text:
⭐és az önvédô jogállam eszközeirôl
és az önvédô jogállam eszközeirôl
Download "és az önvédô jogállam eszközeirôl"
1 Beszélgetés a társadalmi stresszrôl és az önvédô jogállam eszközeirôl Kossuth Klub, szeptember 9. Halmai Gábor: Akik rendszeresen látogatják a Társadalomtudományi Társaság rendezvényeit, tudják, hogy minden alkalommal egy-egy folyóirat kap bemutatkozási lehetőséget. A legtöbben egy már elkészült szám a szerzőit hívják meg a megjelent lap tartalmáról beszélgetni. A Fundamentum először 2008-ban szakított ezzel a hagyománnyal, és saját tizedik születésnapunk alkalmából beszélgetést szerveztünk ugyanitt az alapjogok helyzetéről a rendszerváltás óta, és ennek a szerkesztett szövegét közöltük azután a 2008/3 4. számunkban. Most ismét azzal a szándékkal hívtunk szakértőket, hogy az itt elhangzottak szerkesztést követően megjelenjenek a Fundamentum hasábjain. Mielőtt átadom a szót a meghívott hozzászólóknak, szólnék egy pár szót a témaválasztásról. Amikor a nyár elején a témáról döntöttünk, az volt az aktualitása, hogy a magyar parlament tárgyalta azt az alkotmánymódosító javaslatot, amely azzal a céllal egészítette volna ki az alaptörvényt, hogy a holokauszt tagadása és egyéb hasonló gyűlölködő tartamú beszédek büntetőjogi korlátozása alkotmányos felhatalmazást kapjon, és ezzel tulajdonképpen elejét lehessen venni azoknak az Alkotmánybíróság és a rendesbíróságok közötti értelmezési vitáknak, amelynek ma gyakorlatilag szinte ellehetetlenítik a gyűlöletbeszéd büntetőjogi szankcionálását. A javaslatot végül is a képviselők többsége megszavazta ugyan, de nem az alkotmánymódosításhoz szükséges kétharmados arányban. Ez volt valójában a beszélgetés apropója, de már akkor is sejtettük és az azóta eltelt idő is egyre inkább megerősített bennünket, hogy természetszerűen itt jóval szélesebb körű problémáról van szó, mint egyszerűen a holokauszttagadás és annak tiltása büntetőjogi eszközökkel. Szó van minden más gyűlöletbeszédről, illetve cselekedetről, amelyek valamilyen értelemben gyűlöletet szítanak, arra uszítanak, és egyáltalán: veszélyeztetik azt a demokratikus jogállamiságot, amely húsz éve benne foglaltatik alkotmányunkban. Ezért szeretném kiszélesíteni a témát, és nem kizárólag a holokauszttagadásról mint egy nagyon speciális büntetőjogi tényállásról beszélni. A szélesebb körű probléma megfogalmazásához hadd hívjam segítségül a Fundamentum egyik 2002-es számának szerzőjét, Sajó Andrást, a strasbourgi bíróság magyar bíráját, aki már hét évvel ezelőtt az önvédő jogállam intézményeinek hiányáról írt. Ennek a tanulmánynak az volt a mondanivalója, hogy még a magát leginkább biztonságban tudó jogállamoknak is fel kell készülniük azokra a veszélyekre, amelyek azok részéről fenyegetnek, akik nem barátai a jogállamiságnak. Az írásban Sajó egyébként a jogi és politológiai irodalomban a múlt század harmincas éveiben Karl Löwenstein által megfogalmazott militáns demokrácia felfogását melegítette föl, külön-külön tárgyalva az önvédelemnek a náci Németországban sajnálatos módon nem alkalmazott eszközeit, mint a véleménynyilvánítás szabadsága, az egyesülési és gyülekezési szabadság bizonyos esetekben szükséges korlátozása. Mindezt azért említem, mert azt gondolom, hogy néhány éve, nyilván nem könnyű pontosan meghatározni, hogy mióta, de talán az úgynevezett őszödi beszéd nyilvánosságra kerülése, vagyis 2006 augusztusa óta, Magyarország is rászorulna erre az önvédelemre. Mert miközben léteznek a jogállam intézményei, egyre gyakoribb gyakran utcai erőszak formájában is jelen van a jogállamiság fenyegetettsége. Ugyanakkor az elmúlt években nem sok minden történt, ezért Sajó figyelmeztetése ma is aktuális. A holokauszttagadás valóban csak a csúcsa a jégyhegynek, de hogy ki milyen szélesen kívánja ezt a problémát megközelíteni, azt természetesen az előadókra bízom, akiket röviden bemutatok. Simon Éva jogász, a Társaság a Szabadságjogokért (TASZ) képviseletében, akik elég markáns álláspontot képviselnek ebben a kérdésben. Karsai László történész, aki kutatóként évtizedek óta a holokauszttal foglalkozik, monográfiái, tanulmányai jelentek meg ebben a témában. Ő az egyetlen nem jogász, de azt gondolom, hogy a probléma sem kizárólag jogi, tehát indokolt ennek történeti vonatkozásairól is beszélni, és nyilván ő sincs elzárva attól, hogy ha jogi véleménye van, azt is fejtse ki. Bárd Károly a Közép-európai Egyetem tanára és rektorhelyettese, kriminalis- F U N DA M E N T U M / s z á m Interjú / 1032 ta, tehát ő elsősorban a kérdés magyar és nemzetközi büntetőjogi aspektusainak szakértője. Polgári Eszter szintén a Közép-európai Egyetem oktatója és mellesleg a Fundamentum egyik szerkesztője, aki éppen az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlatából írja doktori értekezését, így ő majd a strasbourgi esetjog felől közelít a kérdéshez. Lattmann Tamás az ELTE Jogi Karán dolgozik, nemzetközi közjogász. Első kérdésem, amelyet mindenki a maga szakterülete meg érdeklődése alapján értelmezhet, hogy valósnak tartják-e a jelenlegi magyar közállapotok általam vázolt jellemzését, amelyet egyébként Michel Rosenfeld amerikai alkotmányjogász persze nem kizárólag Magyarország vonatkozásában a társadalmi stressz állapotával írt le. Rosenfeld szerint a társadalmi stressz valamivel kevesebb, mint a társadalmi válság, mindenesetre olyan helyzet, amikor a társadalmi feszültségek olyan méreteket öltenek, amelyek kezelésében olykor az erőszak is szerepet játszik, és amely helyzetben a jognak meg kell találnia azokat az eszközöket, amelyeket egy normál jogállam működése talán nem igényel, legyenek azok jogalkotási vagy jogalkalmazási válaszok. A másik állításom pedig az, hogy a magyar jogalkotás és jogalkalmazás nincs felkészülve erre a helyzetre. Karsai László: Az első kérdésre a válaszom: igen. Én úgy érzem, hogy rendkívül polarizált a magyar társadalom, de nem 2006 óta, hanem én korábbra mennék vissza. Amikor a magyar parlamentben egy külügyminiszter [Jeszenszky Géza, MDF a szerk.] azt találta mondani, hogy csak a keresztény magyarok képviselik Magyarországot, azzal mindjárt kettévágta az országot, mert vannak vallástalanok, vannak mohamedánok is Magyarországon, hogy mást ne mondjak. Én innen, tehát től indítanám a magyar társadalom kettévágását hazátlan bitangokra és hazafiakra, népnemzetiekre, hígmagyarokra és mélymagyarokra. Azzal is egyetértek, hogy a magyar jogalkalmazók és jogalkotók nem nagyon brillíroznak, és akkor most nagyon finoman fejeztem ki magam. Egyetlenegy példával szeretném ezt alátámasztani. Nem nagyon ismert példáról, nem nagyon ismert emberről van szó: Rátz Erzsébetről, aki a két világháború közötti Magyarországon egy szélsőségesen antiszemita, szovjetellenes újságírónő volt. Ezért a tevékenységéért és amiatt, mert az édesapja, Rátz Jenő a náci megszállók harmadik miniszterelnök-jelöltje volt Imrédy Béla és Ruszkay Jenő után, két évre ítélte őt a népbíróság 1946-ban. Rátz Erzsébetet 1992-ben a Legfelsőbb Bíróság megfelelő kollégiuma rehabilitálta azon az alapon, hogy a vádak szerint, amelyekkel őt 1946-ban illették, egyébként az akkor hatályos népbírósági törvény alapján, tehát hogy háborúpárti és antiszemita cikkeket írt, ezek közül a vádak közül a Legfelsőbb Bíróság ítélete megállapította, hogy a háborús célokkal való azonosulás, tehát a szovjetellenes és háborúpárti, egyébként nácibarát cikkeknek az írása nem minősül 1992-ben bűncselekménynek. A Legfelsőbb Bíróság megfeledkezett a másik vádpontról, nevezetesen hogy Rátz Erzsébet ontotta magából az antiszemita cikkeket. Magam mindig is élesen elleneztem és tiltakoztam az ellen, hogy a holokauszt tagadását foglalják törvénybe, és szeretném leszögezni, hogy ezt teszem történészként és teszem a holokauszt egyik túlélője gyerekeként. De térjünk át Szálasira, mert valahol Szálasinál indul el ez az egész dolog. Szálasi Ferenc vezérkari őrnagyként március 1-jén vonult nyugállományba elejéig a kutya nem tudott róla, de tényleg senki nem ismerte, nem tudott eljutni a sajtónyilvánosságig, nemhogy az országos sajtóig, de még helyi újságokban sem tudott igazán megjelenni elején valami megváltozott. Kiadott néhány röplapot, amelyeket a jelen lévő fiatalkorúak kedvéért nem fogok idézni, mert olyanok vannak benne, hogy elpirul a nyomdafesték is, abban a magyar nép állapotáról szörnyűséges dolgokat írt le. Ekkor a Horthy-rendszer hatóságai két akciót indítottak. Egyrészt a sajtóban elkezdték származását, örmény, német, tót és egyéb származását fölemlegetni, megvádolták mindenfélével, megrágalmazták nagyon sok esetben, és elkezdték folyamatosan letartóztatni. Letartóztatni, majd szabadon engedni. Pereket akasztottak a nyakába például bevett vallásfelekezet elleni uszítás címén. Ekkor még 1937 tavaszán vagyunk. Szálasi örült ennek vagy szomorú volt? Kezdetben ennek borzasztóan örült, országosan híres lett, hatalmas mértékben megnőtt a nimbusza, nemcsak őt, hanem a barátait, elvtársait is letartóztatták, némelyiket egészen brutálisan megkínozták. 38-ban egy politikai perben mindenfajta érdemi bizonyíték nélkül három évre elítélik ben, a választásokon több mint hatszázötvenezer ember szavaz rájuk. Bethlen István volt az egyetlen, aki azt mondta, hogy nem lehet csak rendőri eszközökkel fellépni ezekkel a nézetekkel szemben, valami mást is csinálni kellene. Földosztás, kevesebb korrupció, a választások meg nem hamisítása, tiszta közélet. Ha most valaki úgy érzi, hogy most aktuálpolitizálok, akkor jól érzi. Miért nem lehet történészként helyeselni a holokauszt tagadását? Aki a cigány holokauszt tényeit tagadja, azt lecsukni. Teljesen egyetértek. Csukják le. Lőjék agyon. Ha valaki azt állítja, hogy a cigányokkal ugyanaz történt a második világháború ide- 104 / Interjú FUNDAMENTUM / szám3 jén, mint a zsidókkal, a jelenleg érvényes nyugat-európai szabályozás szerint holokausztbanalizálást követ el, tehát le kell csukni. Akkor engem lecsuknak azért, mert nem vagyok hajlandó harminc-, ötven-, vagy hetvenezer magyarországi cigány holokauszt áldozatról beszélni, főleg mert nagyságrenddel kevesebb áldozatot tartok valószínűbbnek. Engem holokauszttagadásért lecsuknak. A mellettem lévő cellában Bársony János fog ülni, mert azt mondja, szerintem tévesen, ez egy vélemény, amelyet én vitatok, de ő azt mondja, állítja, hogy ugyanaz történt a második világháborúban a cigányokkal, mint a zsidókkal. Ez holokausztbanalizálás. Le fogják csukni. Lengyelországban és Csehországban tilos a holokausztot tagadni és tilos a kommunisták bűneit tagadni. Mind a kettőt. A Fidesznek, úgy tudom, az volt a javaslata, hogy ne csak a holokausztot, hanem a kommunisták bűneit mentegetőket is büntetőjogilag felelősségre kell vonni. De a lengyel törvényben van még egy passzus: aki azt állítja, hogy Lengyelországban voltak náci, illetve kommunista kollaboránsok, azt is le kell csukni. Franciaországban 1990-ben fogadták el a Jean-Claude Gayssot-törvényt, amelynek alapján a holokauszt tagadását bűncselekménynek nyilvánították ban egy parlamenti vizsgálóbizottság alakult megvizsgálni a tizennyolc év eredményeit. Ennek a vizsgálóbizottságnak a ténykedését én nem ismerem, de azt biztosan ki lehet jelenteni, hogy Franciaországban az elmúlt tizennyolc év alatt nem lett kevesebb a jobboldali vagy a szélsőjobboldali. Franciaországban azóta megszavaztak egy törvényt, amely szerint tilos a rabszolga-kereskedelemnek a kétségbe vonása, tagadása, vagy annak bármilyen módon való banalizálása. Van egy történész, Olivier Pétré-Grenouilleau, aki ennek a törvénynek az alapján majdnem megütötte a bokáját, mert elismerve a fehérek felelősségét a rabszolga-kereskedelemben, beszélt a könyvében a feketéknek és az araboknak a rabszolga-kereskedelemben való részvételéről. Ma már Franciaországban törvény tiltja az 1915-ös örmény népirtás, az 1932-es ukrán népirtás, az 1793-as vendée-i népirtás tagadását, de van már törvény, amely tiltja a francia gyarmati politika mentegetését, banalizálását is. A francia törvényhozás lassan majdnem minden fontos történeti kérdésben állást foglal és megtiltja, hogy lényeges történeti kérdéseket banalizálni, illetve tagadni próbáljanak. Most készül Oroszországban egy törvény, amely börtönbüntetéssel sújtja azokat, akik a Szovjetunió második világháborús kül- és belpolitikáját bírálni merészelnék. Álláspontom szerint a bíróságok nem alkalmasak történeti kérdések eldöntésére. Ezt bízzuk a szaktörténészekre. Halmai Gábor: Mielőtt továbbadom a szót, csak annyit jegyeznék meg: ebből világos, hogy történészeket nem lehet a holokauszt tagadásáért felelősségre vonni, bár Faurisson francia professzort odahaza elítélték, és ezt az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága is helyénvalónak tartotta. De vajon mi legyen a nem történészekkel? Mint tudjuk, 2009 áprilisában a Budai Várban egy ellenzéki demonstráción többek között olyan táblákat emeltek a magasba a résztvevők, hogy Le a holokausztdogmával!, A Harmadik Birodalom visszavág, Az igazság szabaddá tesz!. Bárd Károly: A kérdésekre válaszolva kezdeném, aztán majd megkísérlem vázolni, hogy mi az, amit szerintem figyelembe kell venni annak eldöntésénél, hogy büntetessük-e a holokauszt tagadását. Úgy érzem, ma olyan időszakot élünk, amikor sokan igyekeznek kitapogatni, hogy hol húzódnak az alapjogok határai, meddig terjed a szólás szabadsága vagy a gyülekezési jog, mit tolerál a jogállam. Az elbizonytalanodásban, abban, hogy zűrzavar van, kétségkívül szerepe van annak, hogy a jogalkalmazás nem igazán innovatív, nem hívja segítségül az alkotmányos szabályokat az egyes esetek megítélésénél. De hibáztatható maga az Alkotmánybíróság is, amikor mechanikusan ragaszkodik a korábbi döntéseihez, nem hajlandó módosítani régebbi értelmezési gyakorlatán, miközben korai döntéseiben maga hangsúlyozta, hogy nem függetlenítheti magát azoktól a történelmi körülményektől, amelyek között például a rendszerváltás zajlott Magyarországon. Ami a holokauszt tagadását illeti, abból indulok ki, hogy a büntető törvénykönyvekben szereplő magatartások zöme konkrét, megfogható jogtárgyak ellen irányul, ilyen az élet, a testi épség vagy a tulajdon. A második világháborúban történt népirtás bagatellizálása vagy tagadása nem ilyen, hanem az érzelmeket támadja. Ebből a szempontból persze nem egyedülálló, hiszen számos hasonló jellegű, az érzelmeinket bántó bűncselekmény szerepel a hatályos Büntető törvénykönyvben is. Ebbe a körbe tartoznak az emberi méltóságot sértő bűncselekmények, így például a becsületsértés vagy a kegyeletsértés. A holokauszt tagadása annyiban sajátos, hogy valójában tabut sért. Nem mintha ismeretlen lenne a tabu megszegésének kriminalizálása, gondoljunk például a vérfertőzésre. És mondhatjuk, ahogy nem közösülünk a felmenőinkkel, testvéreinkkel, úgy a holokausztot sem tagadjuk, illetve ha ezt tesszük, úgy büntetésre számíthatunk. Mindenesetre valamennyi említett magatartás legyen bár szó tabusértésről vagy másról sajátja, hogy irritál, sérti érzéseinket. F U N DA M E N T U M / s z á m Interjú / 1054 Annak megítélésében, hogy mennyire igazolható az ilyen érzelmi-szellemi jogtárgyak ellen irányuló magatartások kriminalizálása, eltérnek az álláspontok. A John Stuart Millre visszanyúló liberális büntetőjogi teória például kizárja a moralizmus vagy jogi paternalizmus diktálta kriminalizálást, azoknak a magatartásoknak a büntetőjogi üldözését, amelyek bár undorítók, zavarnak, zaklatnak, de kézzelfogható kárt, hátrányt nem idéznek elő. A probléma onnan ered, hogy a méltóságunkra, érzelmeinkre hivatkozással csaknem minden zavaró, kellemetlen, irritáló magatartás üldözése igazolható lesz. Ezért kell keresni olyan szempontokat, amelyek alapján kiválaszthatjuk az érzelmeinket sértő magatartások közül azokat, amelyeket valóban indokolt büntetni. Az első ilyen szempont az, hogy van-e a közösségben igény az adott magatartás kriminalizálására. Azt gondolom, hogy annak alapján, ami Magyarországon történt, kell hogy legyen ilyen igény. Vannak kultúrák, amelyekben a közösségi igény elégséges a kriminalizálás igazolásához, ahol a nemtetsző, amorális magatartás minden további igazolás nélkül büntethető. A nyugati kultúrában gyökerező büntetőjog számára azonban ez még kevés, vizsgálni kell tehát, hogy van-e olyan méltánylandó individuális érdek, amely igazolja a kriminalizálást. A holokauszttagadás esetében mondhatjuk sérül az áldozatok, az utódaik vagy azok személyes identitása, akik úgy érzik, metafizikai felelősséggel tartoznak a szörnyűségekért. Egyelőre tehát ott tartok, van esély arra, hogy a holokauszttagadás kriminalizálását igazolni tudjuk. De tovább kell vizsgálódni, mert a büntetőjogot csak akkor indokolt igénybe venni, ha az adott magatartás kriminalizálásával elérjük azt a célt, amelyet elérni kívánunk. A kérdés tehát az, hogy alkalmas-e a holokauszttagadás büntetőjogi üldözése az ilyen megnyilvánulások visszaszorítására, illetve arra, hogy a büntetőjog normaerősítő, szolidaritást növelő funkcióját betöltse. Durkheim óta úgy gondoljuk, hogy a bűncselekmények megfogalmazásával, a bűnözőnek nyilvánítottak megbélyegzésével, azzal, hogy marginalizáljuk őket, erősítjük a többség által elfogadott normákat és erősítjük a közösség nem bűnöző tagjai közötti szolidaritást. Nos, távolról sem biztos, hogy a jogalkotó eléri a célját: a holokauszttagadás miatt perbe fogottak egyesek szemében mártírnak tűnhetnek fel, és az eljárások módot adnak számukra, hogy eszméiket propagálják. De tegyük fel, mégiscsak igazolható, hogy a holokauszttagadás kriminalizálásával a büntetőjog teljesíti funkcióját: azzal, hogy a tagadót a normakonform többség megveti, kiveti, azzal a norma, azaz a tagadás tilalma erősödik. Ám még ez sem elég a kriminalizálás igazolásához. A holokauszt tagadásának büntetésével ugyanis egy olyan jogot korlátozunk, amelyet a demokratikus társadalomban az egyik legalapvetőbb jognak tekintünk: a véleménynyilvánítás szabadságát. Ezért vizsgálnunk kell, hogy nincs-e olyan magasabb jog, amely a kriminalizálás útját állja. Nem zárja-e ki a nemzetközi emberi jogi dokumentumokban és a magyar alkotmányban deklarált szólásszabadság a holokauszttagadás büntetőjogi üldözését? A nemzetközi emberi jogi egyezmények és az azokat értelmező-alkalmazó szervek gyakorlata alapján az mindenesetre egyértelmű, hogy a holokauszttagadás kriminalizálása nem sért emberi jogot. Azok az államok, amelyek büntetendővé nyilvánították a holokauszttagadást, nem sértették meg ezzel a véleménynyilvánítás szabadságát. Mind az Emberi jogok európai egyezménye, mind pedig az ENSZ Polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmánya tartalmaz egy olyan rendelkezést, amely tiltja a jogok visszaélésszerű gyakorlását. Az egyezségokmány 5. cikke szerint e dokumentumok egyetlen rendelkezése sem ad felhatalmazást olyan cselekedetre, amely az abban rögzített jogok megsemmisítésére vagy azoknak magában az egyezségokmányban kilátásba helyezettnél nagyobb mértékű korlátozására irányul, és ezzel gyakorlatilag azonos tartalmú szabály szerepel az Emberi jogok európai egyezményében. Az esetek többségében a holokauszttagadók szándéka valóban az, hogy másokat megalázzanak, emberi jogaiktól megfosszák őket. De tegyük fel, egy konkrét szituációban ez a szándék nem állapítható meg. A holokauszttagadó azonban még ebben az esetben sem hivatkozhat emberi jogának megsértésére, ha emiatt büntetőjogilag vonják felelősségre. A véleménynyilvánítás szabadsága korlátozható mások jogainak érdekében vagy akár a közérdekre hivatkozással, az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága és az Emberi Jogok Európai Bírósága által elbírált ügyekből pedig tudjuk, hogy a holokauszttagadás kriminalizálása nem aránytalan korlátozás. A holokauszttagadás kriminalizálásával tehát az állam nem követ el emberijogsértést. De emberi jogi szempontból vizsgálandó az is, hogy vajon köteles-e kriminalizálni? Nem sért-e az állam emberi jogot azzal, hogy elmulasztja a holokauszttagadás büntetendővé nyilvánítását? Az állam ugyanis nemcsak azzal sértheti az emberi jogokat, hogy beavatkozik az egyén életébe, hanem azzal is, hogy nem reagál az egyének jogainak mások által történő megsértésére. Az egyén hivatkozhat arra, hogy a holokauszt tagadása sérti méltóságát, magánszféráját, vagy úgy érzi, ily módon megalázzák. Lehet, hogy a többiek nem értenek velem egyet, de úgy látom, hogy az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága vagy az Emberi Jogok Európai Bírósága nem állapítaná 106 / Interjú FUNDAMENTUM / szám5 meg az állami passzivitás miatt az emberijogsértést. Már az is kétséges, hogy a panaszt befogadnák-e, mert nem biztos, hogy a kérelmező igazolni tudja, hogy a kriminalizálás elmaradása miatt hátrány érte. De tegyük fel, a kérelmező áldozati státuszát elismerik. Még ebben az esetben sem gondolom, hogy a nemzetközi emberi jogi kontrollszervek arra jutnának, hogy az emberi méltóság, az egyén magánszférájának tisztelete vagy az egyén igénye, hogy ne bánjanak vele megalázó módon, csak akkor biztosított, ha a holokauszt tagadását bűncselekménynek minősítik. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatát ismerve nem gondolom, hogy Magyarországot a strasbourgi bíróság elmarasztalná, mert a magyar Btk. nem ismeri a holokauszt tagadásának tényállását. Szóba jöhet az ENSZ-nek a faji megkülönböztetés minden formája tilalmáról szóló egyezménye, de az pusztán azt mondja ki, hogy büntetendő cselekménynek kell nyilvánítani a faji felsőbbrendűségre vagy gyűlöletre alapozott eszmék terjesztését, a faji megkülönböztetésre való izgatást, valamint bármely faj, illetve más színű vagy más etnikai származású személyek elleni minden erőszakos cselekedetet, arra való izgatást, továbbá fajgyűlölő tevékenység mindenféle támogatását. Kétségtelen, a holokauszttagadó az esetek nagy részében az érzelmekre kíván hatni, és ez sokszor párosul gyűlöletre uszítással, akár erőszakra felhívással is. Vannak olyan országok, ahol a holokauszttagadás önmagában nem bűncselekmény, de a bíróságok igenis alkalmaznak büntetést a holokauszt tagadójával szemben, mert megállapítják a gyűlöletre uszítás szándékát, és nálunk is el lehetne járni a hatályos büntetőjogi szabályozás alapján az esetek egy részében, ahol a gyűlöletre uszítás megállapítható. Szóba jöhet még az Európai Unió kerethatározata, amely a rasszizmus és az idegengyűlölet egyes formáival szembeni fellépést írja elő. De a kerethatározat azt is kimondja, hogy az államok nem kötelesek olyan intézkedéseket hozni, amelyek ellentétesek a szólásszabadságot érintő alkotmányos tradícióikkal. És itt jön a vizsgálat következő lépcsője: vajon a magyar Alkotmánybíróság gyakorlata alapján lehet a holokauszt tagadását kriminalizálni, vagy pedig a kilencvenes évek elején született és a véleménynyilvánítás szabadságát érintő alkotmánybírósági határozatok kizárják, hogy egy ilyen törvényjavaslat az alkotmányossági próbát kiállja? Az Alkotmánybíróság korábbi döntéseiről megvan a véleményem, de én most itt befejezném. Lattmann Tamás: Mielőtt a konkrét témánkban részletekbe bocsátkoznék, én is reagálnék arra az eredeti kérdésre, hogy van-e valamiféle társadalmi sokkhelyzet. Igen, úgy vélem, hogy van, s bár az ehhez jobban értők kenyerét nem szeretném elvenni, én sok olyan lehetséges okot látok, amely a jelenlegi állapothoz vezetett, és nem vagyok benne biztos, hogy ez 2006-ban kezdődött volna. Ugyanakkor abban sem vagyok biztos, hogy ez 92-ben vagy 90-ben kezdődött volna, vagy akár a második világháború után kezdődött volna. A magyar társadalmon belül nagyon sok feszültség van, és bár mi most a holokauszttagadásról beszélünk, ez csupán következménye a már a kilencvenes években is érezhető feszültségeknek, amelyek magukban hordozzák ezt a problémát, és azok nyilván nem 90-ben kezdődtek. Nem szeretném magamnak vindikálni azt a jogot, hogy ezt eldöntsem vagy hogy megmondjam, a jogalkotónak mit kellene csinálnia, és természetesen a politikai felelősséget sem szeretném vállalni, de úgy gondolom, hogy több gondolat is megfogalmazható ezzel a kérdéskörrel kapcsolatban. Úgy vélem, hogy egy létező problémára valamilyen módon reagálni kell, és hogy hogyan kíván reagálni a jogalkotó, azt majd meglátjuk a jogalkotó munkájának termékeit jogászok, nem jogászok nap mint nap látjuk. Ugyanakkor attól tartok, hogy senkinek nincsenek illúziói azzal kapcsolatban, hogy a mindenkori magyar jogalkotó vajon milyen minőségben képes időnként ellátni feladatait, pedig ezzel az eszközzel kellene időnként reagálni a felmerülő problémákra. Úgy gondolom, hogy ez a legutóbbi alkotmánymódosítási kísérlet is amely ellen a jelen asztaltársaságból is többen nyilvánosan szót emeltünk arról árulkodik, hogy ez a minőség, finoman szólva, nem mindig túl magas színvonalú. Ami a jelenlegi helyzetet illeti, úgy gondolom, jogi szempontból kifejezetten érdekes, és előre is elnézést kérek, ha valaki esetleg itt találva érzi majd magát, de szubjektív élményem szerint ami a jelen helyzetben a véleménynyilvánítás korlátozásával kapcsolatos gondokat, értelmezési bonyodalmakat okozza, az az, hogy mintha régebben sem a Magyar Népköztársaság, sem pedig 89 után a Magyar Köztársaság nem figyelt volna oda arra, hogy a jogi területén milyen kötelezettségei vannak akár belső, akár nemzetközi jogi szinten. Arra pedig különösen nem, hogy ezek valamiféle szinkronban kellene hogy álljanak egymással. A jelenlegi vita, amely most a holokauszttagadás, a gyűlöletbeszéd, a véleménynyilvánítás korlátozása területén megjelenik (de hozzátehetnénk akár a gyülekezési jog korlátozásával kapcsolatos kérdéseket is), alapvetően egy olyan, régebb óta elfekvő problémarendszerből indul ki, amelynek alapvető okai a múltban gyökereznek. Hivatkozás történt már itt is az 1965-ben elfogadott ENSZ-egyezményre, amely a faji (illetve emel- F U N DA M E N T U M / s z á m Interjú / 1076 lett a más alapon történő) diszkrimináció tilalmát mondja ki, valamint a részes államok ezzel kapcsolatos kötelezettségeit állapítja meg. Ezt a nemzetközi szerződést nagyon fontosnak tartom, hiszen a nemzetközi jogrendszer emberi jogvédelmi alapját fekteti le azzal, hogy rögzíti: az emberi jogok élvezete, azok gyakorlásának biztosítása nem lehet semmiféle megkülönböztetésnek kitéve. Ezt a nemzetközi szerződést a Magyar Népköztársaság annak idején, szinte az elfogadása után azonnal úgy ratifikálta, azaz úgy vállalta az abból fakadó kötelezettségeket meggyőződésem szerint hangsúlyozom, ez a szubjektív véleményem, hogy nem tulajdonított túl nagy jelentőséget annak, konkrétan milyen kötelezettségek is származnak ebből a nemzetközi szerződésből. Ennek egyik következménye az volt, hogy egészen a rendszerváltásig mintha szinte el is felejtődött volna a szerződés, legalábbis én ezt a következtetést vontam le abból a tényből, hogy az azt követő időszakban a magyar nemzetközi jogi szakirodalom sem tűnt intenzíven foglalkozni vele. Legalábbis amikor különböző felsőoktatási intézményekben szerveztem emberi jogi tárgyú kurzusokat és ezekhez próbáltam felkutatni szakirodalmat, nem találtam abból a korszakból jelentős anyagmennyiséget, amely kifejezetten a diszkrimináció tilalmával, illetve az e szerződésből fakadó kötelezettségekkel foglalkozott volna után a politikai-jogi rendszerváltás ugyanakkor egyfajta tabula rasát jelentett az ország számára, amelynek egyik élharcosává az akkor tevékenykedő Alkotmánybíróság vált. Úgy vélem, hogy az adott történelmi, politikai és jogi környezetben az intézmény a legjobbat tette, amit tehetett. Az alapvető gondolat az volt, hogy hozzunk létre valamit, ami nagyon jó, csináljunk valamit, ami nagyon modern, nagyon haladó, és ennek keretében meg is indult egy olyan, a mai napig ható tevékenység az akkori alkotmánybírói irodákban, amelyről úgy gondolom, hogy azóta is teljes joggal komoly hivatkozási alapot képez régiónk, illetve az egész európai jogi gondolkodás számára ugyanakkor látni kell azt is, hogy a magyar Alkotmánybíróság akkori tevékenységének eredményességét nem teljes mértékben igazolta vissza az azóta eltelt idő. Az egyik legfontosabb, a mai napig létező és az Alkotmánybíróság által jól láthatóan megváltoztatni nem kívánt koncepció a véleménynyilvánítás szabadságának tartalomsemleges alapon való vélelme, ami a jelen társaságból is sokak álláspontjával egybeesik, és ez megőrzendő érték a véleménynyilvánítás területén. Úgy vélem, attól függetlenül fogadjuk el ezt a szabadságot, hogy egyébként mit gondolunk a holokauszttagadás vagy a gyűlöletbeszéd témájáról. Ha belegondolunk, akkor ez teljesen érthető és logikus, hiszen mindannyiunkban él, kell hogy éljen a kétely, hogy ki vagyok én, ki az állam, hogy eldöntse, hogy amit mond valaki, az helyes-e, jó-e, megfelelő-e? Mindannyian egy kicsit berzenkedünk az ellen, hogy az állam kezébe ilyen jellegű jogosítványokat adjunk. Úgy gondolom, hogy ez az alapvetés akkor és ott nagyon helyes volt. Igen ám, de ami most kiütközik nagyon fontos problémaként az erről zajló vitában, az az, hogy ennek az egyezménynek van egy rettegett cikke, az a bizonyos 4. cikk, amelyből bizonyos értelmezéssel kiolvasható a részes államokat terhelő egyfajta büntetőjog-alkotási kötelezettség, amelynek alapján azok egyes véleménynyilvánítási formákat (valamint bizonyos fajta egyesülési formákat) szigorú korlátozás, adott esetben büntetés alá kell hogy vonjanak. Úgy gondolom, hogy amikor a Magyar Népköztársaság ezt a nemzetközi szerződést ratifikálta, akkor ezzel az egyezményi előírással nem igazán volt gondja hogy miért is nem volt vele gondja, vagy volt gondja, csak nem érdekelte (lássuk be, abban az időszakban az emberi jogi tárgyú kötelezettségek teljesítése nem feltétlenül élvezett hazánkban prioritást), ezt én negyven évvel később nem tudom biztosan megmondani. Még az is lehetséges, hogy az akkori politikai körülmények között ezzel az előírással kapcsolatban semmiféle problémája nem volt; erre utal, hogy az ennek teljesítéséhez szükséges előírások meg is jelentek az akkori büntető joganyagban. Miután a rendszerváltás utáni időszakban a tartalomsemleges védelmi elvet megjelenítette és kialakította az Alkotmánybíróság gyakorlata (ezzel egyidejűleg természetesen a büntető jogszabályok is megfelelően módosultak), nagyon sokáig mondjuk a mostani időszakig egész egyszerűen nem történt olyan eset, illetve az egyes esetek összességében nem érték el azt a kritikus tömeget, hogy az komolyan felvetette volna ennek az egyezménynek, pontosabban annak ezen előírása alkalmazását. Ugyanakkor ha megnézzük ezt a nemzetközi szerződést, különösen annak gyakorlatát, akkor azt látjuk, hogy sok részes állam, különösen a számunkra fontos európai jogi kultúrkörből, annak idején fenntartást fűzött az egyezményhez, különösen ehhez a cikkéhez. A nemzetközi szerződések egyes cikkeihez fűzött fenntartások, ugye, azt a célt szolgálják, hogy az egyes részes államok bizonyos korlátok között sajátos értelmezéseket fűzhessenek az adott szerződéses rendelkezésekhez, amennyiben azt szükségesnek tartják. Különösen az Európa Tanács tagállamai közül (amelyek jogállami jellegét kétségbe vonni igen nehéz lenne) sokan fűztek ilyen fenn- 108 / Interjú FUNDAMENTUM / szám7 tartásokat ehhez a cikkhez, amelyek lehetővé tették számukra, hogy fenntartsák azokat a jogi rendszereiket és büntetőjogi előírásaikat, amelyek lehetővé tették ennek a kérdésnek (a büntetőjogi üldözésnek) a liberálisabb, megengedőbb kezelését. A Magyar Népköztársaság ezt annak idején, a szerződés ratifikációja időpontjában nem tette meg, márpedig fenntartást fűzni egy nemzetközi szerződéshez csak annak aláírásakor vagy ratifikációjakor, illetve az ahhoz való későbbi csatlakozás aktusakor lehet, utólag nem. A Magyar Köztársaság, mivel nemzetközi jogi szempontból nem számít új államnak, ezt utólag már nem tudja megtenni, azaz a szerződésből eredő kötelezettségeit megörökölte, innentől kezdve pedig számolni kell ennek az egyezménynek a tényleges tartalmával, az abból fakadó kötelezettségekkel. Az egyezmény továbbra is meghatározza, hogy a Magyar Köztársaság belső jogi rendszerében mit kell megtenni és mit nem lehet megengedni. Ezzel, véleményem szerint, nincs mit tenni, az egyezményt magát nem lehet figyelmen kívül hagyni. Így az a kérdés marad, hogy meg kell határoznunk, az egyezményből milyen konkrét kötelezettségeink fakadnak, ténylegesen és egészen pontosan milyen jogalkotásra vagyunk kötelesek. Az egyezmény nemzetközi jogi szempontból kötelező tartalmának megállapításával kapcsolatban viszont másokkal együtt én is úgy gondolom, hogy ennek a cikknek a konkrét tartalma rendkívül bizonytalan. Szemben más véleményekkel, én nem látom egyértelműnek, hogy az alapján a jelenlegi büntetőjogi előírásaink elégtelenek lennének, különös tekintettel az imént említett, a közvetlen környezetünket jelentő államoktól érkezett fenntartások nagy számára. Az egyezmény felügyeletére létrehozott ellenőrző bizottság eddigi gyakorlata alapján sem teljesen egyértelmű, hogy pontosan mi a kötelezettségük a részes államoknak, hiszen az folyamatosan szóvá teszi ezen államok esetében, hogy megítélése szerint elégtelen a jogi szabályozásuk, de a fenntartásaikat soha nem minősítette jogellenesnek, ugyanakkor azok figyelembevétele esetén ezek az államok sem követnek el semmiféle nemzetközi jogsértést. Összességében ugyanakkor látnunk kell, hogy valamiféle kötelezettségünk mindenképpen van, amelynek konkrét, részletes tartalmát talán most időszerű kibontani és értelmezni, de semmiképpen nem tehetünk úgy, mintha semmi nem lenne. Amennyiben arra a következtetésre jutunk, hogy a szerződésből fakadóan hazánknak olyan fajta jogalkotási kötelezettsége van, amelynek a jelenlegi jogszabályaink nem felelnek meg, akkor várhatóan nehéz helyzetbe kerül a magyar jogalkotó. Hiszen egyik oldalról az Alkotmánybíróság gyakorlatával, a másikról pedig a fennálló nemzetközi jogi kötelezettségekkel ütközne. Ennek a feloldása nagyon nehezen elképzelhető, talán kizárt oly módon, hogy minden szereplő elégedett legyen. Márpedig azt nagyon sajnálatosnak tartanám, ha továbbra sem lenne a helyén kezelve ez a rendkívül fontos emberi jogi tárgyú egyezmény, amelynek jelentőségét az is jól mutatja, hogy az ezredforduló után az EU antidiszkriminációs politikája is az ebben foglaltakra épül. Tehát e társadalmi-politikai vita egyik lehetséges pozitív hatásaként esély nyílik arra, hogy közösen egy kicsit megvilágítsuk ennek a nemzetközi jogi kötelezettségnek a tartalmát. Polgári Eszter: Rám maradt annak vizsgálata, hogy vajon az Emberi jogok európai egyezményéből levezethető-e a holokauszttagadás tilalmára vonatkozó állami kötelezettség, illetve a dokumentum szolgál-e bármiféle iránymutatással ezzel kapcsolatban. A válasz a fenti kérdésekre nemleges: az Egyezmény szövegéből nem következik, hogy a holokauszttagadást vagy a holokausztrevíziót az államnak üldöznie büntetőjogilag szankcionálnia kellene, ugyanakkor ennek ellenkezője sem tekinthető egyezménysértőnek az Emberi Jogok Európai Bírósága és az 1998 előtt működő Emberi Jogok Európai Bizottsága esetjoga alapján. Amint már Bárd Károly is említette, itt alapvetően két aspektus vizsgálható: egyrészt a holokauszttagadónak az Egyezményből levezethető jogai, másrészt pedig az állam védelmi kötelezettsége azok irányába, akiket ez a beszéd sért. Az ilyen jellegű beszéd üldözésére vonatkozóan a strasbourgi bíróság eddig nem fogalmazott meg semmiféle pozitív kötelezettséget, vagyis a beszéddel érintettek jogainak védelme jelenleg nem szerepel hangsúlyosan a kapcsolódó esetjogban. E mögött nem feltétlenül kell a bíróság nemtörődömségét sejteni, a hallgatásra találhatunk pragmatikus magyarázatot is: eddig egyik strasbourgi szervnek sem kellett ilyen jellegű kérelmekkel foglalkoznia, mindig a tagadók jelentek meg a kérelmezői oldalon, így az ő jogaikról kellett dönteni. Természetesen Bárd Károlyhoz kapcsolódva én sem tartanám kizártnak, hogy a magánélet tiszteletben tartásához fűződő jog értelmezésével levezethető lenne a holokauszttagadás tilalmára vonatkozó állami kötelezettség. Mint említettem, a holokauszttagadással kapcsolatban ez idáig a vonatkozó büntetőjogi rendelkezés alapján szankcióval sújtott személyek fordultak Strasbourghoz, és az általuk leggyakrabban természetesen nem kizárólagosan felhívott egyezményes jog a véleménynyilvánítás szabadsága volt. A strasbourgi szervek eddig valamennyi ilyen kérelmet elfogadhatatlannak találták, egyetlen kivételnek a Le- F U N DA M E N T U M / s z á m Interjú / 1098 hideux és Isorni Franciaország elleni ügye tekinthető. Ebben a Nagykamara 1998-ban érdemi döntést hozott, de ez sok tekintetben nem illeszkedik a holokauszttagadást érintő ügyek sorába (később még visszatérek a különbségekre). A magyar Alkotmánybíróság álláspontjához hasonlóan a szólásszabadság is kiemelt helyet tölt be az Egyezményben foglalt jogok körében. Bármilyen fontos is az egyezményes jogok láthatatlan hierarchiájában, a 10. cikkben foglalt szabadság nem abszolút, nem minden korlátozás eredményezi automatikusan az Egyezmény sérelmét. Amennyiben a jog gyakorlásába történő beavatkozásnak van törvényi alapja (ez a holokauszttagadás esetében jórészt az adott állam büntető törvénykönyve vagy a nemzetiszocialista ideológia terjesztésének tilalmára vonatkozó speciális törvény), valamilyen legitim célt szolgál (például mások jogainak védelme, a zavargás, bűnözés megelőzése vagy a nemzetbiztonság) és végül szükséges egy demokratikus társadalomban, úgy a korlátozás ellenére az egyén szólásszabadsága nem sérül. A véleménynyilvánítás szabadságával kapcsolatos joggyakorlat alapján általánosságban megállapítható, hogy a 10. cikkben foglalt utalás a jog gyakorlásával együtt járó kötelezettségekre és felelősségre megkívánja, hogy a szólásnak legyen a társadalom egésze szempontjából megfogható értéke. Mindezek alapján nagy valószínűséggel részesül védelemben az a beszéd, amely hozzájárul egy társadalmi vitához vagy amely mások polgári és politikai jogainak gyakorlását segíti elő. Ezzel szemben szinte biztosan korlátozható az a szólás, amelynek formája vagy tartalma veszélyezteti másoknak az Egyezményben garantált jogait. Ezzel kapcsolatban fontos kitérni az Egyezmény 17. cikkére, amely kimondja: Az Egyezmény egyetlen rendelkezését sem lehet úgy értelmezni, hogy az bármely állam, csoport vagy személy számára jogot biztosítana olyan tevékenység folytatására vagy olyan cselekedet végrehajtására, amely az Egyezményben foglalt jogok és szabadságok megsértésére vagy pedig az Egyezményben meghatározottnál nagyobb mértékű korlátozására irányul. A Bizottság a Glimmerveen Hollandia elleni, a rasszista beszédet érintő ügyében kimondta, hogy a joggal való visszaélést tilalmazó 17. cikk általános célja annak megakadályozása, hogy a totalitárius csoportok az Egyezményt saját nem demokratikus céljaik elérésére használják. A holokauszttagadást érintő ügyek tehát e két rendelkezés mentén dőltek el mind ez idáig: az egyik oldalon szerepelt a kérelmezőnek (hívhatjuk holokauszttagadónak vagy holokausztrevizionistának is) a véleménynyilvánítás szabadságához fűződő joga, míg a másik oldalon a demokratikus társadalom, a békés társadalmi együttélés védelmére hivatott 17. cikk áll. A Bizottság e két rendelkezés együttes alkalmazásával döntötte el például azon ügyek sorát, amelyben a kérelmezőket a nemzetiszocializmus terjesztésének tilalmára vonatkozó osztrák törvény alapján ítélték el. Az elfogadhatóságról hozott döntés valamennyi ügyben nagyon hasonló: a Bizottság a jogkorlátozási teszt elemeit a fent említett 17. cikkel összhangban értelmezve arra a következtetésre jutott, hogy a véleményszabadság korlátozása szükségesnek tekinthető egy demokratikus társadalomban. Fontos, hogy az Egyezmény a nemzetiszocialista uralomra és a második világháború borzalmaira válaszul született, az abban megfogalmazott jogok és azok alapját adó elvek védelme tehát szükségszerűen megkívánja az ilyen jellegű eszmék terjesztésének tilalmát. A nemzetiszocializmus egy olyan totalitárius doktrína, amely teljes mértékben összeegyeztethetetlen a demokráciával és az emberi jogok védelmével, így az azt tilalmazó nemzeti jogszabály alkalmazása egyezménykonform. Hasonló érveléssel utasították el a strasbourgi szervek a tartalmában az osztrákhoz nagyon hasonló német szabályozással összefüggésben benyújtott kérelmeket (a német ügyek is meglehetősen változatosak voltak, találunk közöttük holokauszttagadó, a náci rémtetteket minimalizáló, illetve a NSDAP legitimizálására vonatkozó törekvéseket). Végül ejtsünk néhány szót Franciaországról is, hiszen a francia szabályozásra utaltak már az előttem szólók is. Talán a legismertebb a filozófus, Roger Garaudy ügye. Garaudy Az izraeli politika alapmítoszai címmel írt könyvet, amelyben egy-egy fejezetet szentelt a holokauszt és a nürnbergi per mítoszának. A már említett francia törvény szerint elítélték. A strasbourgi bíróság ismételten hangsúlyozta, hogy az Egyezmény alapelvei ellen irányuló bármilyen megnyilvánulás, így a náci politika dicsőítése kiesik a véleménynyilvánítás szabadságának védelme alól. A nyilvánvalóan igazolt történelmi tényeket, mint a holokausztot tagadó vagy minimalizáló beszéd a 17. cikk alapján kikerült a védett szólás köréből. Ez azért fontos, mert ezen a ponton különbözik a Lehideux és Isorni- (amelyre már korábban utaltam), valamint a Garaudy-eset, hiszen az előbbinél a bíróság éppen arra hivatkozott az egyezménysértést megállapító ítéletében, hogy történelmileg vitatott tényekről (az előbbi esetben Pétain tábornok személyének megítéléséről és szerepéről volt szó) igenis van helye vitának és egymásnak feszülő véleményeknek. Fenntartva kezdeti állításomat, mely szerint az Egyezmény és az esetjog nem ró semmiféle kötelezettséget az államra a holokauszttagadás bünteté- 110 / Interjú FUNDAMENTUM / szám9 sével kapcsolatban, annyit finomítanék rajta, hogy ha a jogalkotó a kriminalizációt választja feltéve, hogy a szabályozás az elfogadható jogkorlátozási kereteken belül marad, joggal bízhatunk megértő, a nemzeti hatóságok véleményét tiszteletben tartó strasbourgi válaszban. Halmai Gábor: Mielőtt átadnám a szót Simon Évának, hadd mondjak valamit azzal kapcsolatban, amit Bárd Károly említett először: az Alkotmánybíróság 1992-es első döntéséről. Előre kell bocsátanom, hogy ebben a kérdésben ki kell lépnem a vitavezető semleges szerepéből, mivel akkor én az Alkotmánybíróság elnökének, aki ennek az ügynek az egyik előadó bírája volt, a főtanácsadója voltam, és én segítettem az ő munkáját ebben. Tehát aligha tagadható, hogy részem volt ebben a döntésben, ami ahogy Bárd Károly fogalmazott megalapozta az AB jelenleg is érvényes, többé-kevésbé következetes gyakorlatát. Ahogy Karcsi szintén említette, maga az AB is hivatkozik a történelmi körülményekre, és aligha vitatható, hogy más helyzetben vagyunk ma, mint voltunk 92-ben. Az a prognózis, amelyet az AB 92-ben előre vetített a véleményszabadság szerepéről a magyarországi demokratikus fejlődésben, egyszerűen nem jött be. Én is azt gondoltam, hogy az fog történni, ami oda le van írva, és meg kell állapítanom, hogy nem az történt. Az szerepel ugyanis a határozat indokolásában, hogy azért kell a lehető legszélesebb véleményszabadságot biztosítani és azért kell ezt az értéket kitüntetett értékként kezelni, mert egy demokratikus társadalomban, amilyenbe ben átléptünk, ez a nagyobb szabadság fogja megteremteni az igazi közvéleményt. Úgy jön létre a valódi demokrácia, hogy mindenki azt mond, amit akar. Azt gondolom, aligha lehet tagadni: ez a jóslat nem vált be. Nem jött létre ez a demokratikus társadalom sem attól, hogy majdnem korlátlan szólásszabadság van, sem ettől függetlenül, de ez utóbbit most nem vizsgáljuk. A másik elem, amit Karcsi és Tamás is említett az AB határozata kapcsán, hogy döntés legfontosabb mondanivalója: nem fogadható el alkotmányosan a vélemények tartalom alapú korlátozása. Tehát a tartalom önmagában, anélkül, hogy vizsgálnánk, mi lesz a következménye az adott véleménynek, közlésnek, nem lehet alapja a korlátozásnak. Ebben az értelemben szerintem de erről a nyilván elfogult véleményemről majd persze jó lenne beszélgetni az Alkotmánybíróság felfogása kiállta az idők próbáját. Én ma is azt gondolom, hogy tartalom alapú korlátozás nem indokolt, még ebben a mai stresszhelyzetben sem. Az más kérdés, hogy a jelenlegi helyzet más következtetésre kell hogy juttassa, de elsősorban nem az Alkotmánybíróságot, hanem a jogalkalmazó szerveket, kezdve a rendőrségtől az ügyészségen át egészen a rendesbíróságokig, amelyeknek az a dolguk, hogy az eléjük kerülő konkrét ügyeket megítéljék. Ez azt jelenti, hogy azt a konkrét szöveget kell megítélniük, amelyet valaki mondott, akár holokauszttagadó tartalommal is hogy érdemel-e büntetést, nem a tartalma miatt, hanem az esetlegesen a társadalmi békét, a köznyugalmat, az emberek méltóságát fenyegető következményei miatt. És ebben az értelemben azok a transzparensek a Budai Várban, akár holokauszttagadó tartalommal, akár anélkül, a mai Magyarországon megfelelhetnek ennek a követelménynek. Nem azért kell esetleg börtönbe csukni azt, aki ezeket a transzparenseket odavitte, mert ezek holokauszttagadó tartalmúak, hanem azért, ami másnap történik az országban. Persze az összefüggést az erőszakos cselekmények és az uszítás között egy eljárásban valószínűsíteni kell. Ez lehet alapja akár a holokauszttagadás büntetésének is. És ez az én felfogásomban az Alkotmánybíróság 92-es intenciói szerint nem igényli azt, hogy legyen önálló, a holokauszttagadást tiltó törvényi tényállás. És még valami: az a bizonyos törés, amely bekövetkezett az Alkotmánybíróság gyakorlatában, és Bárd Karcsi is utalt erre, az önkényuralmi jelképekről szóló döntés volt 2000-ben. Ebben a törésben feltehetően szerepet játszott az a nemzetközi jogi szempont, amelyre Lattmann Tamás utalt. Ennek bizonyítéka a Fundamentum legelső, évi 1. számában közölt Sólyom-interjúban is kimutatható. Ebben ugyanis szerepel az a kérdés, milyen hatással volt az AB későbbi gyakorlatára az, hogy egy nemzetközi jogász szervezet éppen az 1965-ös egyezmény alapján nagyon keményen megbírálta a magyar Alkotmánybíróságot. Sólyom pedig elismeri az interjúban, hogy a testületet elgondolkodtatta ez a külföldről érkezett kritika, és ennek szerepe lehetett abban, hogy 2000-ben olyan döntést hoztak, amely nem illett bele az addig és az azóta követett gyakorlatba. Hozzá lehet tenni, hogy az Alkotmánybíróság szerintem a mai napig nem tisztázta végérvényesen, hogy a nemzetközi kötelezettségeknek és az alkotmánynak mi a viszonya egymáshoz. Tehát teljesen világos, hogy a törvények és a nemzetközi egyezmények vonatkozásában mindig a nemzetközi egyezményeké az elsőbbség, de ugyanezt a nemzetközi egyezmények és az alkotmány vonatkozásában a testület sohasem mondta ki, vagyis lehet, hogy úgy gondolják bár ezt sem mondták ki, hogy az általuk értelmezett alkotmány erősebb a gyűlöletbeszédet tiltó nemzetközi egyezményeknél. F U N DA M E N T U M / s z á m I n t e r j ú / 11110 Simon Éva: Sokszor úgy tűnik, hogy amikor a holokauszttagadásról beszélünk, gyakran összemosódik a közösség elleni izgatás és a kizárólag a holokausztot tagadó beszéd. Ha ugyanis a holokauszttagadás egyben uszító is, az a hatályos büntető törvénykönyv szerint büntetendő. A holokauszttagadás kriminalizálásáról folyó vitában álláspontom szerint egy előzetes vizsgálatot érdemes lefolytatni: meg kell vizsgálni, hogy valójában milyen probléma áll a holokauszttagadás közbeszédben való megjelenése mögött. Van-e valamilyen korreláció a holokauszttagadó beszédek és az aktív gyűlölködés között; a probléma kezelésében jelenleg rendelkezésre álló büntetőjogi eszközök megfelelők-e; jogalkalmazási szinten vannak-e olyan elvárásaink, amelyeknek ma a bíróságok, az ügyészség vagy a rendőrség nem felel meg; illetve van-e a büntetőjogon kívül egyéb eszköz, amely a rendelkezésünkre áll a probléma megoldására? Az, hogy jogalkalmazási szinten problémák vannak, régóta tudjuk bár az utóbbi időben, például a Magyar Gárda betiltása kapcsán kimutatható a pozitív elmozdulást, alapvetően mégis azt látjuk, hogy gyakran alulminősítenek bűncselekményeket vagy meg sem állapítják azt. A közösség tagja elleni izgatás tényállása esetében azt látjuk, hogy a magyar bíróság eredmény-bűncselekményként kezeli ezt a tényállását. Az eredmény bűncselekményként való értelmezésnek az alapja egy 1997-es bírósági határozat [BH a szerk.], amely álláspontom szerint súlyos félreértése a közösség tagja elleni izgatásnak és súlyos problémát okoz a gyűlöletbeszédek kriminalizálása terén. A határozat ugyanis a gyűlöletre uszítás alkalmassága és az eredmény között oksági összefüggést állít fel, holott a Btk. szövegéből ez nem következik. A holokauszttagadás önmagában természetesen nem uszítás. Példám arra vonatkozik, hogy a törvényi tényállások alkalmazása terén súlyos problémák vannak. A kriminalizálással kapcsolatban szeretnék áttérni arra, hogy mit is jelentene a magyar alkotmányos rendszerben, ha törvényi tényállás születne a holokauszt tagadásáról. Egy olyan büntetőjogi tényállás, amely a holokauszttagadást tiltja, tartalmi alapú korlátozást jelentene. Az Alkotmánybíróság es határozata óta [30/1992. (V. 26.) AB határozat a szerk.] kitart a tartalomsemleges védelmi elv mellett. A tartalomsemleges védelmet sajnálatos módon (ahogy az imént Halmai Gábor is említette) áttörte az Alkotmánybíróság 2000-es határozatával [14/2000. (V. 12.) AB határozat a szerk.], amely nem tekintette alkotmányellenesnek egyes önkényuralmi jelképek tiltását azóta azonban visszatért a tartalomsemleges védelemi elvhez. A tartalomsemleges szabályozási elv nagyon fontos alkotmányos alapelv a véleménynyilvánítás korlátozása szempontjából. Ettől az alapelvtől nem szabad eltérni, mert az vezet a Karsai László által említett abszurd francia szabályozási helyzethez, a kódolt beszédek tiltása pedig folyamatos problémát jelentene. Az Alkotmánybíróság 1992-ben nemcsak a tartalomsemlegességet mondta ki, hanem kialakította a közvetlen és nyilvánvaló veszély fogalmát. A es határozat és a 95/2008-as alkotmánybírósági határozat [95/2008. (VII. 3.) AB határozat a szerk.] is említi a foglyul ejtett közönség klauzuláját, amikor a hallgatóságnak nincs módja kitérni a szélsőséges nézetek elől. Jelentős különbség van aközött, ha hárman sutyorognak egy erdő mélyén és tagadják a holokausztot, vagy ha odaállnak a zsinagóga elé, és ott kezdik el ugyanazt mondani. Vagy hogy egy életből vett példát említsek: elmennek Tatárszentgyörgyre a gárdisták, a cigánysoron masíroznak és ott szidják a romákat. A tatárszentgyörgyi eset álláspontom szerint nem tartozik a szabad véleménynyilvánítás körébe. A jogalkalmazóra vár az a feladat, hogy kialakítsa azokat a teszteket, amelyek ezekre a valószínűségi korrelációkra vonatkoznak. Ha büntetőjogi tényállást alkotnánk a holokauszttagadására és azt nem alkalmazzák, azt jelezné, hogy a tényállások között értékalapon lehet szelektálni. Ha pedig börtönbe kerül a holokauszttagadó, akkor mártírként tetszeleghetne követői körében. Nem is beszélve arról, hogy a kriminalizálás látszatmegoldás: az Országgyűlés hátradőlhet, hogy megtette, amit kellett, ahelyett, hogy az antiszemitizmusra és a kirekesztésre valós társadalompolitikai válaszokat adna. A holokauszttagadás esetén a kriminalizálást pártolók és ellenzők érdekes módon mindannyian az emberi méltóságra és egyenlőségre hivatkoznak, hasonlóan a gyalázkodással kapcsolatos vitához. Ezt a levezetést más példa nyomán Tóth Gábor Attila Túl a szövegen című könyvéből vettem, amelyet mindenkinek ajánlok figyelmébe. A holokauszttagadás kriminalizálását pártolók azt mondják, a túlélőknek és leszármazottaiknak az emberi méltóság védelme miatt joguk van ahhoz, hogy ilyen beszédekkel ne sértegessék őket, ugyanis ha a túlélőket sérti egy beszéd, akkor az állam a méltóságuk érdekében köteles fellépni, ezzel is biztosítva őket támogatásáról. A tiltás ellenzői azt mondják, hogy a holokauszttagadóknak joguk van hazugságból, tudatlanságból vagy ellenségeskedésből tehát nem gyűlöletre uszítás miatt ilyen véleményt hangoztatni. Az emberek egyenlősége és méltósága ugyanis azt jelenti, hogy mindenkinek a véleménye azonos védelemre méltó mindaddig, amíg nem lé- 112 / Interjú FUNDAMENTUM / szám11 pi át a véleménynyilvánítás határát. A vitákból senkit nem lehet kizárni azon az alapon, hogy az állam eldönti, milyen tartalmú vélemény helyes és milyen nem az. A konfliktus úgy oldható fel, hogy a holokauszttagadóknak joguk van a véleményüket kifejteni, az áldozatoknak viszont joguk van ahhoz, hogy az állam az intézményrendszerein keresztül biztosítsa őket arról, hogy kiáll mellettük, a holokauszttagadás pedig történelemhamisítás. Ilyen szempontból kiemelkedő jelentőségűnek tartom a társadalompolitikai eszközök használatát a holokauszttagadás és természetesen a romák ellen irányuló gyűlölködésekkel szemben. Mindenekelőtt az oktatási rendszer, valamint a közszolgálati média, a közhatalom-gyakorlók és a közfeladatot ellátók kötelesek az alkotmány értékeit közvetítve kifejezni az alkotmány értékeit és szolidaritásukról biztosítani a sérelmeknek kitett csoportokat. A romák diszkriminálása, a romákkal szembeni kirekesztő beszéddel szemben a magyar közoktatás igen hatékonyan tudna fellépni. Jól kimutatható probléma, hogy a romákról a magyar közoktatásban a történelemkönyvek jóformán elfeledkeznek. De nemcsak a történelem, hanem az irodalom és az állampolgári ismeretek oktatása is mind olyan, ahol a diákoknak tanulniuk kellene a magyarországi romákról. Ha megnézzük a tankönyveket, úgy tűnik, mintha a magyar kultúrának, történelemnek nem lenne része a roma kultúra, mintha nem több száz éves együttélésnek lennénk tanúi. A holokauszt tragédiájával kapcsolatban pedig hiányzik a szembenézés és a felelősségvállalás Magyarország második világháborús szerepével kapcsolatban. A holokauszttagadást elsősorban társadalmi problémának látom, amellyel kapcsolatban nagyon sok feladat keletkezik. Nem a büntetőjogi szankcionálás az, ami minket megoldáshoz fog vezetni. Jogászként hajlamosak vagyunk elfeledkezni arról, hogy a jogalkotás mellett a társadalompolitikai eszközök használata nélkül nem lehet az antiszemitizmust vagy a rasszizmust legyőzni. A jelenlegi helyzetben nem a büntetőjogi tiltás fogja az eredményt elérni, hanem az, ha a társadalom egyértelműen értéket mutat. Tehát önmagában a holokauszttagadás kriminalizálásának hiánya nem jelenti azt, hogy a társadalom értéksemleges marad a holokauszt tagadásával kapcsolatban. Ki lehet és ki is kell mutatni azokat az értékeket, amelyeket a Magyar Köztársaság alkotmánya képvisel. A társadalompolitikai eszközök használata mellett álláspontom szerint érdemes lenne elgondolkodni azon, hogy a közhatalom gyakorlói részéről elhangzó kirekesztő beszédeket milyen módon lehet korlátozni. Amikor a miskolci rendőrkapitány a romákra vonatkozó kirekesztő kijelentést tesz, akkor az ilyen beszédnek nincs konzekvenciája. Holott másképp ítélendő meg a közhatalom gyakorlói és a közfeladatot ellátók kirekesztő beszéde, mint a lakosságé. Míg a közhatalom-gyakorlók és a közfeladatot ellátók az alkotmány értékrendjét kötelesek közvetíteni, a holokauszt áldozatainak és leszármazóiknak emberi méltóságát védelmezniük kell, addig a lakosság véleménynyilvánítási jogát gyakorolva akár a holokausztot is tagadhatja. A véleménynyilvánítás ugyanis a hazugságokra is kiterjed, mindaddig, amíg külső korlátokba nem ütközik. Az alapvető különbség tehát abban van, hogy a lakosság a véleménynyilvánítási szabadságát gyakorolja, míg a közhatalom-gyakorlók ebbéli minőségükben soha nem véleményt nyilvánítanak, ezért egy speciális korlátozás bevezetése nem a szólás szabadságát korlátozná. A részükről elhangzó kirekesztő beszédek szankcionálása az egyik eleme lehet a gyűlölködés és az előítéletek felszámolásának, de ez csupán egy elem a sok közül. Álláspontom szerint megfelelő társadalompolitikai eszközök használata az, ami a holokauszttagadás és az egyéb kirekesztő beszédek mögött rejlő problémákat megoldhatja. Karsai László: Nyáron abban a szerencsében volt részem, hogy Deborah Lipstadt amerikai történészszel készíthettem egy hosszabb interjút Washingtonban. Az interjú végén magnón kívül azt mondta nekem, nagyon irigyel engem, hogy én közel három évtizede nácikkal, nyilasokkal, tömeggyilkosokkal, hullahegyekkel foglalkozom; ez milyen jó foglalkozás ahhoz képest, amit ő csinál, mert ő állandóan azokkal foglalkozik, akik a holokauszt megtörténtét, vagy nagyon aljas okokból, vagy azért, mert tudatlanok, tagadni próbálják. Mit kellene tenni? Csatlakozom az előttem szólókhoz: rendszeresen vitatkozni nem lehet a holokauszttagadókkal, mert előítéletes emberekkel, akiknek nincsenek igazán tények, adatok a kezükben, vitatkozni érdemben nem lehet. Deborah Lipstadt azt mondja, hogy a tényeket kell bemutatni, cáfolni; nevetségessé kell tenni őket, bebizonyítani azt, hogy folyamatosan értelmetlenségeket beszélnek, éppen azért, mert dokumentumok, bizonyítékok hegytömege áll a rendelkezésünkre. Egy kisebbségről van szó. Sajnálom, hogy nincs itt Uitz Renáta, aki arról írt a Magyar Narancsban, hogy meg kell védeni az elnyomástól a társadalom kisebbségét. Kovács András legfrissebb kutatásaiból tudjuk, hogy Magyarországon tíz-tizenkét százaléka hiszi azt az embereknek, hogy holokauszt nem volt. A tíz-tizen- F U N DA M E N T U M / s z á m Interjú / 11312 két százalék több, mint amit én jónak tartok, de végül akkor is kisebbségről van szó. A politikai elitnek Sólyom László köztársasági elnöktől a monoki polgármesterig ki kellene állnia és egységes álláspontot képviselni. De addig, amíg van olyan volt és leendő miniszterelnök, aki azt mondja, hogy az árpádsávos zászlóval nincs semmi problémája, nagyon nehéznek tartom a helyzetet. Mert az igaz, hogy az árpádsávos zászlóval mint történelmi ereklyével semmi probléma sincs, de ennek modernizált változatát ma szélsőjobboldali, rasszista, neonáci és neonyilas alakok lengetik. Halmai Gábor: Egyetértek Évával, hogy a társadalompolitikai eszközök talán fontosabbak, mint a jogiak, ugyanakkor azonban azt gondolom, hogy olykor-olykor a jognak akár szimbolikus, jelzésértékű használata nagyon fontos. Karsai László a monoki polgármestert említette, én említhetném a közelmúltból az a másikat, aki durva rasszista kijelentéseket tesz például a roma anyák magzatukat szándékosan károsító magatartásáról. Azt gondolom, hogy ennek nem szabadna jogi következmények nélkül maradnia. Mert ez alapvetően befolyásolja azt, hogy a szavainak milyen hatása lesz azon a helyen, ahol ezeket a szövegeket mondja, és ahol a többség nyilván hajlamos egyetérteni a vezetőjével. Nem arra gondolok, hogy ezt az embert börtönbe kell csukni, de a jogi fellépésnek vannak a büntetőjognál enyhébb eszközei is, mondjuk például az egyenlő bánásmódról szóló törvény alapján, vagy a közösség tagjai emberi méltósága megsértése miatti személyiségi per, feltéve, hogy ennek a köztársasági elnök és az Alkotmánybíróság egyszer szabad utat enged. Karsai László: Még valamit azzal kapcsolatban szeretnék mondani, hogy Németország hogyan tudott kilábalni a nácizmus okozta traumából és hogyan érte el, hogy ott a holokauszttagadók inkább nevetség tárgyai. Németországból kettő volt, és nagyon jól látszik az, hogy az NDK-ban mennyire másként kezelték ezeket a dolgokat, és hogy ma a szélsőségek és a neonáci csoportok a volt keleti területeken vannak. Azt gondolom, hogy bár nagyon fájdalmas és nehéz szembenézni a múltunkkal, előbb-utóbb ezt el kellene kezdeni ahhoz, hogy a magyar társadalom utána el tudja kezdeni feldolgozni ezt a kérdést. Ugyanúgy, ahogy ezt a vitát is számos más országban lefolytatták, és nem kell nekünk feltalálnunk a spanyolviaszt, még az érveinkkel kapcsolatban sem, ugyanúgy meg kell nézni más országokat, tehát azokat az országokat, ahol sikeresek voltak ezek a társadalompolitikai eszközök és a vita is, amelynek két kimenetele lehet: volt, ahol kriminalizálták a holokauszttagadást, volt, ahol nem kriminalizálták, például Nagy-Britanniában től hosszú-hosszú évekig, körülbelül ig a kutyát nem érdekelte a holokauszt. Nem érdekelte az embereket ez a téma Amerikában és Kelet-Európában sem, és ezzel a témával senki nem foglalkozott. A német felelősség kérdésének felvetése a holokauszt történetében csak azután kezdődhetett, hogy egyáltalán kutatási téma lett az, hogy a második világháború idején meghalt hatvan, talán hetvenmillió ember, ezen belül hatmillió zsidó. Ennek a kérdéskörnek az egyik első és máig legnagyobb szakértője, Raul Hilberg, amikor ezt a témát kutatta az ötvenes években, magányosan ült a levéltárakban, és úgy néztek rá, mint egy csodabogárra. Volt, hogy megkérdezték tőle: miért ezt a kegyetlenül unalmas dolgot, hiszen erről megjelent már három könyv 1945 óta, hát minek erről egy negyediket írni? Jelenleg ott tartunk, hogy Németországban és más országokban is hatalmas iparággá vált ez abban az értelemben is, hogy rengeteg egyetemen tanítják. Magyarországon egyetlenegy egyetem van, ahol két ember (mind a kettő itt ül ebben a teremben, az egyik én vagyok, a másik Molnár Judit kollégám) tanítja ezt a témát. Senki más nem foglalkozik ezzel, nincs benne az érettségi anyagban a németben benne van És hogy visszatérjünk a német helyzethez: a történészek körében megindult egy nagyon kemény vita, ennek különböző anyagai megvannak magyarul is; a nyolcvanas évek közepén ez Németországban lezajlott. Tehát nincs komoly német történész, aki a holokauszt tényét alapvetően tagadná. Kelet-Németországban vannak neonáci csoportocskák, de csak mostanra érkeztünk el odáig, hogy már ténylegesen rehabilitálták 2009-ben azokat az embereket, akiket a második világháború idején, mivel fellázadtak, dezertáltak, elhagyták az egységüket, vagy kivégeztek, vagy hosszú időre börtönre ítéltek. Több évnek kellett eltelni, hogy elismerjék: azzal, hogy a Wehrmachtot elhagyták, nem hazaárulást követtek el, hanem ellenállók voltak. 114 / Interjú FUNDAMENTUM / szám Több megjelenítése
Halmai Gábor TÚL KEVÉS ÉS TÚL SOK SZÓLÁSSZABADSÁG EGY UTILITARISTA MEGKÖZELÍTÉS* Sajó András a magyar jogi irodalom egyik legsokoldalúbb alakja. A jogszociológiai elemzésektôl a jog gazdasági elemzésén Részletesebben hogy az alapjogok pártját fogjuk, általános szempontjait vegyük
Nekünk az a feladatunk, hogy az alapjogok pártját fogjuk, és ne a társadalomirányítás általános szempontjait vegyük figyelembe Paczol ay Pé t e r r e l, a z l kot m á n y bí róság e lnök é v e l Halmai Részletesebben menekültek a migrációs stratégiában
menekültek a migrációs stratégiában kerekasztal-beszélgetés A Fundamentum az MTA Társadalomtudományi Kutatóközpont Jogtudományi Intézetével közösen 2013. április 9-én kerekasztal-beszélgetést szervezett Részletesebben Astrasbourgi esetjog megjelenése a magyar bírói
BÁN TAMÁS Astrasbourgi esetjog megjelenése a magyar bírói és alkotmánybírósági gyakorlatban csak egy hosszabb folyamat eredménye lehet. Ha egy koordinátarendszerben akarjuk ábrázolni az esetjogra való Részletesebben Koltay András. A Vajnai-ügy * Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélete a vörös csillag viselésének büntethetőségéről
JeMa 2010/1 strasbourgi joggyakorlat Koltay András A Vajnai-ügy * Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélete a vörös csillag viselésének büntethetőségéről Hivatalos hivatkozás: Vajnai v. Hungary, judgment Részletesebben Vélemény Magyarország Alaptörvényérôl
Vélemény Magyarország Alaptörvényérôl Szerzők: Fleck Zoltán, Gadó Gábor, Halmai Gábor, Hegyi Szabolcs, Juhász Gábor, Kis János, Körtvélyesi Zsolt, Majtényi Balázs, Tóth Gábor Attila Szerkesztette: Arató Részletesebben A nyomozások időszerűsége, a nyomozás gyorsítása
[1] Tartalomjegyzék I. Bevezetés, a környezetjog alapjai... 2 I.1. Bevezetés... 2 I.2. A környezethez való jog... 3 I.3. A környezetjog elveiről... 7 II. A környezetjog jogintézményei, jogágak és megoldások... Részletesebben 1. A korábban szigorúan szabályozott médiumok jogi terheit is csökkenteni kell a megváltozott fogyasztási és technikai környezet miatt.
A MÉDIATARTALOM SZABÁLYOZÁSA A VITAANYAG LEGFONTOSABB MEGÁLLAPÍTÁSAI 1. A korábban szigorúan szabályozott médiumok jogi terheit is csökkenteni kell a megváltozott fogyasztási és technikai környezet miatt. Részletesebben A bírói szerepvállalás egyes aspektusai a magyar alapjogi bíráskodásban
Auer Ádám Botos Gyöngyvér Holndonner Roland Kiss Balázs végzős joghallgatók, Szegedi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar A bírói szerepvállalás egyes aspektusai a magyar alapjogi bíráskodásban 1. Részletesebben Kapcsolattartás, mint a gyermek emberi joga
2013. november 18. 2013. 21. szám AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG HIVATALOS LAPJA TARTALOM 3206/2013. (XI. 18.) AB határozat alkotmányjogi panasz elutasításáról... 1126 3207/2013. (XI. Részletesebben lerancia miatt elhíresült hegyibeszéde 4, vagy a kormányfô szociális értetlenség okán bírált beszéde 5 illusztrálhatja.
FERGE ZSUZSA Fundamentum a szociális biztonságról és ennek A jogszerû biztosíthatóságáról tesz fel kérdéseket. Nem vagyok jogász, hozzászólásom tehát nem olyan pontos, mint ahogyan az kívánatos lenne. Részletesebben A büntető hatalom korlátainak megtartása:
SZERKESZTETTE: Borbíró Andrea. Inzelt Éva. Kerezsi Klára Lévay Miklós. Podoletz Léna A büntető hatalom korlátainak megtartása: a büntetés mint végső eszköz Tanulmányok Gönczöl Katalin tiszteletére A büntető Részletesebben DGAPbericht. Nr. 29 / Juni 2015
DGAPbericht Nr. 29 / Juni 2015 Magyarország a médiában 2010-2014 a sajtótudósítások kapcsán A Magyarország Munkacsoport zárójelentése (Klaus von Dohnanyi (Elnök), Gelencsér Ágnes, Hegedűs Dániel, Gereon Részletesebben hangsúlyozni kell, hogy ez a könyv tizenhét
az alaptörvény fó probl É m Á i nem oldhatók meg jogértelmezéssel tóth gábor attila alkotmányjogásszal sólyom péter beszélget* 2012 novemberében jelent meg a Constitution for a Disunited Nation című kötet, Részletesebben AZ ALAPJOGOK HELYZETE MAGYARORSZÁGON 2004-BEN *
Halmai Gábor AZ ALAPJOGOK HELYZETE MAGYARORSZÁGON 2004-BEN * BEVEZETÔ MEGJEGYZÉSEK Az Európai Parlament (EP) 2001. július 5-i ajánlására az Európai Unió Bizottsága 2002 szeptemberében létrehozott egy független Részletesebben A MAGYAR SZLOVÁK ALAPSZERZŐDÉS MÁSFÉL ÉVTIZED TÁVLATÁBÓL
Ronald Dworkin AZ ALKOTMÁNY MORÁLIS ÉRTELMEZÉSE ÉS A TÖBBSÉGI ELV* ALKOTMÁNYOS ELLENTMONDÁSOK A legtöbb modern alkotmány nagyon széles és absztrakt megfogalmazásban deklarálja az állammal szembeni egyéni Részletesebben A BIZONYTALAN ALAPRA ÉPÜLÕ HÁZ, AVAGY A RENDÉSZET FOGALMAINAK TISZTÁZÁSA. CHRISTIÁN LÁSZLÓ egyetemi tanársegéd (PPKE JÁK)
Iustum Aequum Salutare VI. 2010/1. 175 192. A BIZONYTALAN ALAPRA ÉPÜLÕ HÁZ, AVAGY A RENDÉSZET FOGALMAINAK TISZTÁZÁSA egyetemi tanársegéd (PPKE JÁK) Szamel Lajos 1990-ben a rendészettel foglalkozó mûvében Részletesebben Lehet-e a magyar hivatalos nyelv egyes szomszédos államokban? A nemzetközi jog lehetőségei
Lehet-e a magyar hivatalos nyelv egyes szomszédos államokban? A nemzetközi jog lehetőségei Andrássy György* 1. Bevezetés Az állam és a magyar nyelv közötti kapcsolat kérdése nem ugyanúgy merül föl Magyarországon, Részletesebben Bencze Mátyás gyûlölet-bûncselekmények És ÍtÉlkezÉsi populizmus
Bencze Mátyás gyûlölet-bûncselekmények És ÍtÉlkezÉsi populizmus Ezzel az írással a saját kutatásaim (a bírói ítélkezést befolyásoló tényezők szociológiai vizsgálata) eredményeit kívánom összekapcsolni Részletesebben A fogyatékkal élô személyek jogai. tükrében
Bárd Petra A fogyatékkal élô személyek jogai az acquis communautaire tükrében A fogyatékkal élô személyek jogainak szabályozása jelentôs változáson ment keresztül az elmúlt évtizedekben, és ez a változás Részletesebben Másfél év mérlegen A FÜGGETLEN RENDÉSZETI PANASZTESTÜLET GYAKORLATÁNAK ELEMZÉSE
Másfél év mérlegen Fodor-Lukács Krisztina l Kádár András Kristóf Kovács Judit l Körtvélyesi Zsolt l Nagy Gusztáv A FÜGGETLEN RENDÉSZETI PANASZTESTÜLET GYAKORLATÁNAK ELEMZÉSE Másfél év mérlegen A Független Részletesebben AZ INTERNETES TARTALOMSZOLGÁLTATÁSOKRA VONATKOZÓ SZABÁLYOZÁS AZ EURÓPAI UNIÓBAN ÉS EGYES NEMZETI JOGOKBAN
Országos Rádió és Televízió Testület Irodája Stratégiai Igazgatóság AZ INTERNETES TARTALOMSZOLGÁLTATÁSOKRA VONATKOZÓ SZABÁLYOZÁS AZ EURÓPAI UNIÓBAN ÉS EGYES NEMZETI JOGOKBAN 2001. szeptember 27. AZ INTERNETES Részletesebben A közösségi jog ABC-je
Európai Dokumentumok Oktatási és Kulturális Fôigazgatóság Dr. Klaus-Dieter Borchardt A közösségi jog ABC-je European Commission Az Európai Dokumentumok sorozat e kötete az Európai Unió minden hivatalos Részletesebben Lenia Samuel. Az Európai Szociális Karta esetjoga 1
Lenia Samuel ALAPVETŐ SZOCIÁLIS JOGOK Az Európai Szociális Karta esetjoga 1 Európa Tanács, Strasbourg, 1997 1 A fordítás első változatát készítette: Ottlik András. A fordítás elkészítését kezdeményezte: Részletesebben EGYPÁRTI ALKOTMÁNYBÍRÁK A KÉTHARMAD SZOLGÁLATÁBAN. Az egypárti alkotmánybírák 2011-2014 között hozott egyes döntéseinek elemzése
EGYPÁRTI ALKOTMÁNYBÍRÁK A KÉTHARMAD SZOLGÁLATÁBAN Az egypárti alkotmánybírák 2011-2014 között hozott egyes döntéseinek elemzése 2015 1 Tartalomjegyzék Bevezető... 3 Új bírák, új többség... 7 Bevezető Táblázat Részletesebben A környezeti ügyek nyilvánossága az információszabadság jövője?
A környezeti ügyek nyilvánossága az információszabadság jövője? Bevezető Nonprofit Szektor Analízis Tanulmányok a részvételi demokrácia gyakorlatáról Dr. Kerekes Zsuzsa Ez a tanulmány azt kívánja bemutatni, Részletesebben Profectus in litteris II.
1 Profectus in litteris II. PROFECTUS IN LITTERIS II. Előadások a 7. debreceni állam- és jogtudományi doktorandusz-konferencián 2010. május 21. Szerkesztette P. Szabó Béla, Szemesi Sándor 4 Debreceni Részletesebben 2016 © DocPlayer.hu Adatvédelmi irányelvek | Szolgáltatási feltételek | Visszajelzés

matches: bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság