text:
A közigazgatási perrendtartás alkalmazása a választási jogvitákban | Eljárásjogi Szemle
2018. évfolyam / 2018/4.
A választási eljárás jogszabályi környezete az elmúlt évek során jelentősen megváltozott. A választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény (a továbbiakban: Ve.). a korábbi, azonos tárgyú 1997. évi C. törvény (a továbbiakban: régi Ve.) helyére lépett, 2018. január 1-jén pedig hatályba lépett a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.), amelyet alkalmazni kell a választási jogviták során is. Az e cél érdekében eredetileg szükségesnek ítélt jogszabály-módosítások elfogadására nem került sor, így a Kp. választási eljárásban történő alkalmazását több sajátosság is jellemzi.
1. Előzmények – a Kp. és a Ve. előélete
1.1. A Ve. megalkotása
Az Országgyűlésnek 2012 őszén benyújtott, a választási eljárásról szóló törvényjavaslat meghatározta, hogy mely bíróságok hatásköre egy adott választási szerv döntésének bírósági felülvizsgálata, rendezte az alapvető eljárási szabályokat, egyebekben pedig a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi törvény (régi Pp.) közigazgatási perekre vonatkozó szabályait hívta fel.
A Ve. olyan bírói fórumrendszert alakított ki, mely egyrészt súlyoz az ügyek között azok jelentősége szerint, másrészt pedig olyan szemlélettel ad hatáskört a bíróságoknak, mely figyelembe veszi egyes fórumok leterheltségét is. A törvényszékek elvesztették a régi Ve. szerinti hatásköreiket és hangsúlyos szerepet kaptak az ítélőtáblák, a névjegyzékkel kapcsolatos ügyeknél pedig megmaradt a járásbíróságok hatásköre. A bírósági felülvizsgálatra vonatkozó, a régi Ve.-ben meghatározott szabályok kisebb változtatással kerültek át a Ve.-be.
1.2. A Kp. választási jogvitákban történő alkalmazása érdekében tett intézkedések
A választási eljárás közjogi jellegéből fakadóan az új polgári perrendtartás (2016. évi CXXX. törvény, a továbbiakban: Pp.) nem léphetett a régi Pp. helyére, a Kp. megalkotásával egyidejűleg pedig a közigazgatási bírósági fórumrendszer átalakítására került volna sor. A választási ügyeknek egységesen a Közigazgatási Felsőbíróságra (a továbbiakban: felsőbíróság) való áttételét lehetővé tévő szervezeti módosítást azonban sarkalatos többség hiányában nem fogadta volna el az Országgyűlés,[1] az Alkotmánybíróság 2017. január 13-én pedig alaptörvény-ellenesnek találta azt a megoldást, hogy a felsőbíróság feladatait a Fővárosi Törvényszék látja el választási ügyekben.[2] A szükséges konszenzus hiányában tehát a 2017. február 21-én elfogadott Kp. szerint már nem tartozik a felsőbíróságként eljáró Fővárosi Törvényszék hatáskörébe a választási ügyek elbírálása, és az egyes törvényeknek a közigazgatási bíráskodás megújításával összefüggő módosításáról szóló törvény tervezetének[3] elfogadására, ezzel pedig a Ve. módosítására sem volt tehát lehetőség.
Azokban az ügyekben, amelyeket közvetlenül a Kp. alapján nem lehet elbírálni, azonban a Kp. alkalmazása azok közjogi jellegből következik, a megoldást az ún. fordítókulcs alkalmazása jelentette. A 2017. május 25-én kihirdetett, az általános közigazgatási rendtartásról szóló törvény és a közigazgatási perrendtartásról szóló törvény hatálybalépésével összefüggő egyes törvények módosításáról szóló 2017. évi L. törvény (a továbbiakban: Ákr.-Kp. Módtv.). más jogszabályokban foglalt utaló szabályok módosítása nélkül teszi lehetővé a Kp. alkalmazását:
„519. § A polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény 630. §-a a következő (5) bekezdéssel kiegészülve lép hatályba:
»(5) Ahol jogszabály a polgári perrendtartásról szóló törvény közigazgatási perekre vonatkozó szabályainak alkalmazását rendeli, ott a közigazgatási perrendtartásról szóló törvény szabályait kell alkalmazni.«
525. § (6) A közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény 157. §-aa következő szöveggel lép hatályba:
(7) Ahol jogszabály a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény XX. fejezetének vagy a közigazgatási perekre vonatkozó szabályainak alkalmazását rendeli, azon a közigazgatási perrendtartást, ha jogszabály bírósági felülvizsgálatot tesz lehetővé, azon közigazgatási pert kell érteni.«”
A fordítókulcs alkalmazása azért szükségszerű,[4] mert a választási jogviták elbírálása a Kp. aktusfelülvizsgálati szabályai szerint lehetséges csak. Az alkalmazandó jogszabály meghatározása feltétlenül szükséges volt a választási jogviták jelentőségére való tekintettel is. A választójog részjogosítványai gyakorlására a választási szervek közreműködésével van lehetőség, a rövid határidőn belül meghozott döntések, és ezek megtámadására nyitva álló ugyancsak rövid, jogvesztő határidők,[5] valamint a bizonyítékokra vonatkozó szigorú megkötések[6] miatt a Kp. szubjektív és objektív jogvédelme[7] ebben az alkotmányjogi-közigazgatási jogi eljárásban kiemelt jelentőséggel bír.
2. A választási jogvitákra vonatkozó módosítási javaslatok és a hatályos szabályozás
Az alábbiakban azt vizsgáljuk, hogy mi volt az egyes, a Kp. hatálybalépésére tekintettel elfogadni tervezett változtatások lényege, illetve, hogy a Ve. ezekkel a változtatásokkal érinteni tervezett, azóta sem módosított rendelkezései jelenleg hogyan kerülnek alkalmazásra.
2.1. A fórumrendszer
A Ve. szerint a választási bizottsági határozatokat az ítélőtáblákon és a Kúriánál, a helyi választási iroda (a továbbiakban: HVI) vezetőjének az egyéni választókerületek kialakításáról és felülvizsgálatáról szóló határozatát a törvényszéken lehet megtámadni. A HVI által névjegyzékkel kapcsolatos kérelem ügyében hozott, a Ve. 95. § (1) bekezdése szerinti határozat ellen a járásbírósághoz, a Nemzeti Választási Iroda (a továbbiakban: NVI) által névjegyzékkel kapcsolatos kérelem ügyében meghozott határozat ellen a Fővárosi Törvényszékhez benyújtott fellebbezés útján kérhető jogorvoslat.
A Kp. 1. § (1) bekezdése szerint a Kp.-t a közigazgatási jogviták elbírálása iránti közigazgatási perben és az egyéb közigazgatási bírósági eljárásban kell alkalmazni, a közigazgatási jogvita tárgya pedig a közigazgatási tevékenység jogszerűsége. A Kp. 12. § (4) bekezdés c) pontja alapján a Nemzeti Választási Bizottság (a továbbiakban: NVB) közigazgatási tevékenységével kapcsolatos jogvita a Kúria hatáskörébe, ugyanezen szakasz (2) bekezdés c) pontja alapján pedig a választási bizottságok közigazgatási tevékenységével kapcsolatos per a felsőbíróság hatáskörébe tartozott volna. Ennek érdekében az egyes törvényeknek a közigazgatási bíráskodás megújításával összefüggő módosításáról szóló törvény tervezetének 122. és 127. §-a a járásbírósági és törvényszéki hatásköröket a felsőbírósághoz telepítette volna. A felsőbíróság, illetve a Fővárosi Törvényszék hatáskörének és kizárólagos illetékességének a Kúria előtti eljárásokat[8] kivéve az összes választási jogvita-típus tekintetében[9] történő megállapítása a specializáció lehetőségének megnyitásával egységesebb, magasabb színvonalú ítélkezés ígéretét hordozta.
Bár a fórumrendszerben nem állt be változás a Kp. elfogadása óta sem, a közigazgatási bíróságokról szóló 2018. évi CXXX. törvény hatálybalépését, 2020. január 1-jét megelőzően feltehetően sor kerül majd a Ve. módosítására annak érdekében, hogy a választási jogvitákat a közigazgatási bírósági rendszeren belül kijelölt fórum – akár országos illetékességgel – bírálhassa el. A hatályos szabályozás mellett az szól, hogy nem távolodik el a bíróság a felektől, a választási jogviták azonban korántsem népközeli ügyek,[10] mert a nemperes eljárásban személyes nyilatkozattételre a Ve. alapján nincs lehetőség, valamint a Ve. is tartalmazza a keresetlevél elektronikus úton történő benyújtásának lehetőségét.[11] Ebből következően tehát egyformán célszerű lehet a felsőbíróság vagy a Budapesti Közigazgatási Törvényszék, mint választási jogviták elbírálására kizárólagosan illetékes bírói fórum kijelölése.
2.2. Járásbírósági hatáskör
A Ve. 236. §-a szerint, ha a HVI vezetője nem ad helyt a hozzá benyújtott, névjegyzékkel kapcsolatos döntés elleni fellebbezésnek, akkor az iratokat a járásbíróságra kell felterjesztenie. A járásbíróság eljárása a Ve. fellebbezésre vonatkozó szabályainak feleltethető meg, már csak az ügyvédkényszer hiánya miatt is. Az elbírálandó ügyek a választópolgárok alkotmányos jogának gyakorlásával kapcsolatosak, ilyen a mozgóurna Ve. 103. § szerinti igénylése, vagy a 250. § szerinti átjelentkezési kérelem.
A Kp. hatálybalépését megelőző gyakorlat vizsgálata alapján az ügyek jelentős részében[12] vagy a kérelem szenvedett javíthatatlan hibában, vagy a választópolgár nem volt tisztában azzal, hogy kérelmét ismételten benyújthatja. Bár a HVI a Ve. 235. § szerinti értesítésének a kérelem rontott tartalmára vonatkozó tájékoztatással való kiegészítésével[13]ezek a problémák is kezelhetőek, a gyakorlat alapján látható, hogy a bírói jogvédelemnek ebben az esetkörben is kiemelt jelentősége van.
A Kp. hatálybalépését megelőzően a járásbíróságok csak a Ve.-re és az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvényre hivatkoztak[14], a döntéseiknek a régi Pp. rendelkezéseire alapozását mellőzték, vagyis ez az eljárás a többi Ve. szerinti jogvitához képest már ekkor is sajátos karakterű volt. Az egyes törvényeknek a közigazgatási bíráskodás megújításával összefüggő módosításáról szóló törvény tervezetének 122. § (1) bekezdése is csak azt a módosítást javasolta, hogy a járásbíróság helyett egységesen a felsőbíróság járjon el, nem téve említést a Kp.-ről, illetve a közigazgatási perről.
A tervezett változtatások elfogadása hiányában felmerült a kérdés, hogy a Kp. hatálybalépése kihat-e valamilyen módon a Ve. 236. §-a szerinti eljárásra. Mivel a Ve. a régi Pp. szabályaira sem utal ezen eljárás kapcsán, ezért a járásbíróság úgy jár el a választási jogvitában, hogy semmi nem kötelezi a Kp. alkalmazására. Talán ennek a sajátos helyzetnek a következménye az, hogy a Kp. hatálybalépése óta egyes bíróságok a korábban felhívott jogszabályhelyek mellett hivatkoztak a Pp.-re,[15] a Ve. módosításának miniszteri indokolására[16] és az Alaptörvény 28. cikkére is.[17] Azonban az eljárás lényegét tekintve nem változott, így nem merülhet fel olyan szempont a járásbíróságok döntéseivel kapcsolatban – már csak a Ve. vonatkozó rendelkezéseinek többszöri pontosítására[18] figyelemmel sem –, ami a korábbi gyakorlat felülírását megalapozná. A Ve. 236. §-a szerinti jogvitákban tehát a járásbíróságok a Kp. és a Pp. alkalmazását mellőzve járnak el, vagyis egyfajta sajátjogú eljárásról beszélhetünk, a Kp. hatálybalépése nem hozott változást e tekintetben.[19]
Az NVI által elbírált kérelem elleni fellebbezés esetköre eltér a fentiektől, ugyanis a Kp. 4. § (7) bekezdés 1. pont a) alpontja szerinti meghatározásnak (autonóm államigazgatási szerv) a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény 1. § (3) bekezdés e) pontja, valamint a Ve. 53. § (1) bekezdése alapján az NVI megfelel. A Kp. 1. § (1) bekezdése szerint a törvényt a közigazgatási jogviták elbírálása iránti közigazgatási perben és az egyéb közigazgatási bírósági eljárásban kell alkalmazni. A közigazgatási jogvita tárgya a közigazgatási tevékenység jogszerűsége. A Kp. 12. § (2) bekezdése szerint a törvényszék hatáskörébe tartozik törvény eltérő rendelkezésének hiányában a központi államigazgatási szervekről szóló törvény szerinti autonóm államigazgatási szerv közigazgatási tevékenységével kapcsolatos per, a 13. § (11) bekezdése pedig nem kerül összeütközésbe a Ve. 236. § (7) bekezdésében foglalt rendelkezéssel. Az NVI közigazgatási tevékenységét tehát lefedi a Kp., így ebben az esetben a fellebbezést a Fővárosi Törvényszék – mint közigazgatási ügyekben eljáró bíróság – a Kp. alkalmazásával bírálhatná el. Figyelemmel arra, hogy az alapvetően csak a helyi választási irodák határozataival szemben benyújtott fellebbezéseket elbíráló határozatokból megismerhető joggyakorlat ezt a kérdéskört nem fedi le, ezért az NVI hatáskörében hozott döntésekkel kapcsolatos megállapítások elméleti síkon maradnak.
2.3. Védirat a választási eljárásban
A Kp. 42. § (2) bekezdése szerint a keresetlevél, illetve az ügy iratainak továbbításával egyidejűleg az alperes védiratot terjeszt elő. Lényeges kérdés, hogy ez a rendelkezés a választási jogvitákban is irányadó-e, különösen azért is, mert a régi Ve. a megtámadott határozatot hozó választási bizottság számára még védekezési lehetőséget biztosított:
„80. § (7) A fellebbezést az ügy összes iratával a beérkezése napján fel kell terjeszteni a fellebbezés elbírálására jogosult választási bizottsághoz. A felterjesztés során az első fokon eljáró választási bizottság a fellebbezésről kialakított álláspontjáról is nyilatkozhat.
83 § (6) A bírósági felülvizsgálat iránti kérelmet a választási bizottság az ügy összes iratával a beérkezése napján felterjeszti az annak elbírálására jogosult bírósághoz. A felterjesztés során a megtámadott határozatot hozó választási bizottság a bírósági felülvizsgálat iránti kérelemről kialakított álláspontjáról is nyilatkozhat.”
A régi Ve. rendelkezéseit az Országos Választási Bizottság 2006-ban többször is alkalmazta a Legfelsőbb Bíróságra (a továbbiakban: LB) benyújtott felülvizsgálati kérelmekkel kapcsolatban.[20] A Ve. ugyan már nem tartalmaz ilyen rendelkezést, de a Kp. alkalmazása esetén a régi Ve. szerinti nyilatkozathoz hasonlóan ismét megnyílhatna a választási bizottság számára a védekezés lehetősége. A Kp. 42. § (1) bekezdése szerint „a védirat az alperesnek a keresetlevélben foglaltakra tett nyilatkozata, amely vagy a keresetlevél visszautasítására irányul, vagy érdemi védekezést tartalmaz.” Nem észszerűtlen tehát felvetni, hogy a Kp. hatálybalépésével megjelent-e a védirat csatolására irányuló kötelezettség, vagy sem.
Az egyes törvényeknek a közigazgatási bíráskodás megújításával összefüggő módosításáról szóló törvény tervezetének 117. §-a a fenti dilemma kezelése érdekében a Ve. 227. § (3) bekezdésébe egyértelműsítő célzattal toldotta volna be a „védirat előterjesztése nélkül” fordulatot. A Ve. vonatkozó rendelkezésének módosítása hiányában is indokolható az az álláspont, mely szerint szükségtelen a védirat előterjesztése: egyrészt a törvényi fogalomból is következik, hogy a védirat sem az ügy irataihoz, sem pedig a keresetlevélhez nem sorolható, hanem azoktól független, külön dokumentum. A Ve. 227. § mindössze arra kötelezi választási irodát, hogy a keresetlevélhez az ügy összes iratát csatolja,[21]vagyis ebből nem következik az, hogy védiratot kellene előterjeszteni. A Kp. hatálybalépése óta lefolytatott választási eljárások során védirat előterjesztésére utaló információ így nem is merült fel az eddigiekben.
2.4. Az egyszerűsített per szabályainak alkalmazása
Mivel a Ve. mögöttes szabályait a Kp. tartalmazza, tisztázásra szorul, hogy a Kp. egésze, vagy esetleg annak egy gondosan lehatárolt normatömege alkalmazandó csak választási jogvitákban. Erre a kérdésre vonatkozóan az Ákr.-Kp. Módtv. 247. §-ával a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény módosításáról és az egyes közigazgatási nemperes eljárásokban alkalmazandó szabályokról szóló 2005. évi XVII. törvénybe (a továbbiakban: Knp.) inkorporált új rendelkezések adtak iránymutatást:
„1. § (1) Közigazgatási nemperes eljárás a közigazgatási ügyben eljáró bíróság nemperes eljárása.
(2) A közigazgatási nemperes eljárásban a közigazgatási perrendtartásról szóló törvény egyszerűsített perre vonatkozó szabályait – az ezen, valamint külön törvényben foglalt eltérésekkel – kell a nemperes eljárás sajátosságainak megfelelően alkalmazni.”
A Knp. korábbi 4. §-ának és a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (Pp.) hatálybaléptetése folytán szükséges rendelkezések tárgyában született 105/1952. (XII. 28.) MT rendelet (Ppé.) 13. § (3) bekezdésének tartalmilag megfelelő rendelkezés elfogadásával a jogalkotó biztosította, hogy a választási jogviták elbírálásakor, de különösen a régi Ve. alkalmazása során a bíróságok által felváltva hivatkozott Ppé. és a Knp. korábbi, 4. §-a helyébe a Kp.-vel konform szabályozás lépjen.
A választási jogviták során tehát a Kp. egyszerűsített perre vonatkozó szabályait kell alkalmazni, de a Knp.-ből következő nemperes eljárásra irányadó szabályok és a Ve. szerinti eltérésekkel,[22] ezáltal leszűkült a Kp.-ban található, választási jogvitákban alkalmazandó normák köre. Annak felderítése, hogy mely normák maradnak ezen a körön kívül, a jogalkalmazó feladata. A Kúria Joggyakorlat-elemző Csoportjának összefoglaló véleménye szerint például egyenesen következik abból, hogy továbbra is végzésben kell a döntést meghozni a Knp. 2. § (1) és (4) bekezdése alapján az, hogy „a Kp. 126. §-a – az egyszerűsített per ítéletre vonatkozó szabálya – nem alkalmazható”, valamint az is, hogy a Kp. 124. § (4) bekezdése, amely lehetővé tenné az általános szabályok szerinti perre utalást választási eljárásokban – mivel azok nemperes eljárások –, nem alkalmazható. Érdemes tehát megvizsgálni a Kp. hatálybalépése óta érvényesülő joggyakorlatot, hogy megállapítható legyen, miként követték a véleményben foglaltakat a bíróságok, és a Kp. alkalmazásával kapcsolatban megjelent-e valamilyen egyéb releváns elem is a határozatokban.
3. A Kp. választási jogvitákban való alkalmazásának tapasztalatai
A választási jogvitákban eddig elsősorban a Kúria járt el, az országgyűlési választási eljárásban 170 határozatot[23] vizsgálva felül. A Kp.-re a döntések nagy hányada a záró részben, a tárgyaláson kívüli elbírálás deklarálása, illetve a költségviseléssel kapcsolatos rendelkezés tekintetében hivatkozik. Nyolc alkalommal hívta fel a Kúria a Kp. 85. § (5) bekezdését, az ellenérdekű fél meghallgatása kapcsán pedig egy esetben alkalmazta a Kp. 2. § (6) bekezdését, – jelentőségüknél fogva – ez utóbbiak elemzésére kerül sor az alábbiakban.
3.1. A választási bizottságok által kiszabott bírságok felülvizsgálata
A Ve. új jogintézményként biztosítja a választási bizottságok számára a bírságkiszabás lehetőségét:[24] a 124. § (2) bekezdésében független jelöltként indulni szándékozó választópolgárral, illetve a jelöltet állítani szándékozó jelölő szervezettel szemben az ajánlóívek visszaszolgáltatásával kapcsolatos kötelezettség megszegése miatt,[25] másrészt a Ve. 152. § (2) bekezdése és 218. § (2) bekezdés d) pontja szerint mérlegelés alapján teszi lehetővé a bírságkiszabást. A két esetkör közül csak az utóbbit vizsgáljuk.
A Ve. 218. § (2) bekezdés d) pontja és a 152. § (2) bekezdése alapján kiszabott bírságokat a Kúria 2014-ben a régi Pp. 339/B. §-a – a Kp. 85. § (5) bekezdésével tartalmilag megegyező rendelkezése – alapján vizsgálta. Eszerint a Kúria figyelemmel volt arra, hogy a közigazgatási szerv a tényállást kellő mértékben feltárta és az eljárási szabályokat betartotta-e, a mérlegelés szempontjai megállapíthatóak-e, valamint a határozat indokolásából a bizonyítékok mérlegelésének okszerűsége kitűnik-e. A régi Pp. alapján[26] a Kúria jelentőséget tulajdonított pl. annak, hogy a bírságolt sajtótermék kiadója 100%-os önkormányzati tulajdonban van. Nem kell azonban a más médiaszolgáltatóval szemben hasonló jogsértés miatt alkalmazott bírságokat figyelembe venni, mert a jogsértővel szemben alkalmazott szankciónak a jogsértéssel kell adekvátnak lennie.
A Kp. hatálybalépését követően a Kúria nyolc alkalommal döntött a Kp. 85. § (5) bekezdésének alkalmazásával a mérlegelési jogkörben eljáró NVB által kiszabott bírságról, ezt az adatot azonban árnyalja az, hogy a Kúria nem hivatkozott minden esetben a Kp.-re a választási bizottságok által kiszabott bírságok felülvizsgálata során: több esetben is kizárólag a Ve. rendelkezéseire hagyatkozva minősítette a bírság kiszabását jogszerűnek.[27] Ez egyáltalán nem meglepő annak fényében, hogy a Kúria már a Kp. hatálybalépése előtt is többször döntött a kiszabott bírság törvényességéről, sőt, annak mérsékléséről is a régi Pp. 339/B. §-ának felhívása nélkül.[28] Ezt a trendet folytatja a Kúria egyik, bírságkiszabó rendelkezést megsemmisítő döntése is,[29] amely a bírság kiszabásával kapcsolatban figyelembe vett szempontok értékeléséhez kötődve hat a gyakorlat megváltoztatásának irányában. A 423/2018. (III. 13.) NVB határozat indokolása – bár az NVB határozat szövege szerint „a jogsértés súlyára, az érintett [választási plakátok közzétételét korlátozó önkormányzati rendelet alkalmazásával megsértett, az Alaptörvény IX. cikkében foglalt] alapjogra tekintettel az Önkormányzatra […] bírságot szab ki” –, a Kúria szerint azért elégtelen, mert a „bírság kiszabásának indokoltsága és mértéke tekintetében az NVB nem tett eleget a Ve. 46. § dc) alpontjában foglaltaknak. A Ve. a 219. § (2) bekezdésében a bírság kiszabása és mértékének megállapítása körében elrendeli az eset összes körülményeinek vizsgálatát, oly módon, hogy egyes kiemelten vizsgálandó körülményeket meg is jelöl.” Az NVB „nem értékelte az eset összes körülményeit, a mérlegelés szempontjai […] nem állapíthatók meg.”
A fentiekkel szemben a Kúria által felülvizsgált 510/2018. (III. 16.) NVB határozat indokolása szerint az NVB „figyelemmel volt […] arra, hogy a jogsértéssel érintett médiaszolgáltató közszolgálati médiaszolgáltató, mely által nyújtott lineáris médiaszolgáltatás országos vételkörzetű.” A Kúria a bírság kiszabását itt azért minősítette nem elégséges mértékben indokoltnak, mert „a döntés […] általánosságban hivatkozott az eset összes körülményeire, a mérlegelés konkrét szempontjaként megjelölt indokok (közszolgálati médiaszolgáltató, országos vételkörzet) […] alapján nem lehet a bírság alkalmazásának okszerűségére következtetni.”[30]
A Kúria továbbá a kiszabott bírságokat nagyrészt azért minősítette jogszerűnek, mert az NVB „szükséges mértéket elérően megjelölt olyan egyedi körülményeket is, melyeket határozatában pontosan megnevezett.” „[N]em eredményezett a bírság mellőzéséhez elégséges jogsértést az, hogy az NVB […] nem nevezte meg, mit tekintett enyhítő-, mit súlyosbító körülménynek.”[31] „[E]nyhítő körülmények […], hogy a jogsértő tevékenység egyetlen műsort érintett és két esetben volt bizonyítható a szereplő jelölő szervezethez kötöttsége. Ugyanakkor súlyosbító körülménynek tekintette a jogsértő tevékenység ismétlődő jellegét, azt, hogy azok sugárzása kampányidőszakban történt,[32] és azonos jogsértés miatt már került sor a kérelmezővel szemben […] szankcionálásra […], továbbá a jogsértés súlyát és a médiaszolgáltató elérhetőségét is.”[33]
Az egyedi körülmények közé tartozik „a lapszám és annak területi terítése”, ilyenként tekint a Kúria „a választási tartalom megjelenítésének szándékosságára az […] interjúban, a nagy példányszámra és az ingyenes terjesztésre”, illetve „a kérelmezővel szembeni korábbi eljárásra.”[34] A bírságkiszabás jogalapja kapcsán megállapításra került, hogy „az önhatalom ismételt gyakorlása megalapozza” a bírság kivetését.[35] A 714/2018. (IV.10.) NVB határozat „figyelembe vette azt, hogy Dr. Cs.-P. A. jogszabálysértésére a 2018. évi országgyűlési képviselők általános választásának kampányidőszakának utolsó napjaiban került sor, […] hogy a választópolgárok megkeresése postai szolgáltató útján, névre szólóan került megküldésre.” A Kúria szerint[36] az „NVB […] a jogsértés következményeként helytállóan szabott ki bírságot, […] és a Ve. 219. §-a szerint határozata 23., 24. pontjaiban részletesen meg is indokolta” (megjegyzendő, hogy az NVB határozat 23. és 24. pontjának csak az idézett tartalma releváns, így a Ve. 219. §-ban fel nem sorolt szempontok valójában indokolás nélkül maradtak).
A régi Pp. 339/B. §-a kapcsán született, a joggyakorlatot összefoglaló 2/2015. (IX. 25.) KMK vélemény szerint „a mérlegelési jogkörben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálatának célja […] a határozat törvényességének elbírálása. Amennyiben a jogszabály a mérlegelési tevékenységhez feltételeket határoz meg, a hatósági határozat törvényességének alapja ezek vizsgálata. […] Mérlegelési szempontoknak azok a körülmények tekinthetők, amelyeket a hatóságnak az érdemi mérlegelési tevékenység során kötelezően figyelembe kell venniük. A mérlegelési szempontok vizsgálatának elmulasztása szintén a határozat megalapozatlanságát eredményezi. Téves vagy az ügy érdemével össze nem függő mérlegelési szempont alkalmazása esetén a mérlegelés jogsértőnek minősülhet.”[37]
A Kúriának a Kp. hatálybalépése óta hozott határozatai alapján megállapítható, hogy számos esetben került konkretizálásra olyan egyedi körülmény, ami a bírságkiszabással kapcsolatos mérlegelés során figyelembe vehető. Ezzel szemben hat ugyanakkor, hogy az NVB döntések bírságot kiszabó rendelkezését mellőző végzései közül az egyik két, a másik pedig egy, a Ve. szerinti szempontot tart elégtelennek úgy, hogy eközben több kúriai végzés ezekkel a döntésekkel ellentétesen a bírságokat nem mellőzte, sőt, adott esetben tette ezt a megfelelő indokolás nélküli bírságkiszabó döntés esetében is. A Kúria gyakorlata tehát változóban van: de még nem lehet egyértelmű következtetést levonni arra nézve, hogy milyen indokok alapján válik egy bírság jogszerűvé. Annyit lehet csak megállapítani, hogy az eset összes körülményére való hivatkozás legalább két, nem feltétlenül a Ve.-ben kifejezetten meghatározott szempont megjelenítését tételezi, mindössze törekedve csak a jogsértéssel érintett összes körülmény felsorolására.
3.2. Az ellenérdekű fél nyilatkozattétele
A Ve. szerinti bírósági felülvizsgálati ügyekben a tisztességes eljárás követelményére tekintettel felmerülhet az ellenérdekű fél részére a nyilatkozattétel lehetőségének biztosítása, ami történhet írásban vagy akár és személyesen is. A választási jogvitáktól nem idegen a személyes meghallgatás lehetősége, a régi Ve. például a kérelmező, valamint a kérelmezőtől függően az ellenérdekű fél számára is biztosította a bírósági felülvizsgálat során a nyilatkozattétel lehetőségét:
„84. § (6) A bírósági felülvizsgálat iránti kérelem alapján a bíróság a sérelmezett határozatot, valamint az azt megelőző eljárást megvizsgálja. A bíróság a kérelmező részére – annak kérésére – biztosítja a szóbeli nyilatkozattétel lehetőségét. Ez esetben az ellenérdekű fél számára is lehetővé kell tenni a szóbeli nyilatkozattételt.”
Az LB gyakorlatát vizsgálva kijelenthető, hogy meghallgatásra csak kisszámú eljárásban, 2006 áprilisában két, 2009. júniusában pl. egy alkalommal került sor.[38] Az LB 2007-ben a választási nemperes eljárásokban folytatott meghallgatások kapcsán egyértelművé tette, hogy a Ppé. 13. § (3) bekezdése értelmében a régi Pp. szabályait kell megfelelően alkalmazni, és mivel a „Ve.-ben előírt határidők betartása a bíróság elsődleges kötelezettsége,” annak alá kell rendelni a „[régi] Pp. eljárási szabályainak alkalmazását is”, így a „választási jogorvoslatokra megállapított rövid határidők a határozat bírósági felülvizsgálata során szükségessé teszik a bíróság mérlegelését az eljárási cselekmények alkalmazásáról.” A rendkívül rövid jogorvoslati határidők betarthatósága érdekében írja elő az LB szerint a régi Ve. 83. § (4) bekezdés c) pontja, hogy a kérelem benyújtójának választása szerint telefax számát vagy elektronikus levélcímét is fel kell tüntetni kérelmében, mivel „a bíróságnak a gyors eljárás lefolytatása és a rövid határidők betartása érdekében ezeket a lehetőségeket is igénybe kell vennie eljárása során.”[39] Látható tehát, hogy feszített keretek között, és csak viszonylag ritkán került sor személyes nyilatkozattételre, a felülvizsgálatot kérelmezők számára azonban egy kétségkívül komoly eszközt biztosított a régi Ve., még ha írásbeli nyilatkozattétel lehetőségéről nem is rendelkezett kifejezetten.
Tekintettel arra, hogy a Ve. már nem tartalmazza a bírósági felülvizsgálat során történő személyes nyilatkozattétel lehetőségét sem, ezért vitatható volt, hogy a „törvény eltérő rendelkezésére utalással van-e lehetőség meghallgatások alkalmazására. A Kúria választási és népszavazási eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslat tárgyában létrejött Joggyakorlat-elemző Csoportjának összefoglaló véleménye[40] szerint azonban a Kp. hatálybalépését követően, illetve ehhez kapcsolódóan a Knptv. 2. § (3) bekezdése (nemperes eljárásban kizárólag okirati bizonyításnak van helye) alapján ez a vita eldőlt, ezt az értelmezést pedig tovább erősítette a Kp. 124. § (5) bekezdése is, amely szerint egyszerűsített perben a bíróság a tárgyaláson kívüli elbírálás szabályai szerint jár el. A Kúria Joggyakorlat-elemző Csoportjának véleménye szerint így nem alkalmazható a Kp. 125. § d) pontja sem, amely szerint a bíróság a szóbeli nyilatkozat helyett a hangkapcsolatot biztosító elektronikus úton megtett nyilatkozatot is elfogadhatja, mivel az nem csak a választási jogvitának a Pp. elektronikus kapcsolattartásra vonatkozó szabályai alóli kivett jellegét megállapító 3/2017. (XI. 28.) KMK véleményre tekintettel nem alkalmazható, hanem azért sem, mert „a nemperes eljárásban szóbeli nyilatkozatot nem lehet tenni, így az azt helyettesítő megoldások sem jöhetnek szóba.”
A Kúria értelmezése alapján tehát nem lehetséges a személyes meghallgatás a választási jogvita során, de ez még nem teszi kizárttá azt, hogy az ellenérdekű fél írásban nyilatkozatot tegyen. Ennek azonban előfeltétele az, hogy az ellenérdekű fél értesüljön az eljárásról, vagyis felmerült a kérdés, hogy más alapvető eljárási jogokat, „így különösen az ellenérdekű fél bevonása az eljárásba és nyilatkozattételre felhívása, és ezzel összefüggésben akár a bizonyíték benyújtására való jogot biztosítani kell-e, illetve ezen jogok mellőzése milyen feltételek fennállása esetén lehetséges.” A Kúria Joggyakorlat-elemző Csoportjának már idézett összefoglaló véleménye szerint[41] az ellenérdekű fél (kötelezett) a határozatról „kifejezetten csak a határozat közlésével értesül. Ha ez rövid úton történik, akkor jogorvoslati kérelmet be tud nyújtani […]. Ilyen esetben a határozat meghozatalát követően szintén nem mellőzhető – amennyiben van rá kérelem – [az] iratbetekintés biztosítása a jogorvoslathoz való jog megfelelő biztosítása érdekében.” A Kúria tehát az ellenérdekű fél érdekeinek védelmét a határozat közlésével[42] és a jogorvoslati jogon keresztül látta biztosítottnak, a határozat közlésének elmaradása esetére nézve nem tett megállapítást a bírósági eljárás tekintetében.
Mindezen előzmények után hozott a Kúria 2018. április 6-án egy olyan döntést, mely amellett, hogy megállapította Magyarország Kormánya plakátjainak a pártok közötti esélyegyenlőséget sértő jellegét,[43] számot adott a Kormánynak, mint ellenérdekű félnek biztosított nyilatkozattételi joggal kapcsolatos eljárási cselekményekről. A Kúria úgy vélekedett, hogy a „Ve. utaló szabályán keresztül a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény” 2. § (6) bekezdésének a rövid határidőkre tekintettel részleges – csak ellenérdekű felet érintő – mérlegelésen alapuló alkalmazása szükséges, kizárólag az Alaptörvény XXVIII. cikkében foglalt tisztességes eljáráshoz való jog biztosítása érdekében, „mivel a Kormány az eljárásban ez ideig nem vett részt, noha a választási kifogás, és így a felülvizsgálati kérelem is a Kormány jogsértéstől való eltiltására irányult.”[44] A kúriai végzés szerint a Kormánynak biztosított nyilatkozattételi jogot a Miniszterelnök Kabinetfőnöke, mint a kormányzati kommunikációért felelős kormánytag és a Miniszterelnöki Kabinetiroda jogi képviselője gyakorolta. A kifogást eredetileg is benyújtó, az NVB határozatát megtámadó párt 2018. április 3-án benyújtott indítványát április 4-én küldte meg a Kúria eljáró tanácselnöke a Kormánynak, másnap 11 órai határidőt szabva az észrevételek megtételére, ami a választási jogvitában alkalmazandó sommás határidők szempontjából célszerűen hosszú időtartam.
A Kúriának a választási jogvitát elbíráló tanácsa tehát azzal szembesült, hogy az ellenérdekű fél eljárási jogai nem biztosítottak a kellő módon, mivel a megelőző eljárás egyfokú volt, illetve a felülvizsgált választási bizottsági határozat az ellenérdekű félre nem rótt kötelezettséget, az NVB döntésével szemben a beadványozó fordult bírósághoz. További jogorvoslati fórum hiányában tehát nem volt más eszköz arra, hogy az ellenérdekű fél jogai is érvényesülhessenek, ezért fordult a Kúria az Alaptörvény XXVIII. cikkében foglalt tisztességes eljáráshoz való jog biztosítása érdekében – hangsúlyozottan kivételesen és részlegesen – a Kp. 2. § (6) bekezdésében foglaltak felé. A Kúria végzése a részrehajlás nélküli jogalkalmazás biztosításával[45] egyértelművé tette, hogy a választási jogvitában az ellenérdekű fél nyilatkozattétele – amennyiben azt a bíróság elrendeli – továbbra is lehetséges, de erre kizárólag az ellenérdekű fél eljárási jogainak biztosítása érdekében, kivételesen kerülhet csak sor.
A Kp. elfogadását megelőzően a jogalkotó egyrészt a választási jogvitákat elbírálni hivatott fórumrendszer megváltoztatását, valamint egyes eljárási szabályoknak a Kp. rendelkezéseivel történő harmonizálását tervezte, ez azonban a Kp. hatálybalépésekor fennállt körülmények miatt nem volt lehetséges. Ennek köszönhetően megnyílt a lehetőség a jogalkalmazó előtt, hogy a Ve. és a Kp. viszonyát közelebbről is meghatározza: így nyert megerősítést a járásbíróságok Ve. szerinti hatáskörének sajátos jellege vagy így garantálta a bíróság az ellenérdekű fél eljárási jogait is. Bár a bírósági gyakorlat egyes részletkérdésekben még széttartónak tűnik, azonban figyelemmel kell lenni arra is, hogy ezzel egyidejűleg olyan kérdésekben is alkalmazásra került a Kp., amelyeket korábban kizárólag a Ve. szabályainak a felhívásával rendezett a jogalkalmazó. A Kp. választási jogvitákban történő alkalmazásával, illetve a Kp. és a Ve. közötti viszony további pontosításával remélhetőleg kiküszöbölhetőek lesznek azok a legalapvetőbb problémák is, amik akár a régi Ve.,[46] akár a hatályos választási eljárási szabályozással kapcsolatban a választási jogvitákban felmerültek.
Melles Marcell
PhD-hallgató (ELTE ÁJK)
[1] F. ROZSNYAI Krisztina: A közigazgatási perjog emancipációja: a közigazgatási perrendtartás. Jogtudományi Közlöny 2017/5. 236.
[2] CHRONOWSKI Nóra: A sarkalatosság árnyalatai – alkotmánybírósági döntés a Közigazgatási Felsőbíróság apropóján. Közjogi Szemle 2017/1. 62–63.
[3] https://d2gvief1bcth7.cloudfront.net/wp-content/uploads/sites/7/2016/08/normaszoveg.pdf
[4] F. ROZSNYAI Krisztina: Perjogi önállósulás és különbírósági jelleg a közigazgatási bíráskodásban. Közjogi Szemle 2016/4. 3.
[5] DEMJÉN Péter – BOKROS Andrea: A közigazgatási nemperes eljárások szabályozása és a változások lehetséges útjai. Eljárásjogi Szemle 2016/3. 13.
[6] KÚRIA. A választási és népszavazási eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslat tárgyában létrejött Joggyakorlat-elemző Csoportjának összefoglaló véleménye, 2018. 21.
[7] F. ROZSNYAI (2017): i. m. 237.
[8] A regionalizáció indokait ld.: F. ROZSNYAI (2016): i. m. 7. A specializáció és a regionalizáció kritikáját ld.: FIGULA Ildikó: A közigazgatási bíráskodás tervezett átalakítása az eljáró bíró szemszögéből. Közjogi Szemle 2016/4. 20, 23.
[9] PETRIK Ferenc (szerk.): A közigazgatási perrendtartás magyarázata. A közigazgatási eljárás szabályai II. Budapest, HVG-ORAC, 2017. 80.
[10] PETRIK: i. m. 86., valamint az Alkotmánybíróság előtt III/00560/2018. ügyszámon folyamatban lévő bírói kezdeményezéssel kapcsolatos igazságügyi miniszteri állásfoglalás 7. oldal.
http://public.mkab.hu/dev/dontesek.nsf/0/8a8ef0783733adf9c12582640059eb8b/$FILE/III_560_4_2018_%C3%A1ll%C3%A1sfoglal%C3%A1s_anonimiz%C3%A1lt.pdf
[11] TORDAI Csaba: A választási jogorvoslatok szabályainak változásai a gyakorlat tükrében. Közjogi Szemle 2014/2. 22–23.
[12] 52 ügyből 8 esetben született megváltoztató döntés. 44 elutasító döntésből 31 esetén adott információt a HVI a kérelem hibájával kapcsolatban, de 8 megváltoztató döntés közül 7 esetben a határozat nem tartalmazott kitanítást.
[13] Ld. a Debrecen Járásbíróság 31. Pk.500.694./2014/3. számú végzését.
[14] Ld. a Sátoraljaújhelyi Járásbíróság 4.Pk.50.334/2014/3. számú végzését.
[15] Ld. a Kiskunhalasi Járásbíróság 3.Pk.50.033/2018/3. számú és a Siófoki Járásbíróság 1.Pk.50.026/2018/4. számú végzését.
[16] Az egyes törvényeknek az Alaptörvény ötödik módosításával összefüggő módosításáról szóló 2013. évi CCVII. törvény 6. §-ának indokolására hivatkozik a Gyöngyösi Járásbíróság 3.Pk.50.031/2018/3. számú végzése.
[17] Ld. a Szolnoki Járásbíróság 11.Pk.50.151/2018/3. számú végzését.
[18] Ld. az egyes választásokkal kapcsolatos törvények módosításáról szóló 2018. évi XXXVI. törvényt és az egyes választásokkal kapcsolatos törvények módosításáról szóló 2018. évi CXIII. törvényt.
[19] Ld. a Budai Központi Kerületi Bíróság 18.PK.40.118/2018/2. számú végzését.
[20] Ld. az LB Kvk.IV.37.157/2006/6., Kvk.IV.37.252/2006/3., Kvk.II.37.254/2006/3., Kvk.I.37.255/2006/2., Kvk.II.37.256/2006/2., Kvk.I.37.259/2006/2. és Kvk.II.37.260/2006/2. számú végzéseit.
[21] A hasonlóan megszövegezett Ve. 226. § esetében az „összes irat” fordulat a teljes iratanyagot jelenti, de az iratanyag azon részét feltétlenül, ami bizonyíthatóan a választási iroda rendelkezésére áll. Ld. az NVB 677/2018. (IV. 3.) számú határozatát: http://www.valasztas.hu/hatarozat-megjelenito/-/hatarozat/677-2018-nvb-hatarozat-v-a-altal-benyujtott-fellebbezes-targyaban
[22] KÚRIA, A választási és népszavazási eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslat tárgyában létrejött Joggyakorlat-elemző Csoport. Összefoglaló vélemény. Budapest, 2018. január. 209.
https://kuria-birosag.hu/sites/default/files/joggyak/valasztasi_nepszavazasi_joggyak.pdf
[23] Ld. a Kúria honlapját: http://kuria-birosag.hu/hu/valasztasi-ugyek
[24] KÚRIA, A választási és népszavazási eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslat tárgyában létrejött Joggyakorlat-elemző Csoport. Összefoglaló vélemény. Budapest, 2018. január. 202.
[25] Elsőként a Kvk.II.37.273/2014/2. számú végzés mondta ki, legutóbb pedig a Kvk.V.37.431/2018/2. számú végzés erősítette meg, hogy a Ve. 124. § (2) bekezdés objektív felelősségi alakzatot keletkeztet.
[26] A Kúria Kvk.II.38.037/2014/3., Kvk.III.38.079/2014/2. és Kvk.III.37.465/2014/2. számú végzései a bírságkiszabás jogszerűségét állapították meg.
[27] Ld. a Kúria Kvk.V.37.466/2018/2., Kvk.V.37.565/2018/2., Kvk.II.37.480/2018/2. és Kvk.III.37.482/2018/2. számú végzéseit.
[28] Ld. a Kúria Kvk.IV.37.990/2014/3. és Kvk.II.37.967/2016/2. számú végzéseit.
[29] Ld. a Kúria Kvk.VI.37.328/2018/3. számú végzésének [31]–[34] bekezdéseit.
[30] Ld. a Kúria Kvk.I.37.353/2018/2. számú végzésének [35] bekezdését.
[31] Ld. a Kúria Kvk.I.37.388/2018/2. számú végzésének [35] bekezdését.
[32] Kampányszabályok megsértése csak kampányidőszakban lehetséges, így a kampányidőszakban történt sugárzás nem értelmezhető súlyosbító körülményként, arra a jogsérelem megvalósulásának esszenciális elemeként kell tekinteni. Vö. a Ve. 139. §, 140. §, 141. §, 215. § és 231. §-át.
[33] Ld. a Kúria Kvk.III.37.443/2018/2. számú végzésének [21] bekezdését.
[34] Ld. a Kúria Kvk.I.37.416/2018/3. számú végzésének [24] bekezdését, Kvk.IV.37.423/2018/2. számú végzésének [35] bekezdését és a Kvk.I.37.435/2018/3. számú végzésének [26] bekezdését.
[35] Ld. a Kúria Kvk.IV.37.422/2018/2. számú végzésének [28] bekezdését.
[36] Ld. a Kúria Kvk.V.37.466/2018/2. számú végzését.
[37] PETRIK: i. m. 309.
[38] Ld. az LB Kvk.III.37.247/2006/4., Kvk.I.37.259/2006/2. és Kvk.I.37.473/2009/74. számú végzéseit.
[39] Ld. az LB Kvk.III.37.477/2007/3. számú végzését.
[40] KÚRIA, A választási és népszavazási eljárásokkal kapcsolatos jogorvoslat tárgyában létrejött Joggyakorlat-elemző Csoport. Összefoglaló vélemény. Budapest, 2018. január. 209.
[41] Uo. 206.
[42] A Kúria végzésének meghozatala óta elfogadott, az egyes választásokkal kapcsolatos törvények módosításáról szóló 2018. évi XXXVI. törvény 79. §-a a közléssel kapcsolatos szabályozást egyértelműbbé tette.
[43] Ld. a Kúria Kvk.III.37.421/2018/8. számú végzését.
[44] Ld. a Kúria Kvk.III.37.421/2018/8. számú végzésének [14] bekezdését.
[45] SZILÁGYI Emese: A Kúria döntése a Kormány „STOP” plakátkampányáról. Jogesetek Magyarázata, 2018/3–4. 55.
[46] VARGA István (szerk.): A polgári nemperes eljárások joga. Budapest, ELTE Eötvös Kiadó, 2013. 50.
Közigazgatási eljárás, Közigazgatási per

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Városi Bíróság Az Ön közelében - Cylex Magyarország
FőoldalCYLEX Ajánlatkérés Bejelentkezés RegisztrációCégkeresőCégkeresőKözigazgatás & Szervezetek Bíróság Városi Bíróság az Ön tartózkodási helyének közelébenKeressen a közelében található Városi Bíróság tartózkodási helyének megosztásával, vagy a cím, város, állam vagy az irányítószám megadásával. A tartózkodási hely megosztásaVagy197 találat Városi Bíróság46.9652019,18.9412098Dunaújvárosi Járásbíróság
Fejér, Városháza Tér 3.2400 Dunaújváros +36-25/411-822szekesfehervaritorvenyszek.birosag.hu... Bíróság46.5481151,19.0699840Kalocsai Járásbíróság
Bács-Kiskun, Szent István Király Út 46-48.6300 Kalocsa +36-78/510-640kecskemetitorvenyszek.birosag.hu... Bíróság46.5608612,20.6717568Orosházi Járásbíróság
Békés, Táncsics M. U. 10.5900 Orosháza +36-68/411-411gyulaitorvenyszek.birosag.hu... Bíróság47.5909646,19.3432864Gödöllői Járásbíróság
Pest, Tessedik Sámuel U. 6.2100 Gödöllő 28/515-240birosag.hu... Bíróság47.511635,19.099654Budakörnyéki Járásbíróság
Thököly Út 97-101.1145 Budapest XIV. Kerület, Zugló (1) 467 6200 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság47.1973900,18.4096360Székesfehérvári Járásbíróság
Pest, Kossuth Lajos U. 25.2300 Ráckeve (24) 523 200birosag.hu... Bíróság47.0898157,17.9142496Veszprémi Járásbíróság
Bajcsy-Zsilinszky U. 11.8200 Veszprém +36-88/590-220 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság48.2518543,20.6282944Kazincbarcikai Járásbíróság
Borsod-Abaúj-Zemplén, Fő Tér 41.3700 Kazincbarcika +36 48 510 740birosag.hu... Bíróság47.7926401,18.7407458Esztergomi Járásbíróság
Komárom-Esztergom, Széchenyi Tér 22.2500 Esztergom +36 33 312 988birosag.hu... Bíróság47.6526750,19.0718630Szentendrei Járásbíróság
Pest, Dózsa György U. 85.2000 Szentendre +36-26/311-118birosag.hu... Bíróság47.5330523,21.6236599Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
Hajdú-Bihar, Perényi U. 1.4026 Debrecen +36-52/521-555 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság47.9548524,21.7188037Nyíregyházi Járásbíróság
Szabolcs-Szatmár-Bereg, Bocskai Út 2.4400 Nyíregyháza +36-42/523-800 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság47.4620140,18.9374410Budaörsi Járásbíróság
Pest, Koszorú U. 2.2040 Budaörs (23) 420 218 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság46.4562086,16.9879189Nagykanizsai Járásbíróság
Zala, Erzsébet Tér 7.8800 Nagykanizsa 93/509-840 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság47.5894373,18.3974406Tatabányai Járásbíróság
Komárom-Esztergom, Előd Vezér Utca.17.2800 Tatabánya +36-34/513-070birosag.hu... Bíróság48.1062013,20.7787342Miskolci Járásbíróság
Borsod-Abaúj-Zemplén, Dózsa György Út 4.3542 Miskolc (46) 353 411 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság48.0764192,19.2895149Balassagyarmati Járásbíróság
Pest, Verseny U. 12.2120 Dunakeszi 27/341-099birosag.hu... Bíróság46.0772806,18.2282134Pécsi Járásbíróság
Baranya, Széchenyi Tér 14.7621 Pécs +36-72/522-150 ZárvaNyitvatartási időbirosag.hu... Bíróság1(current)23…Speciális keresés: Városi Bíróság Keresési szűrők Városi Bíróság keresése a közelembenKategóriák:Bíróság (197)Vállalatok melyek rendelkeznek...web (192)email (162)ellenőrzött adatok (4)Nyitvatartási idő (89)Vélemények (11)CYLEX TudakozóFiókkeresőImpresszumFelhasználási feltételekGyakran ismételt kérdésekJogi nyilatkozatKözösségi profilok Facebook

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
2/2019. számú BJE határozat | Kúria
2/2019. számú BJE határozat
az összbüntetési eljárás során alkalmazandó büntető anyagi jogi szabályokról
2/2019. BJE
A Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa a legfőbb ügyész és a Győri Ítélőtábla elnöke által előterjesztett indítványok alapján indult jogegységi eljárásban Budapesten, a 2019. június 3. napján megtartott ülésen meghozta a következő
Az összbüntetési eljárás során alkalmazandó büntető törvény meghatározásakor az alapítéletekkel elbírált bűncselekmények elkövetési ideje közömbös; annak van jelentősége, hogy az összbüntetésbe foglalás lehetősége mikor nyílt meg.
A legfőbb ügyész a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 33. § (1) bekezdés c) pontjának felhatalmazása alapján eljárva jogegységi eljárást kezdeményezett azzal összefüggésben, hogy az összbüntetési eljárást mely időpontban hatályos büntető anyagi jogszabályok alkalmazásával kell lefolytatni. Indítványában arra hivatkozott, hogy az ítélkezési gyakorlat a feltett kérdés tekintetében megosztott.
A Sárvári Járásbíróság 7.Bpk.228/2018/5. számú 2018. augusztus 15. napján kelt és a Szombathelyi Törvényszék Bpkf.422/2018/8. számú végzésével 2018. október 10. napján jogerős ítéletében hét olyan alapítéletet foglalt összbüntetésbe, melyek közül az első öt, valamint az utolsó kettő külön-külön már korábban összbüntetésbe foglalásra került. A két utolsó alapítélet 2013. július 1. napja után emelkedett jogerőre. A járásbíróság a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény hatálybalépéséhez kapcsolódó átmeneti rendelkezésekről és egyes törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXXIII. törvény 3. §-a alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről szóló 10/2018. (VII. 18.) AB határozat (a továbbiakban: Abh.) rendelkezésére figyelemmel – mely a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény hatálybalépéséhez kapcsolódó átmeneti rendelkezésekről és egyes törvények módosításáról szóló 2012. évi CCXXIII. törvény (a továbbiakban: Btkátm.) 3. §-át megsemmisítette – a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) 2. § (1) és (2) bekezdései alapján döntötte el, hogy melyik Btk. szabályai szerint járjon el. Ennek során a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (a továbbiakban: korábbi Btk.) alkalmazása mellett döntött, mert az lehetővé tette a többszörös összbüntetésbe foglalást, illetve módot adott arra, hogy a hosszabb büntetés mellett a rövidebb teljesen elenyésszen, így összességében enyhébb rendelkezéseket tartalmazott az elítéltre vonatkozóan.
A Szombathelyi Törvényszék a Bpkf.422/2018/8. számú végzésében megerősítette az elsőfokú bíróság álláspontját az ügyészi fellebbezéssel szemben, arra hivatkozással, hogy az Abh. azon túl, hogy megsemmisítette a Btkátm. 3. §-át, rögzítette azt is, hogy ezt követően az eljáró bíróságok a Btk. 2. § (1)-(2) bekezdései alapján eljárva hozhatnak döntést arról, hogy az adott összbüntetési vagy utólagos összbüntetési eljárásban a korábbi Btk. vagy a Btk. összbüntetési szabályai tartalmaznak-e enyhébb rendelkezéseket az elítéltre nézve. A törvényszék megállapította, hogy annak nincs jelentősége, hogy az összbüntetésbe foglalás iránti indítvánnyal érintett alapítéletek közül valamelyik a Btk. hatályba lépését, tehát 2013. július 1. napját követően emelkedett jogerőre, hiszen ellenkező esetben – amennyiben valamennyi alapítélet már 2013. július 1. napját megelőzően, tehát a korábbi Btk. hatálya alatt jogerős lett – a Btk. 2. § (1)-(2) bekezdésének alkalmazása, az időbeli hatály kérdése fel sem merülhet. Ebben az esetben a büntetéseket a korábbi Btk. összbüntetésre vonatkozó szabályai alapján kell összbüntetésbe foglalni. Önmagában tehát nem zárja ki a korábbi Btk. alkalmazásának lehetőségét az, ha valamelyik ítélet 2013. július 1. napját követően emelkedett jogerőre és a törvényszék álláspontja szerint az sem, ha a bűncselekmények elbírálásakor az alapügyben eljáró bíróság a Btk.-t alkalmazta.
Hasonló álláspontot fogalmazott meg a Szegedi Ítélőtábla Bpkf.I.16/2019/3. számú 2019. január 25. napján kelt és a Debreceni Ítélőtábla Bpkf.III.24/2019/4. számú 2019. február 21. napján kelt végzésében.
A Fővárosi Törvényszék 31.Bpk.1397/2018/2. számú 2018. december 5. napján kelt és a Fővárosi Ítélőtábla 16.Beüf.10.026/2019/3. számú végzésével 2019. január 30. napján jogerős határozatában a terhelt ismételt összbüntetésbe foglalásra irányuló kérelmét elutasította hat olyan alapítélet tekintetében, melyek közül az utóbbi négy 2013. július 1. napja után emelkedett jogerőre, az elkövetési idő azonban minden esetben a fenti időpont előtti. A törvényszék kifejtette, hogy összbüntetésbe foglalásnak azért nincs helye, mert a legkorábbi alapítélet kihirdetése és jogerőre emelkedése után került sor a többi öt alapítéletben elbírált bűncselekmények elkövetésére.
A Fővárosi Ítélőtábla 16.Beüf.10.026/2019/3. számú végzésében az elutasítás okait kiegészítette azzal, hogy az összbüntetési indítványok esetében mindig meg kell határozni az alkalmazandó büntető törvénykönyvet, ami az elítélt kérelmének elbírálásakor kizárólag a Btk. lehetett. Az ítélőtábla kifejtette, hogy az Abh. eredményeként nincs olyan törvény, ami az összbüntetési eljárásokban arra vonatkozólag adna útmutatást, hogy melyik büntető törvényt kell alkalmazni. Az Abh. indokolásának V. pontjában leírtakból pedig az következik, hogy a Btk. 2. §-át az összbüntetés esetén is teljeskörűen alkalmazni kell.
Az ítélőtábla jogi álláspontja szerint ugyanakkor a Btk. 2. §-ának alkalmazhatósága körében az összbüntetés intézményének az Abh. meghatározott jellegéből kell kiindulni, ezért a Btk. 2. §-ának rendelkezéseit csak annyiban kell alkalmazni, hogy a Btk. hatályba lépését követő átmeneti időszakban lehetőség van mind a korábbi Btk., mind a Btk. alkalmazására (BH 2000.184.).
Összbüntetés esetén azonban nem lehet a két büntető törvénykönyv között „mérlegeléssel” választani, nem vizsgálható az egyes büntető törvények közötti eltérés a jogkövetkezmények terheltre kedvezőbb, illetve kevésbé kedvező volta alapján, mert ilyen jogalkalmazói mérlegelésre csak a bűncselekmény elbírálása során, a bűnösség kérdésében való döntés és a jogkövetkezmények alkalmazása, illetve érvényesülése kérdésében lehetséges.
Az ítélőtábla szerint az összbüntetés lényegét tekintve tehát eljárási meghatározottságú, melyet az anyagi jog szabályai szerint is rendezni kellett a bíróság döntésének tartalmi kérdései tekintetében. Ez jut kifejezésre abban, hogy a büntetőeljárásról szóló 2017. évi XC. törvény (a továbbiakban: Be.) 837. és 839. §-a elkülönülten, különleges eljárásként szabályozza az összbüntetési eljárást.
Törvényi rendelkezés hiányában a joggyakorlat azt a rendező elvet alakította ki, hogy az összbüntetésbe foglalás lehetőségének a megnyílási ideje az irányadó annak a kérdésnek az eldöntésében, hogy az összbüntetés feltételeinek a megállapítása, illetve az összbüntetésbe foglalás során melyik büntető törvény rendelkezéseit kell alkalmazni (BH 2000.184. és BH 2000.135.).
Amennyiben tehát az utóbb hozott ügydöntő határozat a Btk. hatályba lépését, azaz 2013. július 1. napját követően emelkedett jogerőre, az összbüntetés lehetősége is ekkor nyílik meg, ezért az összbüntetés során a Btk. rendelkezéseit kell alkalmazni.
Hasonló álláspontot fejtett ki a Győri Ítélőtábla Bpkf.II.341/2018/6. számú 2018. november 28. napján kelt végzésében is.
A legfőbb ügyész a fenti ítéletekkel bemutatott eltérő gyakorlatok közül a Fővárosi Ítélőtábla 16.Beüf.10.026/2019/3. számú, valamint a Győri Ítélőtábla Bpkf.II.341/2018/6. számú határozatában kifejtett állásponttal értett egyet és arra tett indítványt, hogy a jogegységi tanács mondja ki a következőket:
Az összbüntetési eljárásban nem bűncselekmények elbírálására, illetve büntetéskiszabásra kerül sor, ezért a Btk. 2. §-ában foglaltak nem bírnak jelentőséggel.
Amennyiben az érintett alapítéletek mindegyike 2013. július 1. napját megelőzően jogerőre emelkedett és a szabadságvesztés tekintetében végrehajthatóvá vált, úgy a korábbi Btk. összbüntetésre vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni. Amennyiben legalább egy alapítélet 2013. július 1. napja után emelkedett jogerőre, vagy vált a szabadságvesztés tekintetében végrehajthatóvá, úgy a Btk. szabályait kell követni.
A legfőbb ügyész képviselője a jogegységi tanács ülésén az indítványt változatlan tartalommal tartotta fenn, és az abban foglaltaknak megfelelő határozat meghozatalát kérte. A legfőbb ügyész az indítvány indokait szóban azzal egészítette ki, hogy a Btkátm. 3. §-ának az Alkotmánybíróság általi megsemmisítését követően a korábban évtizedeken keresztül alkalmazott bírósági gyakorlathoz kell visszatérni, aminek lényege, hogy az összbüntetési szabályok változása esetén az összbüntetésbe foglalás lehetőségének megnyílásakor hatályos büntető törvényt kell alkalmazni, ami nem pusztán a határozat jogerőre emelkedését, hanem annak végrehajthatóvá válását is jelenti. Így tehát, ha jogerős határozat felfüggesztett szabadságvesztés kiszabásáról rendelkezik, akkor nem a jogerőre emelkedésének időpontjában hatályos, hanem a büntetés utólagos végrehajtásának elrendelésekor hatályos büntető törvénynek van jelentősége.
A Győri Ítélőtábla elnöke a Bszi. 33. § (1) bekezdés a) pontjának felhatalmazása alapján, ugyanebben a kérdésben, ugyancsak a joggyakorlat megosztottságára hivatkozással szintén jogegységi eljárást kezdeményezett.
Indítványában ugyancsak arra utalt, hogy az Alkotmánybíróságnak az összbüntetési határozatok alkotmányossági vizsgálatának körében meghozott határozatai miatt az országban eltérő jogértelmezési gyakorlatok alakultak ki az ítélőtáblákon. Ellentétes a gyakorlat abban, hogy ha a 2013. július 1. előtt elkövetett cselekményeket elbíráló ítéletek közül az utolsó a Btk. hatályba lépése után emelkedett jogerőre, az összbüntetésbe foglalás során az időbeli hatálynak van-e szerepe; és a korábbi Btk. szabályai alkalmazhatók, illetve alkalmazandók-e, vagy a Btk. szabályai vonatkoznak az összbüntetésbe foglalásra. Az Alkotmánybírósági döntés nyomán eltérő a gyakorlat abban, hogy az ítéletek jogerőre emelkedése, vagy a bűncselekmények elkövetési ideje a meghatározó az alkalmazandó büntető törvénykönyv, és ebből következően a 2013. július 1. előtti vagy ez utáni összbüntetési szabályok megválasztásának.
Az indítványozó az ellentétes gyakorlatot ugyancsak több ellentétes tartalmú, jogerős bírósági határozattal támasztotta alá.
A Szegedi Ítélőtábla, valamint a Debreceni Ítélőtábla III. tanácsának gyakorlata szerint a Btk. 2. §-a szerinti törvényválasztás az összbüntetési eljárás során is elvégzendő, és annak szempontjából az elbírált bűncselekmények elkövetési ideje bír jelentőséggel.
A Szegedi Ítélőtábla a Bpkf.III.674/2018/4. számú határozatában kifejtette, hogy az Alkotmánybíróság 2018. november 20. napján meghozott határozataiban kifejezésre juttatta, hogy amennyiben az összbüntetésbe foglalási indítvánnyal érintett bármelyik alapítélet által elbírált cselekmény elkövetési ideje 2013. július 1. napját megelőző időszakra esik és az összbüntetésbe foglalás egyéb törvényi feltételei fennállnak, a Btk. 2. §-a alapján felmerül a korábbi Btk. alkalmazásának lehetősége, vagyis a bíróságok az összbüntetésbe foglalás során kötelesek lefolytatni a Btk. 2. §-a szerinti vizsgálatot.
A Debreceni Ítélőtábla a Bpkf.III.676/2018/5. számú végzésében ugyancsak arra az álláspontra helyezkedett, miszerint a megsemmisítést nem lehet másként értelmezni, minthogy nem az összbüntetésbe foglalandó ítéletek jogereje határozza meg azt, hogy melyik Büntető Törvénykönyv összbüntetésre vonatkozó szabályait kell alkalmazni. Az összevetési alap most már kizárólag az alapítéletekkel elbírált bűncselekmények elkövetési ideje lehet. A kérdés eldöntésénél tehát kizárólag a már jogerősen elbírált bűncselekmények elkövetési idejének van jelentősége, valamint a korábbi Btk. 92-96., illetve a Btk. 93-96. §-ai összevetésének.
Ezzel szemben a Debreceni Ítélőtábla II. tanácsának, valamint a Győri Ítélőtábla és a Fővárosi Ítélőtábla gyakorlata szerint az összbüntetési eljárásban alkalmazandó anyagi jogszabályok megválasztása során az összbüntetésre okot adó ítélet jogerőre emelkedésének időpontja a meghatározó.
A Debreceni Ítélőtábla a Bpkf.II.19/2019/3. számú határozatában foglaltak szerint a Btkátm. 3. §-ának megsemmisítése nem változtat azon, hogy az összbüntetésbe foglaláskor továbbra is az eljárás lefolytatása idején hatályos jogszabályt kell alkalmazni. Amennyiben az utóbb hozott ügydöntő határozat 2013. július 1. napját követően emelkedett jogerőre, az összbüntetésbe foglalás lehetősége is 2013. július 1. napját követően nyílt meg. Az összbüntetésbe foglalás során ezért a 2013. július 1. napjától hatályos Btk. szabályait – a 93-96. §-ait – kell alkalmazni. A Btk. 2. §-ának ehhez képest nincs jelentősége. Az összbüntetésbe foglalandó alapítéletekben szereplő cselekményeket már elbírálták, a kiszabott büntetések összbüntetésbe foglalásakor az elkövetéskori jogi helyzethez nem lehet visszatérni. Ennek megfelelően nem szükséges a korábbi Btk., illetve a Btk. az összbüntetésbe foglalásra vonatkozó szabályainak összevetése.
A Fővárosi Ítélőtábla 6.Kbkf.10.005/2019/4. számú határozatában foglaltak szerint az összbüntetési eljárás valamennyi alapítélet jogerőre emelkedését feltételezi úgy a korábbi, mint a jelenleg hatályos Btk. szabályai szerint. Az összbüntetési ítélet hozatala során az eljáró bíróság az alapítéletek jogerős rendelkezéseihez kötve van, ez utóbbiak – az alapítéletek anyagi jogerőre emelkedése folytán – az összbüntetési eljárásban, mint különleges eljárásban nem változtathatóak meg. A Btk. 2. §-ban meghatározott időbeli hatály, mint az elkövetéskori és az elbíráláskori Btk. közüli választás szükségességének kérdése szűk értelemben a büntetőjogi főkérdés jogerős elbírálásáig jöhet szóba.
A Győri Ítélőtábla a Bpkf.II.341/2018/5. számú végzésében utalt arra, hogy az Alkotmánybíróság korábbi határozatai kimondták, hogy az összbüntetésbe foglalás egy járulékos jogintézmény, amelynek alkalmazása deklaratív bírói tevékenység, mindebből következően az összbüntetési eljárás során a bíróság nem is kerülhet abba a helyzetbe, amikor a nullum crimen sine lege és annak társelvei szóba kerülnének (ABH 2011., 1864., 1870.). Az összbüntetés szükségessége legkorábban kizárólag abban az időpontban merülhet fel, amelyben jogerőre emelkedik a terhelttel szemben a legalább második, az összbüntetési feltételeknek mindenben megfelelő jogerős ítélet, és így arra a következtetésre jutott, miszerint az összbüntetési szabályok is legkorábban a legalább másodikként meghozott marasztaló, végrehajtandó szabadságvesztést kiszabó ítélet jogerőre emelkedésének időpontjától alkalmazhatóak.
A Győri Ítélőtábla Bpkf.I.393/2018/5. számú végzésében ugyancsak arra az álláspontra helyezkedett, hogy az összbüntetésbe foglalás során továbbra is az összbüntetési eljárás lefolytatása idején hatályban lévő jogszabályt kell alkalmazni, és így az összbüntetési határozat meghozatala során az időbeli hatály vizsgálatának kérdésében nem az egyes alapítéletekkel elbírált bűncselekmények elkövetési ideje, hanem az alapítéletek jogerőre emelkedése bír relevanciával.
A Győri Ítélőtábla elnöke a jogegységi tanács ülésén az írásbeli indítványát maradéktalanul fenntartotta. Rámutatott arra, miszerint az Alkotmánybíróság az Abh. [79] bekezdésében kimondta, hogy a bíróságok a Btk. 2. §-a alapján hozhatnak döntést arról, hogy az adott összbüntetési vagy utólagos összbüntetési eljárásban a korábbi Btk. vagy a Btk. összbüntetési szabályai tartalmaznak-e enyhébb rendelkezéseket az elítéltre nézve, és hogy erre figyelemmel melyik büntetőtörvény alkalmazandó; emellett utalt arra is, hogy a Btk. időbeli hatályának értelmezése tekintetében a bírói gyakorlat alakította ki azt a szabályrendszert, amely megfelelő volt a korábbi időszakokban. A Btkátm. megsemmisített 3. §-a éppen azt a bírói gyakorlatot emelte a törvényi erő szintjére, amely szerint a határozatok jogerőre emelkedésének időpontja a meghatározó az összbüntetési eljárásban.
Kiemelte, hogy a Btk. 2. §-a a cselekmény elbírálásáról rendelkezik, az összbüntetési eljárás lefolytatása során pedig nem a cselekmény elbírálása történik meg, hanem a bíróság a büntetést alakítja akként, mintha azt egy eljárásban szabták volna ki. Ha a bűncselekményt már egyszer elbírálták, a jogerőre emelkedés után újabb elbírálás már fogalmilag nem lehetséges.
A Bszi. 33. § (1) bekezdés a), illetve c) pontja szerint pedig a jogegységi eljárást le kell folytatni, ha azt az ítélőtábla elnöke, vagy a legfőbb ügyész indítványozza.
Ezért a Kúria jogegységi tanácsa a Győri Ítélőtábla elnökének, valamint a legfőbb ügyész – képviselője által az ülésen fenntartott – indítványa alapján, a jogegységi döntés meghozatalát az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében szükségesnek tartva, az eljárást – a Be. 670. § (1) bekezdésére figyelemmel a Bszi. 34-41. §-ai alapján eljárva – lefolytatta.
Korábbi Btk. (hatályát vesztette 2013. június 30. napján):
2. § (1) A bűncselekményt – a (2) -(3) bekezdésben foglalt kivételekkel – az elkövetése idején hatályban lévő büntető törvény szerint kell elbírálni.
93. § (1) Ha az elkövetőt több, határozott ideig tartó szabadságvesztésre ítélik, a jogerősen kiszabott büntetéseket – törvényben meghatározottak szerint – összbüntetésbe kell foglalni, ha az elkövető valamennyi bűncselekményt a legkorábbi elsőfokú ügydöntő határozat kihirdetését megelőzően követte el.
Btkátm. (megsemmisítette az Alkotmánybíróság az Abh.-val):
3. § Ha az összbüntetésbe foglalandó ítéletek közül legalább egy a Btk. hatálybalépését követően emelkedett jogerőre, a Btk. 93-96. §-át kell alkalmazni.
Az összbüntetési eljárás során alkalmazandó anyagi jogszabály kérdése – ahogy arra a Győri Ítélőtábla elnöke is utalt – az Abh. és azzal összefüggésben egyes bírói határozatok megsemmisítését alkotmányjogi panaszok alapján utóbb meghozott egyedi alkotmánybírósági határozatok [3360/2018. (XI. 28.) AB, 3361/2018. (XI. 28.) AB, 3362/2018. (XI. 28.) AB, 3368/2018. (XI. 28.) AB határozatok] nyomán vált vitatottá, az indítványokban bemutatott megosztott bírói gyakorlat ezt követően alakult ki.
Az Alkotmánybíróság az Abh.-ban azt állapította meg, hogy a Btkátm. 3. §-a alaptörvény-ellenes, és ezért azt megsemmisítette. Egyúttal a Fővárosi Ítélőtábla 3.Bpkf.10.174/2015/3. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasította, egyebekben pedig az alkotmányjogi panaszt visszautasította.
Az Alkotmánybíróság egyes további – fent említett – határozataiban különböző, ugyancsak összbüntetés tárgyában hozott egyedi bírói határozatok megsemmisítését célzó alkotmányjogi panaszokat utasított el, valamennyi esetben rámutatva azonban arra, hogy az azokban sérelmezett panaszok a Btkátm. 3. §-ának megsemmisítését követően a Be. 840. §-a szerinti utólagos összbüntetési eljárásban orvosolhatók.
Az Alkotmánybíróság már az Abh.-ban is utalt arra, hogy a korábbi Btk. és a Btk. összbüntetési szabályainak, valamint azokkal összefüggésben a Btk. 2. § (1)-(2) bekezdése rendelkezéseinek az értelmezése az eljáró bíróság(ok), valamint – meghatározott esetben, így különösen a bírósági joggyakorlat egységének biztosítása érdekében – a Kúria feladata.
Ekként a jogegységi eljárásban eldöntendő kérdés az összbüntetési (és utólagos összbüntetési) eljárásokban a Btkátm. 3. §-ának megsemmisítését követően alkalmazandó büntető törvény.
A Kúria előrebocsátja, hogy már több határozatában rámutatott arra, miszerint az Alkotmánybíróság határozatai nem normatív hatályúak. Az Alkotmánybíróság és a Kúria viszonya törvény által rendezett. A Be. 649. § (3) bekezdése alapján felülvizsgálatnak van helye, ha az Alkotmánybíróság a jogerős ügydöntő határozattal befejezett büntetőeljárás felülvizsgálatát rendelte el. Az Alkotmánybíróság – alkotmányjogi panasz alapján, az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény rendelkezései szerint – bármely bíróság, így a Kúria határozatát is megsemmisítheti; ez esetben megismételt eljárás válhat szükségessé. Emellett a Kúria jogot alkalmaz, melyet az Alkotmánybíróság határozatai alakítanak; jelen esetben pedig ez a helyzet. Más esetekben azonban az alkotmánybírósági határozatnak nincs a Kúria eljárására közvetlen hatálya (Bfv.III.1.010/2018/47). Az Alaptörvény 24. § (1) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság az Alaptörvény védelmének legfőbb szerve; ennek megfelelően az Alaptörvény értelmezése az Alkotmánybíróság jogosultsága. A hatályos jog pedig az alkotmánybírósági határozat rendelkező része által és szerint módosult. Az Alkotmánybíróság maga is kimondta, hogy az alkotmánybírósági határozat rendelkező részébe foglalt alkotmányos követelmény kötelező a bíróságokra, attól eltérő jelentést nem tulajdoníthatnak az adott jogszabályi rendelkezésnek [25/2017. (X. 17.) AB határozat indokolása [24] bekezdés utolsó mondata]. A bíróság nem teheti meg tehát azt, hogy hatályos jogszabályi rendelkezést figyelmen kívül hagyva, az alkotmánybírósági határozat indokolásának saját maga általi értelmezésére hivatkozva nem alkalmazza a hatályos jogot (Bt.III.1.907/2017/16.).
A kérdés tehát a Btk. hatályba lépésével összefüggésben kizárólag akként merül fel, hogy a Btkátm. 3. §-ának megsemmisítését követően, a hatályos joganyag alapján, az összbüntetési eljárás során a korábbi Btk., avagy a Btk. összbüntetésre vonatkozó rendelkezéseit kell-e alkalmazni akkor, ha az összbüntetéssel érintett alapítéletek 2013. július 1. napja előtt, illetve az után elkövetett bűncselekményeket is elbírálnak. Ennek kapcsán pedig eldöntendő kérdés az is, hogy az összbüntetési eljárásban alkalmazandó anyagi jogi rendelkezések megválasztása során az alapítéletek jogerőre emelkedésének, vagy az alapítéletekkel elbírált bűncselekmények elkövetési idejének van-e jelentősége.
Az indítványokban feltett kérdés eldöntése érdekében a Kúria elsőként áttekintette a magyar jogban az összbüntetés jogintézményének történeti fejlődését (mellőzi ugyanakkor az ún. nem „quasi halmazatos” összbüntetés intézményének vizsgálatát, az ugyanis 1999. március 1. napja óta nem része a magyar jogrendnek, így az indítványokban feltett kérdésben is közömbös).
Az 1878. évi V. törvény (az ún. Csemegi-kódex) az összbüntetés fogalmát alapvetően a mai halmazati büntetésnek megfelelő értelemben használta és szabályozta; a 104. § azonban akként rendelkezett, hogy a jelen fejezetben foglalt határozatok akkor is alkalmazandók:
Ehhez kapcsolódóan a bűnvádi perrendtartásról szóló 1896. évi XXXIII. törvénycikk 517-518. §-ai a „jogerős itéletekkel megállapitott több szabadságvesztés-büntetés végrehajtása” címszó alatt határozták meg a követendő eljárást, a szabályozás azonban tartalmilag anyagi jogi elemeket is magában foglalt. Ezek közül ki kell emelni az 518. § azon rendelkezéseit, miszerint „az ... összbüntetés meghatározása egyedül az előbbi itéletekkel kimondott büntetések tartama és sulyosságuk aránya alapján történik. Sulyositó vagy enyhitő körülmények többé nem vehetők figyelembe”.
A Csemegi kódexet az általános rész tekintetében felváltó 1950. évi II. törvény a büntetőtörvénykönyv általános részéről (Btá.) a tárgyalt jogintézményt utólagos összbüntetésbe foglalásnak nevezte, és az 59. §-ában szabályozta (az összbüntetés fogalma e törvényben is a halmazati büntetésnek felelt meg az 57. § rendelkezései szerint).
A törvény 59. § (2) bekezdése kimondta, hogy az összbüntetést a jogerős ítéletekkel kiszabott büntetések tartamának figyelembevételével kell kiszabni.
A törvényhez fűzött indokolás rámutatott, hogy „az 57. § alkalmazásának az az előfeltétele, hogy az elkövető több bűncselekménye egyszerre kerüljön elbírálás alá. Ez azonban sokszor nem történik, illetőleg nem történhetik meg; ilyenkor tehát az elkövetőre külön-külön szabják ki az egyes eljárások során a büntetést. Minthogy azonban azok az okok, amelyek összbüntetés alkalmazását teszik szükségessé, ilyenkor is fennállanak, a külön-külön kiszabott jogerős börtönbüntetéseket az 59. § értelmében utólag kell összbüntetésbe foglalni. ...Az utólagos összbüntetés kiszabásánál természetesen nem jöhetnek többé figyelembe az elkövetett cselekményekre a törvényben megállapított büntetések, hanem a jogerős ítéletekkel kiszabott büntetések tartama az irányadó. ...Az 59. § (2) bekezdése tehát ugyanabba a helyzetbe kívánja hozni azt az elítéltet, akire külön-külön ítéletekkel szabtak ki büntetést, mint azt, akinek több bűncselekményét egyszerre bírálták el, mert kívánatos, hogy az elítélt helyzete lehetőleg ne függjön attól, hogy valamennyi cselekményét egy eljárás keretében bírálták-e el vagy sem”.
A Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló 1961. évi V. törvény az összbüntetés fogalmát már a mai értelmében alkalmazza. A törvény 73. § (2) bekezdése úgy szól, miszerint az összbüntetést az egyes ítéletekben kiszabott büntetések alapulvételével kell megállapítani.
A korábbi Btk. 92. § (1) bekezdésének zárófordulata, valamint a Btk. 93. § (1) bekezdése ugyancsak akként rendelkezik, hogy – határozott ideig tartó szabadságvesztések esetén – a jogerősen kiszabott büntetéseket kell összbüntetésbe foglalni, ugyanakkor az összbüntetési eljárás során alkalmazandó jogszabály tekintetében kifejezett törvényi rendelkezést a bemutatott törvények egyike sem tartalmaz.
A Kúria jogelődje, a Legfelsőbb Bíróság az összbüntetéshez kapcsolódó értelmezési kérdéseket többször vizsgálta.
A 151. számú BK állásfoglalás az összbüntetés során alkalmazandó anyagi jogszabály kérdésére nem tért ki. Ugyanakkor kifejtette az alábbiakat:
Az összbüntetés a Btk. V. Fejezetében, a büntetés kiszabására vonatkozó rendelkezések körében van elhelyezve, ez azonban nem jelenti azt, hogy az összbüntetésbe foglalás során a Btk. 83. §-ában foglalt büntetéskiszabási elvek alkalmazhatók lennének. Az összbüntetésbe foglalás során a bűncselekmény és az elkövető társadalomra veszélyessége, a bűnösség foka, továbbá az egyéb enyhítő és súlyosító körülmények nem vizsgálhatók, az alapítéletekben kiszabott büntetések újraértékelése kizárt, úgyszintén nem vehetők figyelembe az alapítéletek jogerőre emelkedése óta a terhelt személyi körülményeiben bekövetkezett változások sem. A törvény az összbüntetésre vonatkozóan nem is büntetéskiszabásról, hanem az összbüntetés tartamának „megállapításáról” rendelkezik.
A 3/2002. BJE az indítványokban feltett kérdés kapcsán közvetlen álláspontot ugyancsak nem tartalmaz. A jogegységi határozat I/3/c. pontja ugyanakkor rögzíti, hogy az összbüntetésbe foglalás feltételeinek az elsőfokú összbüntetési ítélet meghozatalának időpontjában kell fennállniuk. Ezt azonban nem az alkalmazandó jogszabály, hanem a szabadságvesztések végrehajtandósága – mint az összbüntetésbe foglalás egyik anyagi jogi feltétele kapcsán – állapította meg, és azzal kapcsolatosan csupán arra mutatott rá, miszerint nincs jelentősége annak, ha az összbüntetési ítélet felülbírálatának vagy jogerőre emelkedésének időpontjáig az elkövető az egyik alapügyben kiszabott büntetését már teljesen kiállotta.
Az összbüntetés kapcsán évszázados, töretlen bírói gyakorlat alakult ki, melyek az alábbi közzétett döntésekben öltenek testet.
787. A különböző jogerős ítéletekkel kiszabott büntetéseknek utólag egy összbüntetésbe foglalása, illetőleg egyesítése tárgyában hozott ítélet a bűnösség kérdésére ki nem terjed (7275. szám, Grill-féle Döntvénytár XI. kötet, 1904.).
465. Összbüntetés külön ítéletek alapján csak a jogerő beállta után lehetséges (2748. szám, Grill-féle Döntvénytár XV. kötet, 1908.).
540. Az összbüntetés meghatározása egyedül az előbbi ítéletekkel kimondott büntetések tartama és súlyosságuk aránya alapján történik, a súlyosító vagy enyhítő körülmények többé nem vehetők figyelembe (K.III.8128/1928., Grill-féle Döntvénytár XXII. kötet 1928-1929.).
496. Az összbüntetés kiszabásánál a súlyosító vagy enyhítő körülmények már nem vehetők többé figyelembe, hanem az összbüntetés meghatározása meghatározása egyedül az előbbi ítéletekkel kimondott büntetések tartama és súlyosságuk aránya alapján történik (B.III.5287/1931., Grill-féle Döntvénytár XXV. kötet 1931-1932.).
445. Összbüntetésbe csak jogerős és még ki nem töltött büntetések foglalhatók (B.I.2621/1934., Grill-féle Döntvénytár XXXVIII. kötet 1933-1934.).
Az összbüntetésbe foglalás előfeltételei aszerint vizsgálandók, hogy az alapítéletek mely időpontban emelkedtek jogerőre (BH 2000.135.).
Ha az elítélttel szemben hozott, határozott időtartamú, végrehajtandó szabadságvesztést kiszabó alapítéletek 1999. március 1. napját megelőzően emelkedtek jogerőre, vagyis az összbüntetésbe foglalás lehetősége a jelzett időpont (1999. március 1. napja) előtt fennállt: ezt követően is a korábbi törvényi rendelkezéseknek megfelelően kell lefolytatni az összbüntetési eljárást abban az esetben is, ha az elítélések nem állnak egymással ún. quasi halmazati viszonyban (BH 2000.184.).
Mindezek áttekintése után a Kúria az alábbi álláspontra helyezkedett.
Az összbüntetésbe foglalás kapcsán a Btk. 93. §(1) bekezdése – a töretlen történeti előzményekkel egyezően – a jogerősen kiszabott büntetésekről rendelkezik, nem pedig bűncselekményekről. Ebből következik, hogy az összbüntetésbe foglalás esetén a jogerős ítéletekből kell kiindulni. Azt, hogy ebben a különleges eljárásban nem a bűncselekmények elbírálása történik, a Btk. 94. §-ának megfogalmazása is egyértelművé teszi azáltal, hogy az összbüntetés tartamának a meghatározását írja elő, és nem a büntetéskiszabás kifejezést használja. Az összbüntetés szabályai ugyan a Btk. büntetéskiszabási fejezetében találhatók, és az is tény, hogy a bíróság az összbüntetésbe foglalást ítélettel mondja ki [Be. 839. § (5) bekezdés]. A törvény rendszertani értelmezése azonban nem lehet független, mi több, kifejezetten ellentétes a törvény nyelvtani értelmezésével. Ezért a jogintézmény tartalma alapján egyértelmű, hogy itt nem büntetéskiszabásról, tágabb értelemben: nem elbírálásról van szó.
A fent írt értelmezés jelenik meg a 3/2002. BJE határozat II/1. pontjában is, ami kiemelte, hogy az összbüntetésbe foglalás során a korábbi Btk. 83. §-ában foglalt büntetéskiszabási elvek nem alkalmazhatók. Az összbüntetési eljárásban nincs törvényes lehetőség a jogerős alapítéletekben eljáró bíróságok büntetéskiszabási értékelő tevékenységének teljes felülvizsgálatára. Így a bűncselekmény és az elkövető társadalomra veszélyessége, a bűnösség foka, továbbá az egyéb enyhítő és súlyosító körülmények nem vizsgálhatók, az alapítéletekben kiszabott büntetések újraértékelése kizárt. Nem vehetők figyelembe az alapítéletek jogerőre emelkedése óta a terhelt személyi körülményeiben bekövetkezett változások sem.
A jogegységi határozat I/3/c. pontja pedig azt rögzíti, hogy az összbüntetésbe foglalás feltételeinek az elsőfokú összbüntetési ítélet meghozatalának időpontjában kell fennállniuk. Ezzel összefüggésben ugyan csak azt a következtetést mondja ki, hogy a feltételek későbbi – az összbüntetési határozat jogerőre emelkedéséig – való megváltozása már közömbös; következik azonban ebből az is, hogy az összbüntetés feltételei tekintetében a korábbi – így akár az elkövetéskori – jogállapot is közömbös.
Megjegyzi a Kúria azt is, hogy annak ellenére, hogy a bíróság az összbüntetésbe foglalást ítélettel mondja ki, az összbüntetési határozat ügydöntő határozatnak sem tekinthető. A Be. 456. § (1) bekezdésének első mondata szerint a bíróság jogerős ügydöntő határozata végleges, mindenkire kötelező döntést tartalmaz a vádról, illetve a terhelt büntetőjogi felelősségéről, a büntetőjogi következményekről vagy ezek hiányáról; az összbüntetési ítélet azonban ilyen tartalmat nem hordoz.
Az összbüntetésbe foglalás büntetéskiszabás körén kívül eső jellegét erősíti, hogy annak szabályai a különleges eljárások (Be. Huszonegyedik Rész) között találhatók. Emellett az összbüntetési eljárás jogorvoslati rendszere is eltér az alapeljárástól. Összbüntetés esetén utólagos összbüntetési eljárás révén lehet korrigálni a törvénysértéseket, egyéb rendkívüli jogorvoslati eszközök nem állnak rendelkezésre.
Az összbüntetési eljárásban nem bűncselekmények elbírálására, illetve büntetéskiszabásra kerül sor; az eljárás egyetlen célja az elítélt olyan helyzetbe hozatala, mintha valamennyi bűncselekményét egy eljárásban bírálták volna el, és vele szemben halmazati büntetést szabtak volna ki. Ennek során azonban kizárólag a jogerős ítéletben kiszabott büntetések mértékéből kell kiindulni; az összbüntetési eljárás során még az is figyelmen kívül marad, ha az alapítéletekben elbírált bűncselekmények valamelyike az összbüntetésbe foglaláskor – a jogerős (alap)ítélet és az összbüntetési ítélet meghozatala közötti időszakban történt törvényváltozás folytán – enyhébben minősül, avagy már nem is bűncselekmény. Nyilvánvaló, hogy a jogerős ítéletben foglalt minősítések megváltoztatására, vagy a terhelt felmentésére az összbüntetésben nem kerülhet sor, és mivel a büntetéskiszabási körülmények sem értékelhetők újra, úgy az összbüntetésbe foglalás során nem „elbírálásról” van szó. Az összbüntetés tehát intézményi, és nem valóságot értékelő jellegű. Következésképp a Btk. 2. §-ában foglaltak – az elkövetés idejének és az összbüntetés megnyíltának időpontja viszonylatában – nem bírnak jelentőséggel; ez az összbüntetés tekintetében már csak azért is közömbös időszak, mert az elkövetés, illetőleg az alapítélet meghozatalakor még az sem tudható, hogy lesz-e egyáltalán az adott terhelt esetében összbüntetésre okot adó joghelyzet. Ez legkorábban a második – az összbüntetés törvényi feltételeinek megfelelő – alapítélet jogerőre emelkedésének időpontjában vizsgálható és dönthető el.
A Btk. 2. §-ának alkalmazhatósága kapcsán hangsúlyozni kell azt is, hogy a büntető törvény időbeli hatályára vonatkozó rendelkezés alapján az elkövetéskori és az elbíráláskori jogi helyzetet kell összevetni. Az összbüntetésbe foglalandó alapítéletekkel érintett bűncselekményeket azonban már jogerősen elbírálták, és – mivel az elítélés alapjául szolgáló tényeket és körülményeket az összbüntetés nem érintheti – az alapítéletekben kiszabott büntetések összbüntetésbe foglalásakor az elkövetéskori joghelyzethez már nem lehet visszatérni.
Az összbüntetés szükségessége tehát legkorábban kizárólag abban az időpontban merülhet fel, amelyben jogerőre emelkedik és végrehajthatóvá válik a terhelttel szemben a legalább második, az összbüntetési feltételeknek – ideértve a Be. 839. § (3) bekezdésében írt eljárásjogi feltételt is – mindenben megfelelő ítélet. Értelemszerűen az összbüntetési szabályok is legkorábban a legalább másodikként meghozott marasztaló, végrehajtandó szabadságvesztést kiszabó ítélet jogerőre emelkedésének időpontjától alkalmazhatók.
Az összbüntetési eljárás során alkalmazandó büntető anyagi jog meghatározása szempontjából tehát annak van jelentősége, mikor nyílik meg az összbüntetésbe foglalás lehetősége. Az alapítéletekben elbírált bűncselekmények elkövetési ideje már csak azért sem lehet meghatározó, mert azok bíróság általi végleges, csak a bűnösséget, a jogi minősítést, valamint a büntetés nemét és mértékét illetően csak rendkívüli jogorvoslattal megváltoztatható elbírálása már egyszer – az érintett alapítélet jogerőre emelkedésekor – megtörtént.
Amennyiben tehát az érintett alapítéletek mindegyike 2013. július 1. napját megelőzően jogerőre emelkedett és a szabadságvesztés tekintetében végrehajthatóvá vált, úgy a korábbi Btk. összbüntetésre vonatkozó rendelkezéseit kell alkalmazni. Amennyiben legalább egy alapítélet 2013. július 1. napja után emelkedett jogerőre, vagy vált a szabadságvesztés tekintetében végrehajthatóvá, úgy a Btkátm. 3. §-ának megsemmisítését követően is a Btk. szabályait kell követni.
Irányadó ez akkor is, ha a Btk. hatályba lépését megelőzően kiszabott, eredetileg végrehajtásában próbaidőre felfüggesztett szabadságvesztés 2013. július 1. napját követően válik végrehajthatóvá [Btk. 93. § (3) bekezdése]. Az alapítélet jogerőre emelkedésének napja ugyan – értelemszerűen – ebben az esetben sem változik, és így az eredeti jogerő időpontjának alapul vételével kell elbírálni, hogy az újabb ítélettel elbírált bűncselekmény(ek) elkövetési ideje a korábbi jogerőt megelőzi-e; azonban az összbüntetés során a végrehajtás jogerős elrendelésének napján hatályos anyagi jogszabályokat kell alkalmazni, következésképp így az csak a hatályos Btk. rendelkezéseinek megfelelő más szabadságvesztéssel, és a hatályos Btk. szabályai szerint foglalható összbüntetésbe.
A Kúria a jogegységi eljárás tárgyára tekintettel áttekintette az összbüntetés kapcsán hozott jogegységi döntéseit, és röviden rámutat az alábbiakra.
A 3/2002. BJE határozat I/1. és I/2. pontjai továbbra is irányadók; az azokban foglaltakat immár törvényi szinten is azzal egyező tartalommal szabályozza a Btk. 93. § (2) bekezdés első fordulata, illetve (3) bekezdése.
A 3/2002. BJE határozat I/3. pontját ugyan a 2/2006. BJE határozat – a meghozatalakor hatályos korábbi Btk. 92. §-ának szövegezéséből kiindulva – nem tartotta fenn, azonban álláspontjának jogszabályi alapját már a korábbi Btk.-t 2009. január 12-i hatállyal módosító 2008. évi XCII. törvény 1. §-a ellenkező tartalommal töltötte ki, így az alkalmazhatatlanná vált. Ezt követően már a korábbi Btk. módosított 92. § (2) bekezdése, valamint a hatályos Btk. 93. § (2) bekezdés zárófordulata is egyaránt az összbüntetés feltételeként határozta, illetve határozza meg a büntetések folyamatos végrehajtását. Következésképp a 2/2006. BJE határozat nem, a 3/2002. BJE határozat említett pontja azonban továbbra is alkalmazandó.
Ugyancsak irányadó – értelemszerűen a jogszabályi változások figyelembevétele mellett – a 3/2002. BJE határozat II/1. alpontja, a II/2. alpontja pedig akként, hogy az összbüntetés tartamának legalább a legsúlyosabb büntetésnek és a rövidebb büntetés vagy büntetések egyharmad részének összegeként számított tartamot kell elérnie (Btk. 94. § második mondat első fordulata), a halmazati és az összbüntetés generális felső határa pedig huszonöt év (Btk. 36. § zárófordulata). Az ellentétes törvényi szabályozásra tekintettel nem alkalmazhatók a II/3. alpont harmadik és negyedik bekezdésében, valamint a II/5. alpontban foglaltak, változatlanul érvényes ugyanakkor a II/3. alpont első két bekezdésében és a II/4. alpontban írt jogértelmezés.
A jogegységi határozat III-IV-V. pontjai a megváltozott, de tartalmukban azonos törvényi szabályozás alapján túlnyomórészt – a III/3/a. alpont és a III/3/b. alpont második bekezdésében foglaltak kivételével – ugyancsak változatlanul irányadók.
A feltételes szabadságra bocsáthatóság azonban már nem a végrehajtási fokozathoz igazodik, hanem a Btk. 38. § (1) és (2) bekezdése alapján önálló rendelkezés tárgya, így arról az összbüntetési ítéletben is – a Btk. 95. § (3) bekezdés első mondata szerint – rendelkezni kell. Ezért a jogegységi határozat III/3/a. alpontja nem, a III/3/b. alpont második bekezdésében foglaltak pedig azzal a változtatással alkalmazhatók, hogy ha az összbüntetés valamennyi alapítéletében a bíróság a Btk. 38. § (3) bekezdése alapján a büntetés fele részének kitöltését követően engedélyezte a terhelt feltételes szabadságra bocsátását, de a büntetés tartama meghaladja az öt évet, a feltételes szabadságról az összbüntetésben is a Btk. 38. § (2) bekezdése alapján kell rendelkezni.
A fentiekre figyelemmel a Kúria az ítélkezési gyakorlat egységessége érdekében – a Bszi. 37. § (1) bekezdése szerinti ülésen eljárva – jogegységi döntést hozott a rendelkező rész szerint határozva.

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
IV/03392/2015
. IV/03392/2015
Első irat érkezett: 12/18/2015
Az ügy tárgya: a Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. számú végzése elleni alkotmányjogi panasz (perújítás elutasítása)
Előadó alkotmánybíróra szignálás napja: 02/17/2016
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Debreceni Ítélőtábla Bpi.III.404/2015/2. számú végzése és a Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó előadja, hogy perújítási kérelmet terjesztett elő, amely elutasításra került. Az elutasító döntést a Kúria helybenhagyta.
Az indítványozó álláspontja szerint a bíróság eljárása már a másodfokú eljárásban is tisztességtelen volt, mivel releváns bizonyítékokat nem vett figyelembe. Előadja továbbá, hogy új bizonyítékokat csatolt be a perújítási eljárásban, amelyeket az eljárt bíróság nem értékelt, nem vett figyelembe.
Erre tekintettel sérült az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes eljáráshoz való joga, és a XXIV. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes hatósági eljáráshoz való joga...
Debreceni Ítélőtábla Bpi.III.404/2015/2. számú végzése, Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. számú végzése
IV_3392_0_2015_inditvany.pdf
A határozat száma: 3142/2016. (VI. 29.) AB végzés
3142_2016 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. számú végzése, és a Debreceni Ítélőtábla Bpi.III.404/2015/2. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése iránti alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	Az indítványozó jogi képviselője útján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. számú végzése és a Debreceni Ítélőtábla Bpi.III.404/2015/2. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése iránt.
[3]	Az indítványozó alkotmányjogi panaszában előadta, hogy az ellene mint III. rendű terhelt ellen hivatali visszaélés bűntette és más bűncselekmények miatt folyamatban volt büntető ügyben perújítási indítványt terjesztett elő, amelyet azonban a Debreceni Ítélőtábla végzésével elutasított, és azt a Kúria helyben hagyta.
[4]	Az indítványozó – jogi képviselője útján – a végzések ellen alkotmányjogi panaszt terjesztett elő, mivel álláspontja szerint azok sértik az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését, XXVIII. cikk (1) bekezdését, valamint az E) cikk (3) bekezdését.
[6]	Az Abtv. 30. §-a értelmében az alkotmányjogi panaszt a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül lehet írásban benyújtani. A Kúria Bpkf.II.1412/2015/3. sorszámú végzését 2015. november 4-én kézbesítették, az alkotmányjogi panaszt közvetlenül az Alkotmánybíróságnak címezve 2015. december 15-én adták postára, amely 2015. december 18-án érkezett meg.
[7]	Az indítványozó az alapügy egyik terheltje, a sérelmezett végzésekkel elutasított perújítási indítvány benyújtója, érintettsége tehát fennáll. Jogorvoslati lehetőségeit kimerítette.
[8]	Az indítványozó megjelölte az Abtv. 27. §-át mint az Alkotmánybíróság hatáskörére vonatkozó jogszabályi rendelkezést, valamint az Alaptörvény több szakaszát. Ezek egy része tekintetében az alaptörvény-ellenességet állítva annak indokait is előadta az indítványozó, azonban további alaptörvényi rendelkezéseket is feltüntetett, amelyeket illetően a beadvány alkotmányossági érvelést nem tartalmaz. Indítványában ugyanakkor egyértelműen megjelölte, hogy mely bírósági végzések tekintetében kéri az alkotmánybírósági eljárás lefolytatását. Az indítvány az Abtv. 52. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek tehát részben megfelel.
[10]	Alkotmányjogi panaszában az indítványozó részben az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésére, és az E) cikk (3) bekezdésére hivatkozott. Azonban az Alkotmánybíróságnak következetes a gyakorlata a tekintetben, hogy alkotmányjogi panasz csak az Alaptörvényben biztosított alapjog sérelmének valószínűsítésére alapítható.
[11]	Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése tekintetében az abban megfogalmazott jogállamiság és jogbiztonság alkotmányos követelményére hivatkozásnak csak kivételesen, a visszaható hatályú jogalkotásra és a felkészülési idő hiányára alapított indítványok esetében van helye {3062/2012. (VII. 26.) AB határozat, Indokolás [171]}. Az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése nem jogot, hanem olyan jogelvet tartalmaz, amelynek egyedi érintett vonatkozásában fennálló sérelme önmagában nem valósulhat meg, így arra alkotmányjogi panasz nem alapítható {3315/2014. (XI. 21.) AB végzés, Indokolás [11]}. Alkotmányjogi panasz esetében az Alaptörvény B) cikkére mindezek alapján nem lehet alappal hivatkozni, mert az nem alapjogi rendelkezés {3195/2015. (X. 14.) AB határozat, Indokolás [29]; legutóbb összegezve: 3090/2016. (V. 12.) AB határozat, Indokolás [46]}.
[12]	Az Alaptörvény E) cikk (3) bekezdése szerint: „[a]z Európai Unió joga – a (2) bekezdés keretei között – megállapíthat általánosan kötelező magatartási szabályt.” E szövegezésből következik, hogy az szintén nem alapjogot tartalmaz, az abban foglaltak önmagukban, egyedi alapjogsérelem megalapozására nem szolgálhatnak, azért alkotmányjogi panasz alapjául – a fentiekre figyelemmel – nem hívható fel.
[13]	Jelen ügyben az indítványozó a bírósági végzéseket azért kifogásolta, mert szerinte a bíróságok nem megfelelően értékelték az általa becsatolt, feljavított minőségű hanganyagról készült szakértői véleményt, amely – álláspontja szerint – új bizonyítékként alapul kellett volna, hogy szolgáljon a perújítás megengedésének. A perújítás révén pedig azt kívánta elérni, hogy a bűnösségét megállapító ítéletben szereplő minősítést a bíróság változtassa meg.
[14]	Az indítványozó ugyanis úgy véli, hogy a bíróságok olyan bűncselekmény elkövetésében mondták ki bűnösnek, amelyet nem követett el, ezért a későbbiekben esetleges újabb cselekményei nyomán büntetőeljárás alá vonásakor visszaesőnek fog minősülni.
[15]	Álláspontja szerint a perújítást elutasító, és az azt helyben hagyó végzésekkel a bíróságok az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való jogát sértették meg.
[16]	A jelen alkotmányjogi panasszal támadott perújítási indítványt elutasító végzést (és az azt helyben hagyó kúriai végzést) az indítványozó azzal támadta, hogy a bíróságok nem értékelték új bizonyítékként az általa előterjesztett szakértői véleményt, mely azt bizonyította volna, hogy az eljárás nem volt tisztességes, szerinte kényszervallatás történt.
[17]	Az Ítélőtábla végzése szerint viszont a becsatolt szakértői vélemény egy korábban már előtárt hanganyag feljavított változata, mely már az alapügy másodfokú eljárása során is ismert volt, ezért új bizonyítéknak – a keltezése ellenére – nem tekinthető. Ezen túlmenően a perújítási indítvány nem jelölte meg, hogy az alapügyben feltárt tényállás mely része megdöntésére lennének alkalmasak a kifogások. Végezetül pedig a kényszervallatást illetően a fellebbviteli főügyészség tájékoztatása alapján hiányzik a bűncselekmény vonatkozásában született bírósági döntés. Mindezek alapján hozta meg elutasító végzését az Ítélőtábla, melyet a Kúria helyben hagyott.
[18]	Az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdése, valamint az Abtv. 27. §-a alapján az Alkotmánybíróságnak nem feladata a konkrét jogvitákban való ítélkezés, kizárólag arra van hatásköre, hogy alkotmányossági szempontból vizsgálja felül az eléje tárt bírói döntést, és amennyiben a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet észlel, azt kiküszöbölve, az alapjogi sérelmet orvosolja. A fentieket összegezve az indítványozó valójában nem a bíróságok sérelmezett végzéseinek alkotmányossági vizsgálatát kérte, hanem azt kívánta elérni, hogy a perújítás megengedhetősége tárgyában elfoglalt bírói álláspontot változtassa meg az Alkotmánybíróság. A perújítás megengedhetőségének kérdése azonban nem tekinthető érdemi döntésnek. Az indítványozó által elérni kívánt eredményt – a szerinte nem megalapozott – minősítés megváltoztatását közvetlenül nem váltja ki. Az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdése, valamint az Abtv. 27. §-a alapján azonban az Alkotmánybíróságnak amúgy sem feladata a konkrét ítélkezés, kizárólag arra van hatásköre, hogy alkotmányossági szempontból vizsgálja felül az eléje tárt bírói döntést, és kiküszöbölje az azt érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet {3315/2014. (XI. 21.) AB végzés, Indokolás [16]; 3014/2015. (I. 27.) AB végzés, Indokolás [14]; 3029/2013. (II. 12.) AB végzés, Indokolás [16]; 3027/2014. (II. 17.) AB végzés, Indokolás [20]; 3168/2013. (IX. 17.) AB végzés, Indokolás [13]; 3091/2013. (IV. 19.) AB végzés, Indokolás [12]}.
[19]	A fentieken túlmenően az indítványozó beadványában utalt az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésére, XXIV. cikk (1) bekezdésére, XV. cikk (1) bekezdésére, azonban ezek ismertetésén túl alkotmányossági érvelést nem adott elő. Hivatkozott még az Emberi Jogok Európai Egyezményére, valamint több az Európai Unió Bírósága által hozott eseti döntésre. Az indítvány ezen részeit illetően az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányossági érvelés hiánya miatt az Abtv. 52. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek a beadvány e részeiben nem felelt meg.
[20]	Fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a jelen ügyben nem merült fel olyan, a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, illetve alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, mely az alkotmányjogi panasz befogadását indokolta volna, ezért az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján, az 56. § (3) bekezdésére figyelemmel, valamint az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és h) pontjára tekintettel az alkotmányjogi panaszt visszautasította.
. 12/18/2015
. 3142/2016. (VI. 29.)

matches: Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria


text:
Kvótareferendum - Kúria: lehet népszavazást tartani - hir3.hu
2016.05.03. 10:08 | Szerző: MTI
A Kúria álláspontja szerint jogilag téves bármely kétoldalú nemzetközi szerződés és az európai uniós szerződések azonos tartalmú korlátként való megjelölése a népszavazási ügyeket illetően. A bíróság szerint jelentősége van annak, hogy a kérdés valójában az uniós jogot és nem a csatlakozási szerződéseket érinti. A Kúria határozatában azt írta, a kérdés "a magyar népszavazási szabályok szempontjából nem irányul sem a csatlakozási szerződés módosítására, sem többletfeltétel előírására az unió szervei által hozott döntések Magyarország általi végrehajtásához", így nem veti fel az Alaptörvény sérelmét sem.
Kúria rögzítette: az NVB által hitelesített kérdés a másodlagos uniós jog körébe tartozó tanácsi határozat általi intézkedés bevezetésére vonatkozik. Az uniós jogból, így a másodlagos jogforrásként elfogadott tanácsi határozatból eredő kötelezettségek és a nemzetközi szerződésből eredőek között nem vonható párhuzam - szögezték le, így a bíróság szerint a kérdés nem ütközik nemzetközi szerződésbe és így tiltott tárgykörbe.
A Kúria álláspontja alapján a "betelepítés" kifejezés olyannak tekinthető, amely kellőképpen pontosan határozza meg, hogy a tanácsi határozat által érintettek huzamosabb idejű elhelyezésére Magyarországon kerülne sor.
A Kúria megállapította azt is, hogy a feltett kérdés az egyértelműség követelményének megfelel, alkalmas arra, hogy a választópolgárok a kérdés lényegét megértsék. A bíróság szerint az "Európai Unió" kifejezés köztudomású szervezeti fogalmat takar, és így szervezeti gyűjtőfogalom, a kérdéssel összefüggésben az Európai Unió illetékes döntéshozatali szervét kell érteni rajta.
A magyar, illetve a nemzetközi jog a "betelepítés" kifejezés tartalmát nem írja le, új társadalmi jelenséghez kapcsolódó fogalomról van szó, ugyanakkor a népszavazás szempontjából "betelepítés" kifejezés értelmezhető tartalmat jelent, a választópolgár számára azt a helyzetet jeleníti meg, amikor nagy számban nem magyar állampolgárok tartós elhelyezésére kerülne sor Magyarország területén. A népszavazás kezdeményezője erről a helyzetről kívánja a választópolgárok véleményét kérni, így a kérdésben használt "betelepítés" kifejezés nem kifogásolható - írta a bíróság.

matches: Kúria bíróság Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria bíróság