevő felperesekkel kötött használati szerződés alapján szintén birtokba lépett és tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba be is jegyeztette. Az első és másodfokú bíróságok igencsak megkérdőjelezhető módon a 117 (4) bekezdése alapján azt állapították meg, hogy a későbbi szerződés érvénytelen, 80 mert a későbbi vevők nem voltak jóhiszeműek. E helyütt minket most nem az érvénytelenség kérdése, hanem a jóhiszeműség mibenléte érdekel, így csak a második megállapítással foglalkozunk. Ebből azonban nem derül ki, hogy a bíróság mit is tekint rosszhiszeműnek ebben a konkrét esetben. Ezt csak a Legfelsőbb Bíróság világítja meg a felülvizsgálati kérelem nyomán. Mindenekelőtt leszögezi, hogy [...] a Ptk (4) bekezdésének helyes értelmezése szerint a későbbi vevő ingatlan-nyilvántartási bejegyzése csak akkor minősül jogszerűnek, ha a szerzése valóban jóhiszemű volt. Hogy a bíróság szerint miben is áll ez a jóhiszeműség arra a következő rendelkezésből lehet következtetni: Ennek [a jóhiszeműségnek] megállapításához [...] nem feltétlenül elégséges az ingatlan-nyilvántartási közhitelesség elvének szem előtt tartása, különösen akkor, ha a vevő által is rendelkezési jogosultsággal bírónak ismert birtokban tartó személye az ingatlan-nyilvántartásban szereplő tulajdonos személyétől eltér. Ilyen esetben akkor jóhiszemű a joggyakorlás, ha a vevő az általános felfogás szerint is megkívánt módon tudakozódik a birtokostól a birtoklása jogcíméről. Ebből tehát kiderül, hogy a ebben az esetben is a bíróság azt a vevőt tekinti elsősorban és mindenképpen rosszhiszeműnek, aki még az ingatlan- 154

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság