text:
A Kúria is kimondta, nem volt jogsértő a Fidesz-aktivisták aláírásgyűjtése / Debrecen Hotels
A Kúria is kimondta, nem volt jogsértő a Fidesz-aktivisták aláírásgyűjtése
Az Alkotmánybíróság határozatának megfelelően a Kúria csütörtökön kimondta, nem volt jogsértő, hogy a Fidesz aktivistái – állításukkal szemben – nem a Fidesz-KDNP európai parlamenti listájának állításához gyűjtötték a választópolgári aláírásokat.
A Kúria internetes oldalán közzétett végzésében felidézte: eredetileg a Momentum Mozgalom fordult a Fővárosi Választási Bizottsághoz, mert a Kálvin téri aluljáróban a Fidesz-KDNP aktivistái aláírásokat gyűjtöttek a listaállításhoz, de az ívek nem a választási iroda által a listaállításhoz kiadott ívek voltak. A párt sérelmezte, hogy az aktivisták megtévesztően jártak el.
A Fővárosi Választási Bizottság (FVB) a kifogást elutasította, mert úgy ítélte meg, az aktivisták által adott tájékoztatás nem volt megtévesztő. A Momentum fellebbezett a Nemzeti Választási Bizottsághoz, de az NVB a fellebbezést érdemi vizsgálat nélkül elutasította, arra hivatkozva, hogy a kérelmező párt nem érintett az ügyben.
A Momentum ezt követően a Kúriához fordult, amely megváltoztatta az FVB és az NVB határozatait és megállapította: a Fidesz-KDNP megsértette a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás választási alapelvét, amikor az aktivisták megtévesztették a választókat.
A Fidesz-KDNP azonban alkotmányjogi panaszt nyújtott be az Alkotmánybírósághoz, az Ab pedig megállapította a Kúria végzésének alaptörvény-ellenességét, és megsemmisítette azt.
Az Alkotmánybíróság szerint a választási eljárásról szóló törvény nem tiltja a jelölő szervezetek számára, hogy választási kampányban a jelöltállításon kívül más célra aláírást gyűjtsenek.
Az Ab szerint választási kampányban különösen, de attól függetlenül is a véleménynyilvánítási szabadság által védett egy politikai szervezet és támogatói vagy választói közötti kommunikáció, így már önmagában attól alaptörvény-ellenes a Kúria döntése, hogy az ügy alapjogi vonatkozásait nem észlelte.
Az Ab utalt arra is, hogy a választási eljárási törvény semmilyen szabálya sem tiltja a jelölőszervezetek számára, hogy választási kampányban a jelöltállításon kívül más célra aláírást gyűjtsenek. Az Ab azt is rögzítette, hogy a Kúria előtt folyamatban lévő felülvizsgálati ügyben is biztosítani kell az ellenérdekű félnek (ebben az esetben a Fidesz-KDNP-nek) a nyilatkozattételi lehetőséget.
A Kúria csütörtöki végzésében azt írta: nyilatkozattételre hívta fel a Fidesz-KDNP-t, de megkeresésére az előírt határidőben a Fidesz és a KDNP nem élt a nyilatkozattétel jogával.
A Kúria a bizonyítékok alapján ismételten megállapította, hogy a Fidesz-KDNP aktivistái által végzett aláírásgyűjtés egyértelműen nem a 2019-es európai parlamenti választásokhoz szükséges ajánlások gyűjtésére irányult, a választópolgárok az elhangzott tájékoztatás ellenére aláírásukkal valójában nem a Fidesz-KDNP jelöltállítását támogatták, és “ebből adódóan megállapítható, hogy a jelölőszervezet nevében eljáró személyek olyan tevékenységet folytattak, amely a választópolgárok megtévesztésére alkalmas volt” – fogalmazott a bíróság. A Kúria megítélése szerint a választópolgárok megtévesztése önmagában felveti a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás sérelmét.
“A Kúria tisztában van a szabad véleménynyilvánítás tartalmával, arra maga is úgy tekint, mint a kommunikációs szabadságok anyajogára. Ezért is tartja fenn azon – korábban is képviselt – álláspontját, hogy a jelölőszervezeteket támogató, a jelölőszervezet iránt szimpátiát kifejező aláírásgyűjtés folytatható, ezt tiltó választási eljárási törvényi rendelkezés nincs” – írták.
Hangsúlyozták: a Kúria kizárólag az adatszerzés megtévesztő módja miatt vizsgálódott.
A Kúria szerint indokolt lett volna “a jövőbeni jogértelmezést elősegítendően, hogy ha az Alkotmánybíróság az alapjog lényegi tartalmát, a szabad kommunikáció sérelmét kifejtve hozza meg döntését és nem úgy érvel, mintha a Kúria megtiltotta volna a jelöltállításon túlmutató aláírásgyűjtést”.
A Kúria álláspontja szerint kiemelt jelentőségű, hogy a választópolgár pontosan tudja, hogy aláírása milyen célt szolgál, és adatait milyen célból használják fel. Az aláírásgyűjtésre vonatkozó követelmények egységesen határozhatók meg, mivel az más jelölőszervezetekre is hatást gyakorol. Releváns ugyanis, hogy az ajánlóíveken vagy más módon zajló aláírásgyűjtés útján megszerzett adatok kezelése milyen szabályok (a választási eljárási törvény vagy az adatvédelmi törvény) alapján lehetséges, s azoknak milyen eltérő következménye lehet – érveltek.
Mindezek után a Kúria azt írta, az Alkotmánybíróság határozatában foglalt döntésére figyelemmel azt kellett megállapítania, hogy a Fidesz-KDNP – a véleménynyilvánítási szabadságra tekintettel – nem követett el jogsértést.
Ferenc pápa bocsánatot kért a papi pedofíliáról tett kijelentései miatt.…
Négy góllal verte a Dunaújvárost…
A DEAC hazai pályán 6-2-re legyőzte a Dunaújváros csapatát a…
Átadták a Kiszombornál elfogott migránsokat…
A magyar rendőrök átadták a román hatóságoknak a Kiszombornál elfogott…
“A cél, hogy a Loki…
Átadták a Debreceni Labdarúgó Akadémia (DLA) új fedett, műfüves edzőpályáját.…

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
IV/00320/2013
. IV/00320/2013
Az ügy tárgya: a Fővárosi Törvényszék 51.Mf.635.021/2012/4. számú ítéletével összefüggő alkotmányjogi panasz
Az indítványozó – az Abtv. 27. §-a alapján – a Fővárosi Törvényszék kormánytisztviselői jogviszony jogellenes megszüntetése tárgyában hozott 51.Mf.635.021/2012/4. számú ítélete (Ítélet) alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kéri az Alkotmánybíróságtól. Az indítványozó – az Abtv. 28. §-a alapján – kéri, hogy az Alkotmánybíróság folytassa le a kormánytisztviselők jogállásáról szóló 2010. évi LVIII. törvény (Ktjt.) már nem hatályos 8. § (1) bekezdés b) pontja Alaptörvénnyel való összhangjának, valamint ügyében történő alkalmazhatóságának vizsgálatát.
Az indítványozó szerint sérti a jogállamiság elvét, hogy ügyében olyan jogszabályi rendelkezést alkalmaztak, amely nem határozta meg pontosan a munkáltatói jogkör anyagi kereteit, továbbá a szabályozás kiszolgáltatott helyzetet eredményezetett, amely emberi méltósághoz való jogát is sérti. Álláspontja szerint a munkáltatói döntés jogszerűségi mércéjének hiányában a bíróság nem nyújthatott hatékony jogvédelmet, ezért sérült a jogorvoslathoz való joga. Az indítványozó szerint az Ítélet azért is alaptörvény-ellenes, mert a bíróság nem vette figyelembe, hogy munkáltatója már tudvalevőleg alkotmányellenes jogszabály alapján mentette fel. Az indítványozó sérelmezi, hogy az eljárt bíróság – a Ktjt. alkalmazhatóságával összefüggésben – nem fordult az Alkotmánybírósághoz, ezzel összefüggésben javasolja, hogy az Alkotmánybíróság az Alaptörvény Q) cikk (2) bekezdésével kapcsolatosan vizsgálja meg az adott ügyben nemzetközi szerződésbe ütköző jogszabály alkalmazhatóságát..
a Fővárosi Törvényszék 21.Mf.635.021/2012/4. számú ítélete
II. cikk (1) bekezdés
A határozat száma: 3167/2013. (IX. 17.) AB végzés
ABH oldalszáma: 2013/2169
Az ABH 2013 tárgymutatója: alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés (Abtv. 29. §); alkalmazási tilalom és a pro futuro megsemmisítés; kormánytisztviselők indokolás nélküli felmentése; pro futuro megsemmisítés
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Kovács Péter, dr. Lévay Miklós és dr. Stumpf István alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Munkaügyi Bíróság 15.M.2304/2011/14. számú, valamint a Fővárosi Törvényszék 51.Mf.635.021/2012/4. számú ítéletének alaptörvény-ellenessége megállapítása és megsemmisítése, továbbá ezen ítéletekkel összefüggésben, a kormánytisztviselők jogállásáról szóló 2010. évi LVIII. törvény 8. § (1) bekezdés b) pontja konkrét perben történő alkalmazási tilalmának kimondására irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	Az indítványozó 2013. február 14-én alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságon.
[2]	1. Az indítványozó a Közigazgatási és Igazságügyi Minisztériumban az Igazságügyi Együttműködési és Nemzetközi Magánjogi Főosztály Európai Unió Igazságügyi Együttműködési és Koordinációs Osztályán határozatlan időre kinevezett kormánytisztviselőként, jogi szakreferensi munkakörben dolgozott. A munkáltatói jogkör gyakorlója az indítványozó kormánytisztviselői jogviszonyát a kormánytisztviselők jogállásáról szóló 2010. évi LVIII. törvény (a továbbiakban: Ktjt.) 8. § (1) bekezdés b) pontja alapján az indítványozóval 2011. április 14-én közölt indokolás nélküli felmentéssel 2011. június 15. napjával megszüntette.
[3]	Az indítványozó 2011. május 16-án a Fővárosi Munkaügyi Bíróságon pert indított a munkáltatóval szemben a kormánytisztviselői jogviszony jogellenes megszüntetésének megállapítása és egyéb követelés iránt. Az indítványozó keresetében elsődlegesen arra hivatkozott, hogy a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkotmányellenes. Előadta, hogy az Alkotmánybíróság a 8/2011. (II. 18.) AB határozatában (a továbbiakban: ABh.) kimondta, hogy a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkotmányellenes, ezért azt 2011. május hó 31-i hatállyal megsemmisítette. Az ABh. nem ex nunc hatállyal semmisítette meg az alkotmányellenes rendelkezést, ezért kérte, hogy a munkaügyi bíróság az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: régi Abtv.) 38. § (1) bekezdése alapján forduljon az Alkotmánybírósághoz és kezdeményezze, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg a Ktjt. alkotmányellenesnek minősített 8. § (1) bekezdése perében történő alkalmazhatóságának kizártságát.
[4]	A kormánytisztviselői jogviszonya megszüntetése jogellenességének megállapítása iránti kereseti kérelmét pedig elsősorban arra alapította az indítványozó, hogy a vele közölt indokolás nélküli felmentés alkotmányellenes. Másodlagosan arra hivatkozott, hogy a munkáltató az indokolás nélküli felmentéssel rendeltetésellenes joggyakorlást valósított meg, ezért a keresettel támadott munkáltatói intézkedés jogellenes. Az indítványozó harmadlagosan annak megállapítását kérte, hogy a felmentés azért jogellenes, mert a munkáltató megsértette az egyenlő bánásmód követelményét. Arra is hivatkozott, hogy az indokolás nélküli felmentés azért is jogellenes, mert a Ktjt. 8. § (1) bekezdése a közösségi jog közvetlenül alkalmazandó szabályaival is ellentétes.
[5]	Azt is kérte az indítványozó, hogy a munkaügyi bíróság – a megállapított tényállástól függően – 12 havi, illetve 36 havi átlagkeresetének megfelelő összeg megfizetésére kötelezze a munkáltatót.
[6]	A Fővárosi Munkaügyi Bíróság 2012. március 14-én kelt 15.M.2304/2011/14. számú ítéletével az indítványozó keresetét elutasította. A munkaügyi bíróság szerint az ítéletében megállapított tényállás – valamint az alkalmazandó jogszabályi rendelkezések – alapján a jogvita elbírálása során a Ktjt. szabályait kellett alkalmazni. A munkaügyi bíróság kitért arra is, hogy miután az Alkotmánybíróság a Ktjt. 8. § (1) bekezdését pro futuro 2011. május 31.-i hatállyal semmisítette meg, ezért az ezt megelőzően hozott munkáltatói intézkedés, melyet erre a jogszabályhelyre alapítottak, nem jogellenes. A munkaügyi bíróság részletesen indokolta, hogy az ítéletében hivatkozott alkotmánybírósági határozatok tartalma alapján miért nem fordult az ügyben az Alkotmánybírósághoz a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkalmazási tilalmának kimondását kérve.
[7]	A Fővárosi Törvényszék 2012. október 26-án kelt 51.Mf.635.021/2012/4. számú ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. A Fővárosi Törvényszék ítéletét – elfogadva az elsőfokú bíróság jogi érvelését – egyebek mellett szintén a Ktjt. 8. § (1) bekezdés b) pontjára alapította. Ezzel összefüggésben indokolásában ismételten utalt arra, hogy amikor a munkáltató a felmentést az indítványozóval közölte, a Ktjt. 8. § (1) bekezdés b) pontja még hatályos volt. Ezért e törvényi rendelkezés alkalmazása az indítványozó ügyében jogszerűen történt.
[8]	2. Az indítványozó alkotmányjogi panaszában az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 26. § (1) bekezdése és 27. §-a alapján kérte, hogy az Alkotmánybíróság – az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján lefolytatott eljárásban – állapítsa meg, hogy a perében alkalmazott jogszabályi rendelkezés, a Ktjt. 8. § (1) bekezdés b) pontja sérti az Alaptörvény XII. cikk (1) bekezdésében foglalt munkához, a munka és foglalkozás szabad megválasztásához való jogát, az Alaptörvény XXIII. cikk (8) bekezdésében szabályozott közhivatal viseléséhez való jogát, az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt hatékony bírói védelemhez főződő alapjogát, az Alaptörvény II. cikkében szabályozott emberi méltósághoz való jogát, továbbá ellentétes az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésében rögzített jogállamiság követelményével, mert az ügyben alkalmazott alaptörvény-ellenes jogszabály figyelmen kívül hagyta a közigazgatás törvényhez kötöttségének elvét. Mindezekre tekintettel kérte, hogy az Alkotmánybíróság az Abtv. 45. § (4) bekezdése alapján visszamenőlegesen zárja ki az indítványozó ügyében a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének alkalmazhatóságát.
[9]	Az indítványozó másodlagosan – az Abtv. 27. §-a alapján – annak megállapítását kérte, hogy a Fővárosi Törvényszék 51.Mf.635.021/2012/4. számú ítélete megsértette az előbbiek során felsorolt alaptörvényi rendelkezéseket. Ezenkívül az ítélet ellentétes Magyarország vállalt nemzetközi jogi kötelezettségeinek és a belső jog összhangját biztosító Alaptörvény Q) cikk (2) bekezdésével. Ezek alapján kérte a perében meghozott első- és másodfokú ítélet megsemmisítését.
[10]	Az indítványozó módosított és pontosított indítványában előadta, hogy az alkotmányjogi panaszát az Abtv. 27. §-a alapján tartja fenn. Az eredeti indítványában megjelölt alapjogok megsértésére ismételten hivatkozott. A Fővárosi Törvényszék ítéletének megsemmisítését az Abtv. 43. § (1) bekezdése, a Fővárosi Munkaügyi Bíróság ítéletének megsemmisítését az Abtv. 43. § (3) bekezdése alapján kérte. Azt is kérte, hogy az Alkotmánybíróság az Abtv. 28. § (1) bekezdése alapján folytassa le a Ktjt. – már nem hatályos – 8. § (1) bekezdés b) pontjának Alaptörvénnyel való összhangjára és ügyében történő alkalmazhatóságára vonatkozó vizsgálatot is.
[11]	Az indítványozó nyomatékkal hivatkozott arra, hogy az ügy érdemi elbírálása szempontjából különbséget kell tenni az ABh. meghozatala előtt, illetve az azt követően felmentettek ügyei között. Ez utóbbiak esetében, eltérő ténybeli és jogi alapot eredményezve, a felmentés kezdeményezésekor a jogalkalmazó már nyilvánvalóan tudta, hogy alkotmányellenes jogszabályt alkalmaz, hiszen a felmentéskor a felmentésre jogot adó jogszabály alkotmányellenességét és hatályvesztésének időpontját az Alkotmánybíróság az ABh.-ban már megállapította. Ezzel erre a személyi körre – és az indítványozóra is – a korábbiakétól eltérő ténybeli és jogi alap keletkezett az ügy elbírálására. A jogszabály pro futuro megsemmisítése nem tette a 2011. február 18. és május 31. közötti időszak alatt közölt indokolás nélküli felmentést alkotmányossá, illetve a vonatkozó jogszabályi rendelkezést alkalmazandóvá.
[12]	Az Alaptörvény Q) cikk (2) bekezdésével összefüggésben kifejti az indítványozó, hogy jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközés vizsgálatának lefolytatása iránt nincs indítványozói jogosultsága. De miután az Alkotmánybíróság által hivatalból is gyakorolható hatáskörről van szó, felhívja az Alkotmánybíróság figyelmét a hivatalbóli eljárás lefolytatásának lehetőségére. Ennek indoka az, hogy a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága a K.M.C. kontra Magyarország ügyben (19554/11) elmarasztalta Magyarországot az indokolás nélküli felmentés okán a hatékony bírói felülvizsgálathoz fűződő jog megsértése miatt.
[14]	3.1. Az Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben írt feltételeit, különösen az indítványozó Abtv. 26.–27. § szerinti érintettségét, a jogorvoslat kimerítését, valamint az Abtv. 29.–31. § szerinti feltételek fennállását.
[15]	Az indítványozó az alkotmányjogi panasszal támadott bírói döntést 2012. december 18-án vette át, az alkotmányjogi panaszt 2013. február 14-én terjesztette elő az ügyben első fokon eljárt bíróságnál. Az alkotmányjogi panasz az Abtv. 30. § (1) bekezdésében írt hatvan napos határidőben érkezett. Az indítványozó teljesítette az Abtv. 52. § (1) bekezdésében meghatározott feltételeket. Az indítványozó jogi szakvizsgával rendelkezik, ezért az Abtv. 51. § (3) bekezdése alapján saját ügyében jogi képviselő nélkül eljárhat. Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló bírósági eljárásban a jogorvoslati lehetőséget az indítványozó kimerítette.
[16]	Az Abtv. 29. §-a az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának további – tartalmi – feltételeit határozza meg. Eszerint az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. Ezek vizsgálata előtt az Alkotmánybíróságnak először át kell tekintenie az Alaptörvény negyedik módosítása utáni, az Alaptörvény hatálybalépése előtt meghozott alkotmánybírósági határozatok hatályvesztéséről szóló alkotmányi rendelkezés hatálybalépése – 2013. április elseje – után kialakult jogi környezetet.
[17]	3.2. Az Alkotmánybíróság Magyarország Alaptörvényének negyedik módosításának (2013. március 25.) hatálybalépése után, az Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5. pontjának – amely kimondta, hogy az Alaptörvény hatálybalépése előtt meghozott alkotmánybírósági határozatok hatályukat vesztik, de ez a rendelkezés nem érinti az ezen határozatok által kifejtett joghatásokat – értelmezése tárgyában úgy foglalt állást, hogy „az újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a korábbi határozataiban kidolgozott érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az Alaptörvény adott szakaszának az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az Alaptörvény értelmezési szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek mutatkozik azoknak a meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése” {13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [32]}.
[18]	Az alkotmányossági összefüggések fennállása miatt a jelen alkotmányjogi panasz elbírálása során az Alkotmánybíróság olyan – 2011. december 31-e előtt meghozott – alkotmánybírósági határozatokat vett figyelembe, amelyek az alkotmányjogi panasz elbírálásakor is alkalmazhatóak.
[19]	3.3. Az Abh. – egyéb rendelkezések mellett – megállapította, hogy a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkotmányellenes, ezért azt 2011. május 31-i hatállyal megsemmisítette. A határozat meghozatalakor hatályban volt régi Abtv. 42. §-a alapján az Alkotmánybíróság által megsemmisített jogszabályi rendelkezés főszabályként a határozat közzétételét követő napon vesztette hatályát. A régi Abtv. 43. § (4) bekezdése alapján azonban az Alkotmánybíróság ettől eltérően is meghatározhatta az alkotmányellenes jogszabály hatályon kívül helyezésének időpontját, ha ezt a jogbiztonság vagy az eljárást kezdeményező különösen fontos érdeke indokolta. A pro futuro megsemmisítés két előfeltétele, hogy a) a megalkotandó új jogszabály hatálybalépéséig biztosítható legyen a jogrend kiszámítható működése, továbbá, hogy b) az alkotmányellenes jogszabály időleges hatályban tartása kevesebb veszélyt jelent a jogrend épsége szempontjából, mint az azonnali megsemmisítés. [47/2003. (X. 27.) AB határozat, ABH 2003, 525, 549–550.]
[20]	A konkrét ügyben az Alkotmánybíróság figyelemmel volt arra, hogy mivel a Ktjt. 10. § (1) bekezdése alapján a kormánytisztviselői jogviszonyokban a köztisztviselők jogállásáról szóló 1992. évi XXIII. törvénynek (a továbbiakban: Ktv.) a köztisztviselő lemondására és felmentésére vonatkozó szabályok nem voltak alkalmazhatók, a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének megsemmisítése következtében a kormánytisztviselői jogviszony lemondással és felmentéssel való megszüntetése szabályozatlanul maradt. Emiatt időt kívánt biztosítani a jogalkotónak az Alkotmánynak megfelelő szabályok megalkotására. Ezért a Ktjt. 8. § (1) bekezdését a jövőre nézve az Alkotmánybíróság 2011. május 31-i hatállyal pro futuro semmisítette meg, tehát a jogszabályi rendelkezés 2011. június 1. napjától hatálytalan. Ettől azonban meg kell különböztetni azt, hogy adott esetben a 2011. május 31. napja előtt létrejött jogviszonyokban a már megsemmisített jogszabályi rendelkezést alkalmazni kell.
[21]	A pro futuro megsemmisítés az Alkotmánybíróság által alkotmányellenesnek vagy alaptörvény-ellenesnek nyilvánított jogszabály határozott idejű alkalmazása lehetőségével és egyben kötelezettségével jár mindenki számára, hacsak az Alkotmánybíróság az ügyre okot adó konkrét eset(ek)re alkalmazási tilalmat nem rendelt el. Azt is figyelembe kell venni, hogy az Alkotmánybíróság az 1813/B/2010. AB végzésben (ABH 2011, 2936.) egyértelművé tette, hogy amikor az Alkotmánybíróság törvényi felhatalmazással élve, az alkotmányellenes jogszabály hatályvesztését a jövőben meghatározott időpontban jelöli meg, akkor lényegében maga terjeszti ki az alkotmányellenes jogszabály alkalmazásának időtartamát.
[22]	A jogszabály (jogszabályi rendelkezés) pro futuro megsemmisítése esetén sem a régi Abtv. nem tartalmazott, sem a hatályban lévő Abtv. nem tartalmaz arra nézve semmilyen rendelkezést, hogy a pro futuro megsemmisítésnél a megsemmisített jogszabály (jogszabályi rendelkezés) meghatározott ideig történő hatályban tartása alatt a már megsemmisített jogszabály (jogszabályi rendelkezés) csak a megsemmisítést kimondó határozatban közölt hatályban tartás okával (okaival) összhangban alkalmazható-e vagy sem. Mivel egyik Abtv. sem tartalmaz erre nézve kifejezett korlátozó rendelkezést, – mindkét törvény olyan általános fogalmakra hivatkozik, mint a jogbiztonság vagy az eljárást kezdeményező különösen fontos érdeke, – ebből az következik, hogy ezen a területen az Alkotmánybíróság jelentős mérlegelési jogkörrel rendelkezik. A pro futuro hatállyal megsemmisített jogszabályt (jogszabályi rendelkezést) az adott alkotmánybírósági határozat indokolásában a pro futuro megsemmisítés meghatározott okától függetlenül, minden esetben alkalmazni kell, amíg a megsemmisített jogszabály hatályát nem veszti, hacsak az Alkotmánybíróság az adott alkotmánybírósági határozatban másként nem rendelkezik.
[23]	3.4. Az alkotmányjogi panasszal összefüggésben meg kell vizsgálni azt a következő kérdést, hogy az alkotmányjogi panasz mikénti elbírálása függ-e attól, hogy az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló bírói döntést az Abh. közzététele előtt vagy azután hozták-e, vagyis miért és hogyan kellett az adott, akkor még hatályban volt jogszabályi rendelkezést a bírónak még alkalmaznia.
[24]	Az Abh. közzététele előtt meghozott bírói ítéletek kapcsán a jogi helyzet megítélésénél abból kell kiindulni, hogy a bírónak kötelező volt a Ktjt. rendelkezéseit alkalmazni, mert az Országgyűlés által elfogadott és hatályba léptetett jogszabályról volt szó. De az Abh. közzététele után az adott esetben szintén köteles volt a bíró a perben a már megsemmisített Ktjt. 8. (1) bekezdését alkalmazni.
[25]	Az Alkotmánybíróság először – már az Alaptörvény hatályba lépése után – a 3302/2012. (XI. 12.) AB határozatban – a 42/2008. (IV. 17.) AB határozattal már egy ex nunc hatállyal megsemmisített jogszabállyal összefüggésben – alkalmazási tilalom kimondására irányuló bírói kezdeményezés alapján mondta ki, hogy ha egy korábbi határozata konkrét ügyben vagy ügyekben nem rendelt el semmilyen alkalmazási tilalmat, és bírói kezdeményezésről vagy alkotmányjogi panaszról nem kellett döntenie, akkor a hasonló ténybeli alapból származó, azonos jog alapján keletkezett jogviszonyok úgy nyerhetnek el hasonló elbírálást a rendes bíróság előtt, ha az Alkotmánybíróság az utóbb benyújtott kezdeményezés alapján sem mondja ki a jogszabály alkalmazhatatlanságát. A 34/2012. (VII. 17.) AB határozat pedig éppen a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkalmazásának kizárására irányuló bírói kezdeményezéseket bírált el: az indítványokat elutasította.
[26]	Az Abh. közzététele előtt a Ktjt. 8. § (1) bekezdésén alapuló munkáltatói felmentés, valamint – ezt követő per esetén – a jogerőssé vált bírói döntést támadó panasz sorsa sem ítélhető meg másként a jelen esetben, mint az alkotmányellenessé nyilvánítás után benyújtott bírói kezdeményezéseké. Azzal ugyanis, hogy az Alkotmánybíróság az Abh.-ban az alkotmányellenes jogszabály hatályvesztését a jövőben meghatározott időpontban jelölte meg, az adott esetben – kivételek meghatározása nélkül – kiterjesztette az alkotmányellenes jogszabály alkalmazásának időtartamát, előírta a bíró számára az alkotmányellenes jogszabály alkalmazását (1813/B/2010., ABH 2011, 2936.).
[27]	Az eddig kifejtettekre tekintettel – azaz, hogy a bíróságok az Abh. közzététele után is kötelesek voltak az alkotmányellenessé nyilvánított Ktjt. 8. § (1) bekezdését alkalmazni a pro futuro megsemmisítés miatt – az alkotmányjogi panasz nem tartalmaz új alapvető alkotmányjogi kérdéseket. Az indítványban előadott alkotmánysértéseket az Abh.-ban az Alkotmánybíróság már elbírálta.
[28]	Mindezek miatt az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt az Abtv. 29. §-a alapján visszautasította.
[29]	3.5. Az indítványozó az Alaptörvény Q) cikk (2) bekezdésének megsértését is állította. Tartalmában az indítványozó jogszabály nemzetközi szerződésbe ütközés vizsgálatát kezdeményezte, amelyre azonban az Abtv. 32. § (2) bekezdése alapján nem jogosult. Emiatt az Alkotmánybíróság az indítványt ebben a részében is visszautasította az Ügyrend 30. § (2) bekezdés h)pontja alapján.
[30]	A többségi döntéssel és annak indokolásával nem értek egyet. Az indítványozó egyrészt az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján már hatálytalan jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességének megállapítását és egyedi ügyében történő alkalmazhatóságának kizárását; másrészt az Abtv. 27. §-a alapján az ügyében hozott ítélet megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól. A többségi döntés az alkotmányjogi panaszt semelyik részében nem tartotta befogadhatónak. Álláspontom szerint a panaszt be kellett volna fogadni és érdemben elbírálni.
[31]	1. Az Alkotmánybíróság a 8/2011. (II. 18.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh.) pro futuro, 2011. május 31-jei hatállyal megsemmisítette a Ktjt. 8. § (1) bekezdését.
[32]	1.1. Az Abh. többségi indokolásából lehet arra következtetni, hogy milyen értelem (funkció) tulajdonítható az Abh.-ban kimondott megsemmisítés pro futuro hatályának:
„Az Alkotmánybíróság e határozatában a Ktjt. 8. § (1) bekezdés b) pontja alapján a kormánytisztviselők indokolás nélküli felmentésének alkotmányellenességét állapította meg, a kormánytisztviselő indokolás nélküli lemondásának alkotmányosságát nem vizsgálta. Mivel az »indokolás nélkül megszüntetheti« szövegrész egyaránt vonatkozik a kormánytisztviselő lemondására és munkáltató által történő felmentésére is, a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének megfogalmazása nem teszi lehetővé kizárólag az alkotmányellenesnek ítélt rendelkezés megsemmisítését, ezért az Alkotmánybíróság az egész 8. § (1) bekezdést megsemmisítette. […] Az Alkotmánybíróság a megsemmisítés időpontjának meghatározása során figyelemmel volt arra, hogy mivel a Ktjt. 10. § (1) bekezdése alapján a kormánytisztviselői jogviszonyokban a Ktv.-nek a köztisztviselő lemondására és felmentésére vonatkozó 16–17. §-ai nem alkalmazandók, a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének megsemmisítése következtében a kormánytisztviselői jogviszony lemondással és felmentéssel való megszüntetése szabályozatlanul marad. Időt kívánt biztosítani a jogalkotónak az Alkotmánynak megfelelő szabályok megalkotására, ezért a Ktjt. 8. § (1) bekezdését a jövőre nézve úgy semmisítette meg, hogy az 2011. május 31-én veszti hatályát.” (ABH 2011, 49, 83–84.)
[33]	A megsemmisített rendelkezés tehát – kodifikációs szempontból elválaszthatatlanul – két normát is magában foglalt: egyrészt, hogy a kormánytisztviselői jogviszonyt a kormánytisztviselő lemondással indokolás nélkül megszüntetheti (ez a szabály nem volt alkotmányellenes); másrészt, hogy a kormánytisztviselői jogviszonyt a munkáltató felmentéssel indokolás nélkül megszüntetheti (ez utóbbi szabály alkotmányellenessége megállapítást nyert). Az Alkotmánybíróság a pro futuro megsemmisítéssel mindenképpen fenntartotta annak a lehetőségét, hogy a kormánytisztviselő lemondással az új szabályozás megalkotásáig is alkotmányosan megszüntethesse indokolás nélkül a kormánytisztviselői jogviszonyt – ez önmagában értelmet ad a megsemmisítés jövőbeli hatályának.
[34]	Nyilvánvalóan nem tekinthető a pro futuro megsemmisítés céljának az, hogy a hatályvesztés időpontjáig tartó időszakban – a rendelkezés alkotmányos részéről kodifikációsan el nem választható – az alkotmányellenes norma alkalmazásával további alapjogsértéseket lehessen elkövetni. Az Abh. ismeretében a munkáltató az alkotmányellenes – de még hatályos – jogszabályi rendelkezés alapján is eljárhatott volna alkotmányosan, azaz ha adott esetben valós és okszerű indokokkal alátámasztja a kormánytisztviselő felmentését.
[35]	1.2. Ehhez képest az indítványozót a munkáltatója 2011. április 14-én, az Ktjt. 8. § (1) bekezdésében foglalt alkotmányellenes szabály alkalmazásával, indokolás nélkül felmentette.
[36]	2. A 35/2011. (V. 6.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh2.) az Alkotmánybíróság alkotmányos követelményként állapította meg, hogy a bíró az elé tárt jogvitát alkotmányos jogszabály alapján döntse el. Az Alkotmánybíróság kimondta: amennyiben a bíró az előtte folyamatban lévő perben alkalmazandó jog alkotmányellenességét észleli – az alkotmányellenes jogszabály mellőzésére vonatkozó hatásköre hiányában –, az Abtv. alapján köteles az Alkotmánybíróság eljárását kezdeményezni.
[37]	2.1. Az indítványozó az Alkotmánybíróság döntéseiben is bízva 2011. május 16-án keresettel fordult a Fővárosi Munkaügyi Bírósághoz, annak megállapítását kérve, hogy kormánytisztviselői jogviszonyának megállapítása – mind formai, mind tartalmi szempontból – jogellenes volt. Az indítványozó keresetlevelében a rendeltetésellenes joggyakorlásra, egyenlő bánásmód sérelmére, valamint uniós jogra is hivatkozó érvelése mellett kérte az eljáró bíróságot, hogy Abh. és Abh2.-ben tett megállapítások alapján forduljon az Alkotmánybírósághoz és kérje az alkotmányellenesnek minősített rendelkezés konkrét ügyben történő alkalmazhatóságának kizártságát.
[38]	2.2. Az Alkotmánybíróság az elsőfokú bíróság döntését megelőzően, a 1813/B/2010. AB végzésben (ABH 2011, 2936.) úgy érvelt, hogy amikor egy alkotmányellenes jogszabály hatályvesztését a jövőben meghatározott időpontban jelöli meg, akkor lényegében maga terjeszti ki az alkotmányellenes jogszabály alkalmazásának időtartamát, előírja a bíró számára az alkotmányellenes jogszabály alkalmazását. (Már több korábbi döntéshez fűzött különvéleményemben, illetve párhuzamos indokolásomban kifejtettem, hogy ezt az álláspontot miért nem volt célszerű kiterjesztően értelmezni és fenntartani [ld. 34/2012. (VII. 17.) AB határozat, 3083/2013. (III. 27.) AB határozat, 3041/2013. (II. 28.) AB végzés, 3042/2013. (II. 28.) AB végzés, 3043/2013. (II. 28.) AB végzés, 3044/2013. (II. 28.) AB végzés és 3045/2013. (II. 28.) AB végzés,]; az érveket ezen a helyen nem ismétlem meg)
[39]	2.3. A 2012. január 1-jén hatályba lépett új Abtv. 25. §-a kifejezetten rögzítette, hogy a bíró abban az esetben is kezdeményezi az Alkotmánybíróságnál az alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazásának kizárását, ha alaptörvény-ellenességét az Alkotmánybíróság már megállapította.
[40]	Az Abtv. 25. §-hoz fűzött indokolásból kiderül, hogy a szabályozás célja az Abh2.-ben kimondott koncepció – „hogy a bíró az elé tárt jogvitát alkotmányos jogszabály alapján döntse el” – érvényesítése volt: „E hatáskör kapcsán fontos az alkalmazási tilalom szabályozása, egyrészt az indítvány tárgya, másrészt a jogkövetkezmények tekintetében. Eszerint bíró nem csak a jogszabály megsemmisítése érdekében fordulhat az AB-hoz, de a már elbírált alkotmányellenes jogszabályon alapuló eljárása esetén pusztán alkalmazási tilalmat kérve is előterjeszthet indítványt – ha azt az AB már nem mondta ki a megsemmisítő határozatában. A 35/2011. (V. 6.) AB határozat szól az alkalmazási tilalom tekintetében kialakított gyakorlatról, melynek e törvény megfelel.”
[41]	2.4. Az indítványozó ügyében eljáró elsőfokú bíróság az Abtv. bírói kezdeményezésre vonatkozó szabályozásának a változását az ügy eldöntése során nem vette kellő súllyal figyelembe, ehelyett az 1813/B/2010. AB végzésben foglalt – az új Abtv. 25. §-a által tartalmilag felülírt – megfontolásokra hivatkozott.
[42]	A bíróság úgy tekintette, hogy az Alkotmánybíróság az Abh.-ban, „noha erre lehetősége lett volna”, nem rendelkezett általános (illetve konkrét) alkalmazási tilalomról. „Erre figyelemmel a bíróság álláspontja szerint konkrét esetben „ítélt dolog”-nak minősül a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének általános és konkrét esetben történő alkalmazhatósága 2011. május 31. napjáig. Ezért a bíróság nem találta indokoltnak az egyedi normakontroll-eljárás kezdeményezést.”
[43]	A bírósági ítélet érvelésével több szempontból sem értek egyet. Egyrészt, utólagos absztrakt normakontroll eljárás keretében megállapított alkotmányellenesség esetén konkrét alkalmazási tilalom kimondására – egyedi ügy hiányában – az Abh.-ban fogalmilag nem kerülhetett sor. Másrészt, az Abh.-ban általános alkalmazási tilalom kimondására sem kerülhetett sor, mivel ezt a lehetőséget a régi Abtv. kifejezetten még nem tartalmazta, az Alkotmánybíróság pedig értelmezés útján csak később, éppen az Abh2.-ben alakította ki. Így – „ítélt dolognak” minősítve – azon az alapon megtagadni egy későbbi, konkrét ügyben az alkalmazási tilalom kimondásának kezdeményezését, mert az első (utólagos normakontroll) ügyben erre nem került sor, olyan lehetetlen feltétel elé állítja a későbbi alkotmányjogi panasz indítványozóját, amely a jogsérelem orvoslásának szempontjával teljesen ellentétes.
[44]	A bíróságnak jogában állt volna az indítványozó ügyében a Ktjt. 8. § (1) bekezdése alkalmazásának kizárását kezdeményezni új Abtv. 25. §-a alapján, amely éppen az ilyen esetek megoldását is célozta: „[a bíró] a már elbírált alkotmányellenes jogszabályon alapuló eljárása esetén pusztán alkalmazási tilalmat kérve is előterjeszthet indítványt – ha azt az AB már nem mondta ki a megsemmisítő határozatában”. Ha tehát az Alkotmánybíróság egy ügyben – például az eljárás absztrakt jellege miatt – nem mondja ki az alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazásának tilalmát, az nem jelenti azt, hogy utóbb konkrét ügyben (bírói kezdeményezés vagy alkotmányjogi panasz alapján) ne rendelkezhetne róla.
[45]	2.5. Az Abh.-ban az Alkotmánybíróság a Ktjt. 8. § (1) bekezdését – többek között – azért is ítélte alkotmányellenesnek, mert álláspontja szerint a törvényhozó azzal, hogy nem szabályozta a munkáltatói felmentés törvényi feltételeit, és lehetőséget adott a döntés indokolásának mellőzésére, aránytalanul korlátozta a kormánytisztviselőt megillető bírói jogvédelemhez való jogot. Az Abh. szerint „az indokolási kötelezettség hiánya miatt és a felmentés jogszerűségének elbírálásához szempontot adó szabályok hiányában, jelentősen leszűkült azoknak az eseteknek a köre (a felmentő határozat semmissége, a felmentési tilalomba ütközés, egyenlő bánásmód megsértése, rendeltetésellenes joggyakorlás), amikor a kormánytisztviselő a siker reményében fordulhat a bírósághoz, a bíróság a felmentés jogszerűségét érdemben el tudja bírálni”.
[46]	A jelen ügyben alkalmazott bírói gyakorlat azonban azt mutatja, hogy a bírói jogvédelem még az említett szűk esetkörben sem hatékony. Az elsőfokú bíróság a konkrét ügyben az indítványozónak a rendeltetésellenes joggyakorlásra és az egyenlő bánásmód megsértésére hivatkozó érveit sem fogadta el. Az ítélet indokolásából kiderül, hogy az indítványozóval a felmentésének indokait nem hogy formálisan, írásban, de még informálisan sem közölték, azzal kapcsolatban inkább csak találgatni tudott, ezért a joggyakorlás rendeltetésellenességét és az egyenlő bánásmód megsértését sem tudta meggyőzően valószínűsíteni. Ebben az összefüggésben az Abh.-ban az Alkotmánybíróság által felvázolt hátrányosabb forgatókönyv következett tehát be: „A felmentés feltételeit szabályozó jogszabályi rendelkezések, azaz a munkáltatót megillető felmentési jog rendeltetése törvényi meghatározásának hiányában gyakorlatilag nem, vagy csak nehezen bizonyítható, hogy a munkáltató jogellenesen döntött, felmentési joga gyakorlása során ellentétbe került a jog rendeltetésével, a jog által szolgálni hivatott céllal. Az érdemi bírói jogvédelem lehetőségének ez a korlátozása nem nyújt valódi, hatékony jogvédelmet a munkáltató visszaélésszerű, önkényes döntésével szemben.”
[47]	3. Az indítványozó ügyében hozott elsőfokú és másodfokú bírósági ítélet meghozatala között az Alkotmánybíróság 34/2012. (VII. 17.) AB határozatában (a továbbiakban: Abh3.) a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének az adott eljárás tárgyát képező, folyamatban lévő munkaügyi perekben való alkalmazásának kizárására irányuló bírói indítványokat elutasította.
[48]	3.1. Az Abh3. indokolásának az alkalmazási tilalom elrendelésére vonatkozó egyes megállapításaival nem értettem egyet. Párhuzamos indokolásomban kifejtettem, hogy „az alkotmánybírósági megsemmisítés joghatása beálltának (a jogszabály hatályvesztésének) az időpontja – tehát adott esetben a pro futuro megsemmisítés ténye – az alkalmazási tilalom konkrét ügyekben történő utólagos elrendelése szempontjából az Abtv. alapján önmagában nem döntő jelentőségű. Ilyen esetben is minden ügyben egyedileg tartom szükségesnek annak vizsgálatát, hogy mi volt az indoka a megsemmisítés jövőbeli időpontjának, és ehhez képest az Alaptörvény védelme, a jogbiztonság vagy az eljárást kezdeményező különösen fontos érdeke indokolja-e, hogy az Alkotmánybíróság a megsemmisítésről szóló határozatának közzététele és a jogszabály hatályvesztése közötti alkalmazása vonatkozásában utóbb a konkrét ügyben tilalmat rendeljen el.” (Indokolás [83])
[49]	Az Abh3. többségi indokolása ugyanakkor rámutatott, hogy „az imént írtak nem érintik az egyedi ügyet elbíráló – közte a kezdeményező – bíróságok jogát arra, hogy a Ktjt. már alkotmányellenessé nyilvánított, de még hatályos 8. § (1) bekezdése alapján felmondással megszüntetett köztisztviselői jogviszonyról szóló perben önállóan értékeljék a felmondás jogszerűsége megítélésekor a tényt, hogy a felmondáskor a felmondásra jogot adó jogszabály alkotmányellenességét és hatályvesztésének időpontját az Alkotmánybíróság már megállapította”. (Indokolás [55])
[50]	3.2. Az indítványozó ügyében eljáró másodfokú bíróság az Abh3.-ra figyelemmel úgy ítélte meg, hogy a konkrét ügyben nem volt a bíróságnak jogi lehetősége az Alkotmánybírósághoz fordulni. A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróságnak a rendeltetésellenes joggyakorlás vizsgálata körében kifejtett álláspontjával is egyetértett, amely szerint az indítványozónak bizonyítania kellett volna a felmentés rendeltetésszerű joggyakorlásba ütközését [ld. másodfokú ítélet 5–6. o.]. A másodfokú bíróság – az előbbi és más szempontok alapján is – a felmentést jogszerűnek, az elsőfokú bíróság ítéletét megalapozottnak találta.
[51]	A másodfokú bíróság ugyanakkor az ítéletében – az Abh3. többségi indokolásában foglalt utalással szemben – nem értékelte a felmondás jogszerűsége megítélésekor azt „a tényt, hogy a felmondáskor a felmondásra jogot adó jogszabály alkotmányellenességét és hatályvesztésének időpontját az Alkotmánybíróság már megállapította”.
[52]	Az Alaptörvény 28. cikke alapján a bíróságoknak a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét az Alaptörvénnyel összhangban kell értelmeznie. Ha egy – egyszerre több, alkotmányos és alkotmányellenes szabályt is magában foglaló – jogszabályi rendelkezést az Alkotmánybíróság pro futuro semmisített meg, ezáltal meghatározott ideig fenntartva a rendelkezés alkalmazhatóságát, az nem jelenti azt, hogy a bíróságnak a rendelkezésben foglalt alkotmányellenes szabályt is alkalmaznia kell és lehet. A bírónak az elé tárt jogvitát alkotmányos jogszabály alapján kell eldöntenie. Ha az adott időpontban alkalmazandó – alkotmányellenes szabályt is tartalmazó – jogszabályi rendelkezést a bírónak nem sikerül az Alaptörvénnyel összhangban úgy értelmeznie, hogy az ne vezessen alapvető jog sérelméhez, akkor az a bírói döntést – adott esetben akár érdemben – befolyásoló alaptörvény-ellenességet eredményezhet.
[53]	3.3. Az indítványozó szerint az ügyében eljáró bíró alaptörvény-ellenesen döntött. Indítványában kifejti, hogy önmagában az a tény, hogy a felmentés formai feltételei között nem szerepel az indokolás, azaz a Ktjt. 8. § (1) bekezdésének alkalmazása a kérdéses időszakban formailag még jogszerű volt, nem tette magát a joggyakorlást is pusztán erre alapozva jogszerűvé, hiszen annak emellett jogszerű célt is kellett szolgálnia, azaz a formai feltételek mellett tartalmi követelményeknek is meg kellett felelnie. Álláspontja szerint, attól függetlenül, hogy adott esetben a felmentés formai feltételei között nem szerepel az indokolás, a jogvitás eljárásban a bíróságnak meg kell tudnia állapítania, hogy felmentéskor nem közölt felmentési ok okszerűvé teszi-e a felmentést, mivel az okszerűség a jogszerűség feltétele akkor is, ha közölni nem kell az okot.
[54]	A fenti jogértelmezés – tehát a felmentés valós és okszerű indoka meglétének vizsgálata – a bírósági eljárásban lehetővé tette volna az alkotmányellenes rendelkezés alapján okozott jogsérelem kiküszöbölését, amely lényegében éppen abból származott, hogy a formai és tartalmi értelemben véve egyaránt indokolás nélküli felmentés megengedése a hatékony bírósági jogorvoslatot is ellehetetleníti.
[55]	4. Nem értek egyet a többségi döntés indokolásának azzal a következtetésével, hogy a jelen ügyben ne lett volna a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség. Ennek a befogadási feltételnek álláspontom szerint a funkciója az, hogy amennyiben a panaszos által támadott rendelkezésről az Alkotmánybíróság megállapítaná, hogy az alaptörvény-ellenes, de annak megsemmisítése (illetve az automatikus alkalmazási tilalom) a bírói döntés érdemére nem hatna ki, akkor az Alkotmánybíróságnak (az indítványozó jogorvoslatának szempontjából gyakorlatilag feleslegesen) ne kelljen lefolytatnia az alaptörvénnyel való összhang vizsgálatát. A bírósági ítéletek a közszolgálati jogvita elbírálásakor a Ktjt. 8. § (1) bekezdés b) pontjára alapultak, a döntést érdemben befolyásolták (e nélkül ugyanis nem lehetett volna indokolás nélkül felmenteni az érintetteket, ez volt a felmentés jogalapja), márpedig erről a szabályról Alkotmánybíróság kimondta, hogy alkotmányellenes (azt pedig, hogy ez esetben az alaptörvény-ellenesség az alkotmányellenességgel egyezik, az Alkotmánybíróság szintén megállapította {Abh3., Indokolás [34]–[37]}).
[56]	Annak megállapítását tehát, hogy egy alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügyben a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség volt, nem zárja ki a bírósági eljárásban alkalmazott jogszabályt absztrakt utólagos normakontroll eljárásban elbíráló – akár ex nunc, akár pro futuro megsemmisítést kimondó – alkotmánybírósági határozat, sőt, ellenkezőleg, inkább alátámasztja.
[57]	A bírói döntést befolyásoló alaptörvény-ellenesség elkerülhető lett volna, ha a felmondás jogszerűsége megítélésekor a tényt, hogy a felmondáskor a felmondásra jogot adó jogszabály alkotmányellenességét és hatályvesztésének időpontját az Alkotmánybíróság már megállapította, a bíróság megfelelően értékeli, és az alkotmányellenesnek minősített rendelkezésben foglalt szabály alkalmazása során az Alaptörvénnyel összhangban jár el.
[58]	Nem értek egyet az alkotmányjogi panasz visszautasításával, megítélésem szerint azt be kellett volna fogadni és érdemben meg kellett volna vizsgálni, az alábbiak miatt. Osztom továbbá dr. Stumpf István alkotmánybíró úr különvéleményében foglaltakat is.
[59]	Úgy vélem, hogy az alkotmányjogi panasz hivatkozása az Emberi Jogok Európai Bírósága előtt az ún. K.M.C. kontra Magyarország ügyre helytálló, és a többségi végzés záró gondolataival ellentétben ezért úgy ítélhető meg, hogy az alkotmányjogi panasz igenis tartalmaz új alapvető alkotmányjogi kérdéseket. Bizonyos szempontból a jelen helyzet emlékeztet arra, amikor az Alkotmánybíróság felülvizsgálta korábbi álláspontját az ún. Vajnai kontra Magyarország ügyben hozott strasbourgi ítélet tekintetében [lásd: 16/2013. (VI. 20.) AB határozat].
[60]	A magyar jogalkalmazó és így a bíró is nehezen tud egyszerre két ellentmondásos parancsnak ugyanabban az ügyben eleget tenni: egyrészt alkalmazni a magyar tételes jogot, másrészt az adott ügyben az alkotmányellenességet ugyan kimondó, de azt az adott jogszabály összefüggései és a mozaikos megsemmisítés alkalmazásának in concreto lehetetlensége miatt pro futuro megállapító alkotmánybírósági tételt, valamint az Emberi Jogok Európai Egyezményébe ütközésre való utalást úgy az egykori alkotmánybírósági döntésben, mint az azóta meghozott strasbourgi ítéletekben.
[61]	Az Emberi Jogok Európai Bírósága maga is utalt arra ítéletének 34. §-ában, hogy az Abh. érvrendszere és felhívott strasbourgi precedensei valóban egybevágnak, sőt megfelelnek az Európai Unió Alapjogi Chartájában és az Európai Szociális Chartában foglaltaknak is.
[62]	Az Alkotmánybíróság már tíz éve kimondta, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának felfogása a magyar joggyakorlatot alakítja és kötelezi [18/2004. (V. 25.) AB határozat, ABH 2004, 303, 306.]
[63]	Mindig szem előtt kell tartani azokat a tételeket, amelyeket az Alkotmány módosításával összefüggésben, de általános érvénnyel fogalmazott meg a 61/2011. (VII. 13.) AB határozatban: „Egyes alapjogok esetében az Alkotmány ugyanúgy fogalmazza meg az alapjog lényegi tartalmát, mint valamely nemzetközi szerződés (például a Polgári és Politikai Jogok Egyezségokmánya és az Emberi Jogok Európai Egyezménye). Ezekben az esetekben az Alkotmánybíróság által nyújtott alapjogvédelem szintje semmiképpen sem lehet alacsonyabb, mint a nemzetközi (jellemzően a strasbourgi Emberi Jogok Bírósága által kibontott) jogvédelem szintje. A pacta sunt servanda elvéből [Alkotmány 7. § (1) bekezdés, Alaptörvény Q) cikk (2)–(3) bekezdés] következően tehát az Alkotmánybíróságnak akkor is követnie kell a strasbourgi joggyakorlatot, az abban meghatározott alapjogvédelmi szintet, ha saját megelőző »precedens-határozataiból« ez kényszerűen nem következne.” {ABH 2011, 290, 321.; lásd: 166/2011 (XII. 20.) AB határozat, ABH 2011, 545.; 43/2012. (XII. 20.) AB határozat, Indokolás [67]}.
[64]	A magyar bírósági rendszer bírái tehát azzal a helyzettel szembesülnek, hogy a jelen esetben a pozitív magyar jog, a nemzetközi jog [az Alaptörvény Q) cikke és az Alaptörvény negyedik módosítása óta a Záró és vegyes rendelkezések 8. pontjában újra megerősített pacta sunt servanda elv] és az európajog [az Alaptörvény E) cikke értelmében], ráadásul mindez a strasbourgi és a luxemburgi bírósági gyakorlat fényében a jelen alkotmányjogi panaszban körülírt esetben nem könnyen egyeztethetők össze. Ez a kialakult inkoherencia – álláspontom szerint – olyan mérvű, hogy indokolta volna a panasz befogadását és érdemi megvizsgálását.
[65]	A különvéleményhez csatlakozom.
. 3167/2013. (IX. 17.)

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
IV/00406/2015
. IV/00406/2015
Az ügy tárgya: A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 36.Kpk.46.110/2014/4. számú határozata, a 23/2011. (III. 8.) Korm. rendelet, és a 2004. évi CXL. törvény egyes rendelkezései elleni alkotmányjogi panasz (rendezvénytartás engedélyezése)
Az indítványozó az - Abtv. 27. §-a, és 26. § (1) bekezdése alapján - kérte a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 36.Kpk.46.110/2014/4. számú határozata, a zenés, táncos rendezvények működésének biztonságosabbá tételéről szóló 23/2011. (III. 8.) Korm. rendelet 3. § (4) bekezdésének b) pontja, az 5. § (1) bekezdés h) pontja, és (4) bekezdése, valamint a 4. §-a, és a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 15. § (1) és (3) bekezdései alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
Az indítványozó előadja, hogy a tulajdonában lévő ingatlan másik tulajdonosa egy kft-vel használati megállapodást kötött. A kft. rendezvénytartásra engedélyt kapott Kp/47-3/2014/V. szám alatt a Ferencvárosi Polgármesteri Hivataltól, amelyet az indítványozó megfellebbezett, azonban a fellebbezését a hatóság Kp/47-14/2014/V. számú határozatában érdemi vizsgálat nélkül elutasította, mert már korábbi határozatában - melyet bírósági közigazgatási határozat már korábban helyben hagyott - megállapította, hogy az indítványozó az ügyben nem számít ügyfélnek. Az indítványozó a döntéssel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő, azonban a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a határozatában elutasította.
Az indítványozó elődja, hogy a határozat megsértette az Alaptörvény B) cikkébe foglalt jogállamiság elvét, az V. cikkbe foglalt tulajdon védelméhez való jogát, a XIII. cikk (1) bekezdése szerinti tulajdonhoz való alapjogát, a XV. cikk (2) bekezdése szerinti törvény előtti egyenlőséghez való jogát, a XXIV. cikk (1) bekezdése szerinti jogát ahhoz, hogy a hatóságok az ügyét részrehajlás nélkül intézzék el, a XXVIII. cikk (1) bekezdésébe foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát, és a XXVIII. cikk (7) bekezdése szerinti jogorvoslathoz való jogát. .
23/2011. (III. 8.) Korm. rendelet a zenés, táncos rendezvények működésének biztonságosabbá tételéről 3. § (4) bekezdésének b) pontja, az 5. § (1) bekezdés h) pontja, és (4) bekezdése, valamint a 4. §-a,
2004. évi CXL. törvény a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól 15. § (1) és (3) bekezdései
Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 36.Kpk.46.110/2014/4. számú határozata
IV_406_4_2015_ind_kieg. anonim.pdf IV_406_0_2015_inditvany.anonim pdf.pdf
A határozat száma: 3133/2015. (VII. 9.) AB végzés
3133_2015_végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 36.Kpk.46.110/2014/4. számú végzése, a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 15. § (1) és (3) bekezdése, valamint a zenés, táncos rendezvények működésének biztonságosabbá tételéről szóló 23/2011. (III. 8.) Korm. rendelet 3. § (4) bekezdés b) pontja, a 4. §-a, az 5. § (1) bekezdés h) pontja és (4) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó jogi képviselője útján az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz, kérve a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 36.Kpk.46.110/2014/4. számú végzése (a továbbiakban: Végzés) alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését. Kérte továbbá az Abtv. 24. § (1) bekezdése alapján a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 15. § (1) és (3) bekezdése, valamint a zenés, táncos rendezvények működésének biztonságosabbá tételéről szóló 23/2011. (III. 8.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Korm.r.) 3. § (4) bekezdés b) pontja, a 4. §-a, az 5. § (1) bekezdés h) pontja és (4) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését is.
[2]	Az indítványozó előadta, hogy a tulajdonában lévő ingatlan másik tulajdonosa egy kft.-vel használati megállapodást kötött. A kft. rendezvénytartásra engedélyt kapott Kp/47-3/2014/V. szám alatt a Ferencvárosi Polgármesteri Hivataltól, amely ellen az indítványozó fellebbezett, azonban a fellebbezését a hatóság Kp/47-14/2014/V. számú határozatában érdemi vizsgálat nélkül elutasította, mert már korábbi határozatában – amelyet bírósági közigazgatási határozat már korábban helyben hagyott – megállapította, hogy az indítványozó az ügyben nem számít ügyfélnek. Az indítványozó a döntéssel szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő, azonban felülvizsgálati kérelmet a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a Végzésében elutasította.
[3]	Az Alkotmánybíróság főtitkára hiánypótlásra hívta fel az indítványozót, mivel az indítvány nem tartalmazott kellő indokolást arra nézve, hogy a bírói döntés az indítványozónak az Alaptörvényben biztosított jogait menynyiben és miért sérti. Egyben tájékoztatta az indítványozót, hogy az indokolásnak ki kell terjednie az Alaptörvénynek az alkotmányjogi panaszban hivatkozott valamennyi rendelkezésre, továbbá az indítványozónak az Abtv. 24. § (1) bekezdése alapján utólagos normakontroll iránti eljárást nincs lehetősége indítványozni.
[4]	Az indítványozó a hiánypótlási felhívásnak határidőben eleget tett és a felhívásra tett indítvány-kiegészítésében a Végzés alaptörvény-elleneségének megállapítását és megsemmisítését az Abtv. 27. §-a, a Ket. és a Korm.r. alaptörvény-elleneségének megállapítását és megsemmisítését az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján kérte.
[5]	Az indítványozó – indítvány-kiegészítésében pontosított – álláspontja szerint a Végzés megsértette az Alaptörvény R) cikkének, az XIII. cikk (1) bekezdésének, XV. cikk (2) bekezdésének, XXIV. cikk (1) bekezdésének, XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésének és 28. cikkének rendelkezéseit, valamint a Ket. és a Korm.r. támadott rendelkezései sértik az Alaptörvény R) cikkének, XIII. cikk (1) bekezdésének és XV. cikk (2) bekezdésének rendelkezéseit.
[6]	2. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság az ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról, az 56. § (2) bekezdése értelmében pedig a befogadhatóságról dönteni jogosult tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 26–27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti feltételeket. Az Abtv. 56. § (3) bekezdése értelmében a befogadás visszautasítása esetén az Alkotmánybíróság rövidített indokolással ellátott végzést hoz, amelyben megjelöli a visszautasítás indokát.
[7]	2.1. Az Alkotmánybíróság elsőként az alkotmányjogi panasz formai megfelelőségét vizsgálta.
[8]	Az Abtv. 26. § (1) bekezdése értelmében az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés c) pontja alapján az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet akkor fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügyben folytatott bírósági eljárásban alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazása folytán az Alaptörvényben biztosított jogának sérelme következett be, és jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
[9]	Az Abtv. 27. §-a értelmében az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontja alapján alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
[10]	Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványozó az Abtv. 26. § (1) bekezdése és a 27. §-a, valamint az 51. § (1) bekezdése szerinti jogosultnak tekinthető, az indítványozó az egyedi ügyben érintett szervezet és a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségét kimerítette.
[11]	2.2. Az Alkotmánybíróság ezt követően az alkotmányjogi panasz Abtv. 26. § (1) bekezdésében és 27. §-ában, illetve 29–31. §-aiban foglalt tartami befogadhatósági feltételeknek való megfelelőségét vizsgálta.
[12]	Az Abtv. 30. § (1) bekezdése alapján az Abtv. 26. § (1) bekezdése és 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül lehet írásban benyújtani. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványozó a Végzést 2014. október 28-án vette át és az alkotmányjogi panaszát 2014. december 27-én adta postára, így az alkotmányjogi panasz határidőben érkezett.
[13]	Az Abtv. 52. § (1) bekezdése alapján az alkotmányjogi panasznak határozott kérelmet kell tartalmaznia. A kérelem akkor határozott, ha az alkotmányjogi panasz tartalmazza azt a törvényi rendelkezést, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét az indítvány elbírálására, továbbá amely az indítványozó jogosultságát megalapozza [Abtv. 52. § (1b) bekezdés a) pont]; az Alaptörvényben biztosított jog sérelmének lényegét [Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) pont]; az Alkotmánybíróság által vizsgálandó jogszabályi rendelkezéseket vagy bírói döntést [Abtv. 52. § (1b) bekezdés c) pont]; az Alaptörvény megsértettnek állított rendelkezéseit [Abtv. 52. § (1b) bekezdés d) pont]; indokolást arra nézve, hogy a sérelmezett jogszabályi rendelkezések, bírói döntés miért ellentétesek az Alaptörvény megjelölt rendelkezéseivel [Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pont]; valamint kifejezett kérelmet a jogszabályi rendelkezés vagy a bírói döntés megsemmisítésére, illetve az Alkotmánybíróság döntésének tartalmára [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pont].
[14]	Az indítványozó panaszában megjelölte azokat a törvényi rendelkezéseket, amelyek megállapítják az Alkotmánybíróság hatáskörét az alkotmányjogi panasz elbírálására, továbbá amely az indítványozó jogosultságát megalapozza [az Abtv. 26. § (1) bekezdése és a 27. §-a], továbbá az Alkotmánybíróság által vizsgálandó bírói döntést (a Végzés) és jogszabályi rendelkezéseket [a Ket. 15. § (1) és (3) bekezdése, valamint a Korm.r. 3. § (4) bekezdés b) pontja, a 4. §-a, az 5. § (1) bekezdés h) pontja és (4) bekezdése], valamint az Alaptörvény megsértettnek állított rendelkezéseit [az Alaptörvény R) cikke, az XIII. cikk (1) bekezdése, XV. cikk (2) bekezdése, XXIV. cikk (1) bekezdése, XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdése és 28. cikke] és a panasz kifejezett kérelmet tartalmaz az Alkotmánybíróság döntésének tartalmára (a Végzés, a Ket. és a Korm.r. támadott rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése).
[15]	Az Abtv. 29. §-a alapján az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. Az Alkotmánybíróságnak kizárólag a bírói döntés alkotmányossági szempontú felülvizsgálatára van jogköre, amelynek célja a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kiküszöbölése.
[16]	Azt indítványozó a Végzés kapcsán az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való jogának és a (7) bekezdés szerinti jogorvoslati jogának sérelmét állította. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz e részben nem felel meg az Abtv. 29. §-ban foglalt feltételnek, mivel az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésével kapcsolatosan sem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést, sem bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet nem vetett fel, ezért az alkotmányjogi panasz e vonatkozásban nem befogadható.
[17]	Az indítványozó az alkotmányjogi panaszában hivatkozott arra is, hogy a bíróság jogalkalmazása során az alkalmazott jogszabályok értelmezésekor az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésében foglaltak is sérültek. Az Alaptörvény XXIV. cikke a tisztességes hatósági eljáráshoz való jog biztosításáról, a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogról a XXVIII. cikk tartalmaz rendelkezéseket. Az Alkotmánybíróságnak kizárólag a bírói döntés alkotmányossági szempontú felülvizsgálatára van jogköre, amelynek célja a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kiküszöbölése. Az indítványozó által felvetett jogértelmezési és joggyakorlati aggályok azonban nem alkotmányossági kérdések. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz e részben nem felel meg az Abtv. 29. §-ban foglalt feltételnek, mivel az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésével kapcsolatosan sem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést, sem bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet nem vetett fel.
[18]	Alkotmányjogi panaszt csak Alaptörvényben biztosított jog sérelmére lehet alapítani, ezért az Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) pontja alapján az indítványban meg kell jelölni az Alaptörvényben biztosított jog sérelmének lényegét. Az Alaptörvény 28. cikkének címzettjei a bíróságok, e rendelkezés nem fogalmaz meg olyan jogot, amelyre alkotmányjogi panaszt önállóan lehetne alapítani. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint a „jogszabályokat a bíróságok értelmezik, az Alkotmánybíróság csak az értelmezési tartomány alkotmányos kereteit jelölheti ki. Ez a jogkör azonban nem teremthet alapot arra, hogy minden olyan esetben beavatkozzon a bíróságok tevékenységébe, amikor olyan (állítólagos) jogszabálysértő jogalkalmazásra került sor, mely egyéb jogorvoslati eszközzel nem orvosolható” {3325/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [13]}.
[19]	Az indítványozó által a Végzés kapcsán felvetett jogértelmezési és joggyakorlati aggályok azonban nem alkotmányossági kérdések. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz e részben sem felel meg az Abtv. 29. §-ban foglalt feltételnek, mivel az sem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést, sem bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet nem vetett fel, ezért az alkotmányjogi panasz e vonatkozásban sem befogadható.
[20]	Az indítványozó alkotmányjogi panaszában a Végzés vonatkozásában alkotmányjogilag értékelhető kifejtés mellőzésével hivatkozott az Alaptörvény R) cikkében rögzített alapvetés sérelmére, az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében meghatározott tulajdonnal járó társadalmi felelősségre és ehhez kapcsolódóan az Alaptörvény XV. cikk (2) bekezdésében meghatározott hátrányos megkülönböztetés tilalmára is. A panasz e vonatkozásban nem tartalmazott kellő indokolást arra nézve, hogy a sérelmezett Végzés miért ellentétes az Alaptörvény megjelölt rendelkezéseivel ezért az alkotmányjogi panasz e vonatkozásban sem befogadható.
[21]	Az indítványozó kérte továbbá az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján a Ket. 15. § (1) és (3) bekezdése, valamint a Korm.r. 3. § (4) bekezdés b) pontja, a 4. §-a és az 5. § (1) bekezdés h) pontja és (4) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését is az Alaptörvény R) cikkének, XIII. cikk (1) bekezdésének és XV. cikk (2) bekezdésének rendelkezései – vélt – sérelme miatt. Az alkotmányjogi panasz indokolása általában a Korm.r. „– (többek közt az 5. § (4) pontban foglalt »ügyfelek«) és ennek tükrében” a Ket. „15. § (1)–(3)-ban megfogalmazott ügyféli jogállás” sérelmét állította az Alaptörvény R) cikkére, XIII. cikk (1) bekezdésére és XV. cikk (2) bekezdésére hivatkozással, azonban indítványozó nem jelölte meg és a panasz nem tartalmaz konkrét indokolást arra vonatkozóan, hogy a Ket. és Korm.r. egyes sérelmezett rendelkezései miért ellentétesek az Alaptörvény megjelölt egyes rendelkezéseivel és azok miért sérültek. Sem a panasz, sem a panasz pontosítására – a főtitkári hiánypótlási felhívásra – benyújtott indítvány-kiegészítést a Korm.r. 3. § (4) bekezdés b) pontja, a 4. §-a, az 5. § (1) bekezdés h) pontja vonatkozásában alapjogsérelemre vonatkozó okfejtést, indokolást nem tartalmaz. Így az Abtv. szerinti egyértelmű, alkotmányjogilag értékelhető indokolást a támadott rendelkezések tekintetében az alkotmányjogi panasz nem tartalmaz, ezért az alkotmányjogi panasz emiatt sem befogadható.
[22]	3. Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz befogadhatósági vizsgálatának eredményeként így arra a következtetésre jutott, hogy az alkotmányjogi panasz nem felel meg az Abtv. 29. §-ában és az 52. § (1) bekezdésében foglalt befogadhatósági feltételnek. Az Alkotmánybíróság ezért az alkotmányjogi panaszt az Abtv. 29. §-ában és az 52. § (1) bekezdésében foglalt befogadhatósági akadály miatt az Alkotmánybíróság Ügyrendje 30. § (2) bekezdés a) pontja alapján, figyelemmel az Abtv. 56. § (3) bekezdésében előírtakra is, visszautasította.
. 3133/2015. (VII. 9.)

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság


text:
A törvény határozza meg a házasság felbontására vonatkozó jogi előírásokat (lásd a 2. pontot). A bíróságnak meg kell győződnie arról, hogy a házasságot felbontó határozat kibocsátására vonatkozó jogi előírások teljesülnek-e.
Ezeket az ellenőrzéseket akkor is le kell folytatni, ha a két házastárs közösen kérelmezi a házasság felbontását. A házastársak megállapodása önmagában nem jelent jogalapot a házasság felbontásához – valójában tehát Olaszországban a közös megegyezéssel történő válás intézménye nem ismert: a bíróság mindig köteles először a kérelem alapjául szolgáló tényeket megállapítani, mielőtt kimondja a házasság felbontását.
Ha a házasságkötésre a Polgári Törvénykönyv alapján került sor, a házasság felbontásával a házasság megszűnik, ha a felek egyházi esküvőt tartottak, és a házasságkötést a születési, házassági és halálozási anyakönyvbe is megfelelően bejegyezték, a válás annak polgári jogi hatásait szünteti meg. Az ügyész részt vesz az eljárásban.
Források: Az 1978. augusztus 1-jei 436. számú és az 1987. március 6-i 74. számú törvény által módosított, 1970. december 1-jei 898. számú törvény.
Bármely házastárs kérheti a házasság felbontását az alábbi okokból:
1) amennyiben akár az esküvő előtt vagy után elkövetett, különösen súlyos bűncselekmény miatt a másik házastársat jogerősen elítélik az esküvőt követően, nevezetesen:
életfogytiglani vagy 15 évnél hosszabb szabadságvesztésre ítélték, amely adódhat akár szándékosan elkövetett különálló bűncselekményekért kirótt ítéletek összbüntetésbe foglalásából is, a politikai bűncselekményeket vagy a „különleges erkölcsi és társadalmi értékű indítékkal” (motivi di particolare valore morale e sociale) elkövetett bűncselekményeket kivéve;
szabadságvesztés-büntetésre ítélték vérfertőzésért (büntető törvénykönyv 564. szakasza) vagy szexuális bűncselekményekért a 609a. (szexuális zaklatás), 609c., 609d. vagy 609g. szakasz alapján (az 1996/66. számú törvény által kiegészítve);
szabadságvesztés-büntetésre ítélték gyermeke sérelmére elkövetett emberölésért vagy a házastárs vagy gyermeke sérelmére elkövetett emberölés kísérletéért;
szabadságvesztés-büntetésre ítélték, amennyiben az adott személyt bűnösnek találták két vagy több rendbeli súlyos testi sértésért, családfenntartási kötelezettségei teljesítésének elmulasztásáért, családon belüli vagy kiskorúak sérelmére elkövetett bántalmazásért, vagy nem beszámítható személyek jogtalan befolyásolása miatt, kivéve, ha a házasság felbontását kérelmező személyt bűnsegédlet miatt szintén elítélték, vagy ha a házastársak ismét együtt élnek;
2.) abban az esetben, amennyiben:
a másik házastársat felmentették az 1b.) és c.) pontokban említett vérfertőzés vagy szexuális zaklatás vádja alól, ha a bíróság megállapítja, hogy az alperes nem alkalmas a családi élet folytatására vagy a családdal való együttélésre;
a házastársak már legalább három éve – akár közös megegyezéssel vagy az egyik fél kérésére – különváltan élnek, mielőtt a különválással kapcsolatos eljárásban bírósághoz fordultak volna;
az 1b.) és c.) pontban felsorolt bűncselekmények valamelyikével kapcsolatos büntetőeljárást a bűncselekmény elévülése miatt megszüntették, de a válóperes bíróság megállapítja, hogy maga a bűncselekmény egyébként büntetőjogi felelősséggel járt volna;
a vérfertőzés bűntettével kapcsolatos büntetőeljárás azzal a megállapítással zárult, hogy nem valósult meg büntetőjogi felelősség, mivel a cselekmény nem adott okot „közfelháborodásra”;
a másik házastárs külföldi állampolgárként külföldön érvénytelenítette vagy felbontotta a házasságot, vagy külföldön új házasságot kötött;
ha a házasságot nem hálták el;
az egyik házastárs hivatalosan nemet változtatott: ebben az esetben a házasság felbontását a nemet változtatott személy vagy a másik házastárs is kérheti.
Összefoglalva, a „büntetőjogi” forgatókönyvektől eltekintve (amelyek közé tartoznak a súlyos bűncselekményekért történő elítélésen túl azok az esetek is, amelyeknél korlátozott beszámítási képesség miatt a személyt jogerősen felmentik, a bűncselekmény elévülésének esetei, és azok az esetek, amelyeknél a vérfertőzés büntetőjogi felelősségének objektív követelménye hiányzik), a házasság felbontásának lehetséges jogalapjai: különválás; házasság érvénytelenítése, felbontása vagy a másik házastárs által külföldön kötött új házasság; valamint a házasság el nem hálása vagy nemváltoztatás.
A házasság felbontásának engedélyezése a következőket vonja maga után.
Először is megszűnik a házastársi jogviszony: a felek családi állapota újra egyedülálló lesz, és szabadon újraházasodhatnak.
A feleség elveszíti a férje vezetéknevét, amennyiben korábban felvette azt; kérésre azonban a bíróság engedélyezheti a nő számára, hogy férje vezetéknevét is megtartsa, ha ez igazolhatóan az ő vagy gyermekei védelemre érdemes okok miatt fennálló érdekét szolgálja.
A házasság felbontásával nem szűnnek meg a házastársi rokonsági kötelékek, a házasság felbontása különösen nem szünteti meg a közvetlen rokonok közötti házasság tilalmát (Polgári Törvénykönyv 87. szakaszának (4) bekezdése).
Külföldi házastárs a házasság révén megszerzett állampolgárságot nem veszíti el.
A házasság felbontása törvényben megállapított vagyonközösséget (comunione legale, amely magában foglalja a házastársak házasság fennállása alatt együttesen vagy külön-külön vásárolt vagyontárgyait, kivéve a Polgári Törvénykönyv 179. szakaszában felsorolt személyes tárgyakat) megszünteti, és megszűnnek a család szükségleteire félretett anyagi források (fondo patrimoniale). Ezen anyagi források azonban továbbra is léteznek, amíg a gyermekek el nem érik a nagykorúságot. A házasság felbontása nincs hatással az egyéb megállapodások által szabályozott közös vagyonra (comunione ordinaria), például a házasságkötés előtt szerzett vagyonra arányosan, vagy a házasság fennállása alatt szerzett vagyonra, amennyiben a házasságkötéskor megállapították, hogy a házastársak vagyonát külön kezelik (separazione dei beni): az ilyen jellegű közös tulajdonra vonatkozó köteléket valamely házastárs kérésére fel lehet bontani.
A kiskorú gyermekkel együtt élő szülő megkaphatja a jogot, hogy továbbra is az egykori házaspár otthonában éljen, amennyiben az a gyermek érdekét szolgálja.
A házasság felbontását engedélyező bíróság a kiskorú gyermekek esetében közös felügyeleti jogot biztosít; a gyermekeket csak kivételes esetekben helyezik az egyik szülő kizárólagos felügyelete alá. A bíróság azt is megállapítja, hogy a kiskorú gyermek mennyi időt tölthet a nem vele élő szülővel. A bíróság rendelkezik a gyermekek vagyonának kezeléséről, és meghatározza a kiskorú gyermekek eltartásához szükséges, a gyermekkel együtt élő szülőnek fizetendő tartásdíj mértékét.
A házasság felbontásakor a bíróság az egyik fél kérelmére rendszeres tartásdíj megfizetését rendeli el azon fél számára, aki nem rendelkezik elegendő anyagi eszközzel, vagy aki objektív okokból nem tud elegendő bevételhez jutni. A tartásdíjfizetési kötelezettség megszűnik, ha a jogosult újraházasodik. Ha mindkét fél egyetért, a támogatás egyetlen ügylettel is kifizethető, valamely ingatlan tulajdonjogának a kedvezményezett házastárs részére történő átruházásával (a részleteket lásd itt: „Tartási igények – Olaszország”).
Azok a házastársak, akik különválás vagy a házasság felbontása esetén nem fizetnek tartásdíjat, megvalósítják a családtámogatás elmulasztása bűncselekményét (büntető törvénykönyv 570. szakasza).
Egyéb joghatások is léteznek. Az az elvált házastárs, aki nem házasodott újra, és tartásdíjra jogosult, szintén jogosult a másik házastársnak fizetett végkielégítésből való részesedésre. Volt házastárs halála esetén a megözvegyült volt házastárs jogosult bármely özvegyi nyugdíjra vagy az özvegyi nyugdíj későbbi megözvegyült házastárssal történő megosztására, pénzügyi nehézségek esetén pedig az elhunyt hagyatékából is részesülhet. A törvény azt is lehetővé teszi, hogy a tartásdíjra jogosult házastárs bírósági határozat alapján keletkező jelzálogjogot jegyeztessen be, vagy kérvényezze a tartásdíj fizetésére kötelezett házastárs vagyonának lefoglalását.
A különválás azt jelenti, hogy a házastársak a törvény értelmében már nem kötelesek együtt élni. A tényleges különélés nem jár semmilyen joghatással (kivéve a 151/1975. sz. reformtörvény előtti helyzetekben).
A különválás nem szünteti meg a házassági jogviszonyt, de gyengíti azt.
A különválás történhet bírói határozattal vagy közös megegyezéssel.
Források: az anyagi jogi szabályokat a polgári törvénykönyv állapítja meg (a 150. és azt követő szakaszok; örökösödéssel kapcsolatos kérdésekhez lásd az 548. és 585. szakaszt).
Bíróság által elrendelt különváláshoz először meg kell állapítani, hogy a házastársak valóban nem tudnak együtt élni.
Amennyiben ez a feltétel teljesül, a bíróság valamely házastárs kérésére, akár a másik házastárs akarata ellenére is elrendeli a különválásról szóló végzést bocsát ki.
Kivételes esetekben a bíróság megállapíthatja valamely házastársnak a különválásért viselt felelősségét: ennek a tartásdíj különválás során és a házasság felbontását követően történő megállapítása és az öröklési jogok tekintetében vannak jogkövetkezményei. Az ügyész részt vesz az eljárásban.
A közös megegyezéssel történő különválása házastársak közötti megállapodáson alapul, de csak a bírósági jóváhagyás után válik hatályossá. A bíróság felel biztosításáért, hogy a házastársak által megkötött megállapodások megfeleljenek a család mindenek felett álló érdekeinek. Különösen akkor, ha a megállapodás a gyermekfelügyelet és gyermektartás tekintetében nem szolgálja a gyermekek érdekeit, a bíróság a feleket összehívja, és felkéri őket a szükséges változtatásokra. Ha a felek ennek nem tesznek eleget, a bíróság megtagadhatja a különválás jóváhagyását.
Személyes kapcsolatok: a különválás (bírósági végzéssel vagy közös megegyezéssel) megszünteti az életközösséggel kapcsolatos minden támogatási formára vonatkozó követelményt. A különválással az apaság vélelme is megszűnik. Ha a feleség felvette a férj vezetéknevét, a különválással nem veszíti el azt, de a férj kérésére a bíróság megtilthatja a névhasználatot, ha e névhasználat a férjnek súlyos sérelmet okozhat. Hasonlóképpen a bíróság engedélyezheti a feleség számára, hogy ne használja férje vezetéknevét, ha e névhasználat számára hátrányos lehet.
Közös tulajdon: a különválással felbomlik a törvényben megállapított vagyonközösség (comunione legale).
Szülői felelősség: a különválásnak helyt adó bíróság rendelkezik a kiskorú gyermekek felügyeletéről, és megállapítja a gyermekkel nem együtt élő szülő (vagy a kizárólagos felügyeleti jog kivételes esetében a felügyeleti joggal nem rendelkező szülő) által fizetendő gyermektartás összegét. A családi otthonban való tartózkodás jogának megállapításakor a gyermekkel élő szülő élvez elsőbbséget (további részletekért lásd: „Szülői felügyeleti és láthatási jogok”).
Tartásdíjfizetési kötelezettség: kérésre a bíróság a különválásért nem felelős házastárs részére a másik házastárs által fizetendő tartásdíjra való jogosultságot biztosíthat, ha e házastárs nem rendelkezik elegendő, független vagyoni eszközzel. A rászoruló házastárs akkor is jogosult a tartásdíjra, azaz a megélhetéséhez szükséges rendszeres összegre, ha ő a felelős a különválásért (a további részletekért lásd a „Tartási igények – Olaszország” című részt).
Elvált házastársak esetében kifejezett előírás a tartásdíj inflációval történő automatikus kiigazítása; a joggyakorlat ezt a különvált házastársakra is kiterjesztette.
A bírósági határozatban meghatározott, a szülői felügyeleti jogra, valamint a gyermekek és az egyik házastárs részére fizetendő tartásdíj kiszámítására vonatkozó intézkedéseket utólag is lehet módosítani. A tartásdíj fizetésének elmulasztása a büntető törvénykönyv 570. szakasza értelmében bűncselekménynek számít.
Különválás felelősséggel és felelősség nélkül: a különválásért nem felelős házastársak ugyanolyan öröklési jogokkal rendelkeznek, mint a nem különvált házastársak.
A különválásért felelős házastárs csak az elhunyt hagyatékából jogosult tartásdíjra, és csak akkor, ha a hagyatéki eljárás idején tartásdíjra volt jogosult az elhunyt házastárstól (polgári törvénykönyv 548. és 585. szakasza).
Egyéb joghatások: a teljesítés elmulasztása esetén a különválásról szóló határozat feljogosít az annak alapján keletkező jelzálog bejegyzésére; és a jogosult személy kérelmére a bíróság elrendelheti a felelős házastárs vagyontárgyainak lefoglalását, vagy a jövedelem zárolására vonatkozó végzést bocsáthat ki.
A Polgári Törvénykönyv 117. és azt követő szakaszai értelmében a házasságot számos eltérő esetben lehet semmisnek nyilvánítani. A tárgyat elsősorban az érvénytelenség szempontjából kell vizsgálni, figyelembe véve az érvénytelenség okait és az egyes esetekben alkalmazandó jogot.
A házasság érvénytelen, ha azt a törvényben megállapított valamely érvénytelenségi ok érvénytelenné teszi, de az érvénytelenségi okra bírósági keresetindítással kell hivatkozni.
A házasság érvénytelenítése iránti kereset az örökösökre nem száll át, kivéve, ha a határozathozatal már folyamatban van. Az ügyész részt vesz az eljárásban.
Források: az anyagi jogi szabályokat a polgári törvénykönyv 117–129a. szakasza tartalmazza.
A házasság a következő okokból minősülhet érvénytelennek (a polgári törvénykönyv 117. és azt követő szakaszai):
A házastársak egyikének korábbi házassága még fennáll: az érvénytelenítés abszolút és elévülhetetlen; a keresetet bármelyik házastárs, közvetlen felmenő ági rokon, az ügyész vagy jogos érdekkel rendelkező bármely személy benyújthatja.
Impedimentum criminis: olyan két személy által kötött házasság, akik közül az egyiket már elítélték a másik házastársának sérelmére elkövetett emberölésért vagy emberölés kísérletéért; az érvénytelenítés abszolút és orvosolhatatlan, és arra bármelyik házastárs, az ügyész, valamint bármely, jogos érdekkel rendelkező személy hivatkozhat.
A házasság az egyik házastárs beszámítási képesség hiánya miatt nem jöhet létre; a beszámítási képesség hiánya megállapításáról szóló végzés az esküvő után is kiadható, amennyiben a beszámítási képesség hiánya bizonyíthatóan fennállt az esküvő idején; a házasságot a gyám, az ügyész vagy jogos érdekkel rendelkező bármely személy megtámadhatja.
Az egyik házastárs nem volt beszámítható állapotban (incapacità naturale); a házasságot az a házastárs támadhatja meg, aki ugyan nem minősül cselekvőképtelennek, de bizonyítani tudja, hogy a házasságot nem beszámítható állapotban kötötte. A kérelem nem nyújtható be, ha a házastársak több mint egy évig együtt éltek azt követően, hogy a kérelmező visszanyerte szellemi képességeit.
Az egyik házastárs kiskorú volt; a kérelmet bármelyik házastárs, az ügyész vagy a szülők nyújthatják be; a kiskorú kérelem benyújtására irányuló jogosultsága a nagykorúvá válást követő egy éven belül megszűnik.
Vérségi kötelékbeni, rokoni kapcsolatban, örökbefogadotti vagy szülő-gyermek viszonyban álltak; ezen érvénytelenségi okra bármelyik házastárs, az ügyész vagy jogos érdekkel rendelkező bármely személy hivatkozhat, kivéve, ha az esküvő óta legalább egy év eltelt, és az adott esetben az említett kötelékek ellenére kérhették volna a házasság engedélyezését.
Kényszer, félelem és tévedés: a hozzájárulást kikényszerítették, vagy azt a házastárs ellenőrzésén kívül álló eseményektől való rendkívül súlyos félelem váltotta ki; vagy valamelyik fél személyazonosságát illető tévedés történt vagy a másik házastársra vonatkozó elengedhetetlen személyi előfeltételeket illetően állt fenn tévedés a polgári törvénykönyv 122. szakasza értelmében; a keresetet az a házastárs nyújtja be, aki az említett okok alapján tévesen adta hozzájárulását, kivéve, ha a házastársak az erőszakkal való fenyegetésnek vagy a félelem forrásának megszűnését vagy a tévedésről történő tudomásszerzést követően egy évig együtt éltek.
Tettetés: a házasságot bármely házastárs megtámadhatja, ha a házasságkötésbe úgy egyeztek bele, hogy megállapodtak az azzal járó kötelezettségek vagy a belőle származó jogok gyakorlásának elmulasztásában. Az érvénytelenítés iránti keresetet az esküvőtől számított egy éven belül kell benyújtani; kereset nem indítható, ha a házastársak az esküvő után férj és feleségként együtt éltek, még ha csak rövid ideig is.
Ha a házastársak jóhiszeműen jártak el (azaz házasságkötéskor nem tudtak az akadályról), a házasság az érvénytelenítésig hatályosnak tekinthető, az érvénytelenítés csak az érvénytelenítésről szóló határozat időpontjától fogva fejt ki a joghatást (a „vélt házasság” elve (matrimonio putativo)). A házasság fennállása alatt született vagy fogant gyermekek törvényes gyermeknek minősülnek, így rájuk a gyermekkel rendelkező házastársak különválására vonatkozó szabályok érvényesek.
A bíróság azt is megkövetelheti az egyik házastárstól, hogy legfeljebb három éven át rendszeresen fizessen a másik félnek, amennyiben a másik házastárs nem rendelkezik megfelelő anyagi eszközökkel, és nem házasodott újra.
Amennyiben csak az egyik házastárs járt el jóhiszeműen, a házasság e házastárs és a gyermekek érdekében fejt ki joghatást. A rosszhiszeműen eljárt házastárs háromévi tartásdíjnak megfelelő kártérítést köteles fizetni, és további tartásdíj megfizetésére is köteles, ha más személynek nem áll fenn eltartási kötelezettsége.
Ha mindkét házastárs rosszhiszeműen járt el, a házasság a házasság fennállása alatt született vagy fogant gyermekekre nézve fejt ki joghatást, kivéve, ha a házasságot bigámia vagy vérfertőzés miatt nyilvánították érvénytelennek; a bigámia alapján érvénytelenített házasságból született gyermek a házasságon kívül született, az apa által elismert gyermek jogállását kaphatja meg.
A jóhiszeműség vélelmezhető, annak egyértelmű megvalósulására csak a házasságkötéskor van szükség.
Nem léteznek előírások a házasság felbontásával (vagy a különválással) kapcsolatos kérdések rendezésének alternatív módszereire vonatkozóan. A felek ingyenesen fordulhatnak a családi közvetítői szolgálatokhoz a gyermekfelügyelettel kapcsolatos megállapodás eléréséhez szükséges segítségnyújtás érdekében.
Közös pénzügyi megállapodásokat hozhatnak a gyermekeknek és bármely házastársnak fizetendő tartásdíjról.
A házassági bontóperre vonatkozó szabályok értelemszerűen a különválásra irányuló eljárásra is vonatkoznak. Kisebb mértékben a polgári perrendtartás 706. és azt követő szakaszai is érvényesek.
Az eljárás lehet különleges ténymegállapító eljárás, amelyre a rendes eljárástól eltérő szabályok vonatkoznak, különösen az előzetes szakaszban (ez alapvetően kétszintű folyamat: békéltetési szakaszból és vizsgálati-peres szakaszból áll).
Hatáskör és illetékesség: az illetékes bíróság a házastársak utolsó közös lakóhelye vagy a törvényben (polgári perrendtartás 706. szakasza) megjelölt egyéb hely szerinti, hatáskörrel rendelkező, bírói tanácsban ülésező törvényszék (tribunale), vagy ha az alperes nem érhető el vagy külföldön tartózkodik, a kérelmező lakóhelye vagy tartózkodási helye szerinti bíróság; és ha mindkét fél külföldön él, az ország bármely bírósága eljárhat az ügyben. Ha a házasság felbontása közös megegyezéssel történik, a házastársak bármelyikük lakóhelye vagy tartózkodási helye szerinti bíróságot választhatják.
Eljárás: A házasság felbontása iránti kérelem a bírósághoz benyújtott kereset (ricorso), amelyet a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróság hivatalához kell benyújtani. Az igazoló okiratokat csatolni kell a kérelemhez, de a tárgyaláson is be lehet azokat nyújtani. A kérelem benyújtója felelős annak biztosításáért, hogy a másik házastárs értesüljön a kérelemről és az elnöklő bírónak a házastársak meghallgatásának időpontjáról szóló végzéséről. Ha a békéltetési kísérlet az első meghallgatás során sikertelen, az elnöklő bíró közbenső ítéletet hoz a házastársak és gyermekeik érdekében, és megállapítja az eljáró bíróság előtti tárgyalás időpontját, amely az ügyet a rendes bizonyítási szabályokkal összhangban tárgyalja.
Házasság felbontása közös keresettel: A közös keresethez elengedhetetlen, hogy mindkét házastárs beleegyezzen a házasság felbontásába és a gyermekeikre és anyagi viszonyaikra vonatkozó feltételekbe. Az eljárás egyszerűsített.
Források: A módosított 1970/898. számú törvény; a különválás esetében a polgári perrendtartás 706–711. szakaszát is alkalmazni kell.
Van lehetőség költségmentesség (patrocinio a spese dello Stato) igénybe vételére, így az ügyvédi tiszteletdíj és az egyéb bírósági költségek megfizetése nélküli jogi képviseletre is. A költségmentességet az Olaszországban törvényesen tartózkodó külföldi állampolgárok is igénybe vehetik. A jogosultsági feltételeket az 1990/217. sz. törvény és a költségmentességről szóló tájékoztató tartalmazza. A költségmentesség iránti kérelmeket a megfelelő ügyvédi kamarához (consiglio dell'ordine degli avvocati) kell benyújtani; lásd a kamara honlapján (pl. római ügyvédi kamara), valamint az Igazságügyi Minisztérium honlapján.
Források: A 2001/134. sz. törvény által módosított, 1990/217. számú törvény.
A házasság felbontása/különválás/házasság érvénytelenítése tárgyában hozott határozat ellen van lehetőség fellebbezésre. A házassági bontóperes eljárások (pl. a házastárs családi állapotára vonatkozó) vagy különválásról szóló eljárások (pl. a felelősségre vagy tartásdíjra vonatkozó) nem jogerős határozatai későbbi szakaszban, azaz a jogerős ítélet elleni fellebbezéssel együtt nem támadhatók meg: a megtámadásnak a rendes jogi határidőn belül kell megtörténnie.
A 2003. november 27-i 2201/2003/EK rendelet alkalmazandó, amely rendelkezik a valamennyi uniós tagállamban alkalmazandó szabványos eljárásról.
Az elismerés automatikusan történik. A házasság jogerős felbontásáról, különválásról vagy érvénytelenítésről szóló határozatot követően nincs szükség tehát semmilyen különleges eljárásra valamely tagállam házassági, születési és halálozási anyakönyvének frissítéséhez.
Azonban bármely érdekelt fél kérheti a külföldön hozott bírósági határozat elismerendőnek vagy el nem ismerendőnek nyilvánítását. Az elismerés megtagadásának konkrét okait a rendelet határozza meg. A bírósági kereset formájában benyújtott kérelmet (ricorso) ahhoz a fellebbviteli bírósághoz (corte di appello) kell benyújtani, amely Olaszország belső joga értelmében az ítélet végrehajtásának helye szerint illetékességgel rendelkezik. A bíróság haladéktalanul határozatot hoz a másik fél meghallgatásával vagy anélkül, a határozatról a kérelmezőt értesítik.
Bármelyik fél megtámadhatja az elismerésről szóló határozatot a határozatot kibocsátó fellebbviteli bíróságon az értesítéstől számított egy hónapon belül (két hónapon belül, ha a másik fél másik országban él). Ebben a második szakaszban mindkét felet meg kell hallgatni a rendes kontradiktórius eljárás elve alapján, és az általános perrendtartási szabályok érvényesek.
Az ezzel a kifogással kapcsolatban hozott határozat ellen viszont a Semmítőszéken lehet fellebbezni (lásd a rendelet mellékleteit).
A különválás és a házasság felbontása tekintetében a különválásra vagy a házasság felbontására irányuló kérelem benyújtásakor a mindkét házastársra együttesen vonatkozó nemzeti jogszabályok érvényesek. Különböző állampolgárságú házastársak esetén a bíróság az érvényes jog megállapítására törekszik, figyelembe véve azt az országot, ahol a házastársak házaséletük nagy részét töltötték; a bíróság ebben a tekintetben szabadon gyakorolhatja mérlegelési jogkörét.
Amennyiben az alkalmazandó külföldi jog nem rendelkezik a különválásról vagy a házasság felbontásáról, az olasz jog alkalmazandó (az 1995/218. törvény 31. szakasza), azaz ilyen esetekben a lex fori érvényesül. Megjegyzendő, hogy az olasz jogot attól függetlenül alkalmazni kell, hogy a kérelmező olasz állampolgár-e, és az olasz jogra vegyes házasság vagy két nem olasz állampolgár házassága esetén nem olasz állampolgárságú személy is hivatkozhat.
A különválást vagy a házasság felbontását Olaszországban kérelmező olasz házastársakra az olasz jog alkalmazandó még akkor is, ha nem Olaszországban rendelkeznek lakóhellyel. A különböző állampolgárságú házastársakra annak az országnak a joga alkalmazandó, amelyben házaséletük nagy része zajlott; ha azonban az adott ország törvényei nem rendelkeznek a különválásról vagy a házasság felbontásáról, ügyükben az olasz jogot alkalmazó olasz bíróság jár el.
Utolsó frissítés: 03/01/2020

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Az Alkotmánybíróság 2012. szeptember 4-i teljes ülése
– A telepengedélyezés rendjéről és a bejelentés szabályairól szóló 358/2008. (XII. 31.) Korm. rendelet vizsgálata (III/782/2012.)
Alkotmányjogi panasz befogadása
– Magyarország Alaptörvényének átmeneti rendelkezései 11. cikk (3) bekezdése és a 31. cikk (2) bekezdésének utolsó mondata, a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény 62. , 63. és 64. §-a, valamint a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény 20/A. §-a vizsgálata (IV/2809/2012.)
– A Kúria Pfv. IV.21.485/2011/4. számú ítélete, valamint a a Fővárosi Ítélőtábla 2. Pf.21.800/2010/5. és a Fővárosi Bíróság 26.P.25.054/2007/17. számú, a Kúria ítéletével hatályában fenntartott, kártérítésre kötelező rendelkezései vizsgálata (IV/2854/2012.)
– A Kúria Kfv.I.35.246/2011/7. számú ítélete vizsgálata (IV/2971/2012.)
– Nagykőrös Város Önkormányzat Képviselő-testületének Szervezeti és Működési Szabályzatáról szóló 15/2011. (IV. 1.) önkormányzati rendelete 60. §-a vizsgálata (IV/2949/2012.)
– A villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény 172. § (3) bekezdése és 173. § (3) bekezdése vizsgálata (IV/2700/2012.)
– A Legfelsőbb Bíróság Pfv.IV.22.075/2010/6. számú részítélete, illetve a Székesfehérvári Törvényszék perújítás tárgyában hozott 2.Pkf.22.267/2011/2. számú másodfokú végzése vizsgálata (IV/1431/2012.)
– Balatonföldvár Város Önkormányzatának a helyi adókról szóló 26/2006. (XII. 20.), a 8/2007. (VI. 29.), a 7/2009. (IV. 27.), a 17/2009. (XII. 15.) számú önkormányzati rendeleteinek 26. §-a, valamint a 18/2010. (XII. 16.) számú rendelete 25. §-a vizsgálata (IV/2486/2012.)
– Budapest Főváros XV. kerület Rákospalota, Pestújhely, Újpalota Önkormányzata Képviselő-testületének az Önkormányzat tulajdonában levő közterületek használatáról és rendjéről szóló 40/2002. (XII. 20.) sz. rendelete 2. sz. melléklet III/4. pontja vizsgálata (IV/2647/2012.)
– Szálka Község Önkormányzata Képviselő-testületének Helyi Építési Szabályzatról szóló 7/2006. (III. 28.) önkormányzati rendelete 1. § (4) bekezdése vizsgálata (IV/2672/2012.)
– Az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. törvény 54. § (1) bekezdés a) pontja vizsgálata (IV/2570/2012.)
– A Legfelsőbb Bíróság Kfv.VI.37.571/2011/2. számú végzése és a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 270. § (2)-(3) bek., valamint 273. §-a ellen benyújtott alkotmányjogi panasz vizsgálata (IV/1554/2012.)
– A Legfelsőbb Bíróság Pfv.VII.22.198/2011/2. számú végzése és a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 271. § (2) bekezdése vizsgálata (IV/2605/2012.)
– A Kúria Kfv.III.39.118/2011/5. számú végzése vizsgálata (IV/2985/2012.)
– A Csongrád Megyei Bíróság 6.G.40.059/2010/17. számú ítélete vizsgálata (IV/2916/2012.)
OVB-s határozatok tárgyában előterjesztett tervezet
– Az Országos Választási Bizottság 61/2012. (IV.27.) OVB határozata vizsgálata (VI/2918/2012.)

matches: Kúria Pf.21 Bíróság Kúria Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Kúria Bíróság


text:
Bíráskodás változó jogi környezetben - Terítéken a jogalkotás - Darák Péter előadása | hírek | Jogi Fórum
2013.03.27. Jogi Fórum / Kúria
A „Bíráskodás változó jogi környezetben” címmel megtartott előadásában a Kúria elnöke a változó jog világában a Kúria és a bírósági szervezetek előtt álló kihívásokról beszélt. Úgy vélte, napjainkban nem megengedhető, hogy kizárólag a jogszabályok mentén gondolkodjunk, figyelmet kell fordítani a jogrendszerünk alapjául szolgáló gazdasági viszonyokra is. Hangsúlyozta: az utóbbi években nem csökkent a bíróságok költségvetése, minden eszköz rendelkezésre áll tehát a színvonalas ítélkezési munkához.
A Kúria egyre kiterjedtebb és sokszínűbb szakmai munkája, a magas színvonalú és egységes joggyakorlat kialakítása érdekében végzett tevékenysége nem ütközik költségvetési korlátokba. Hozzátette: a válságot azonban érzékeljük minden napi munkánk során azokban az ügyekben, amelyek eladósodott családok, behajthatatlan követelések, jelentős adótartozások, a közvagyont érintő bűncselekmények, leépítések kapcsán elénk kerülnek. Ebben az új helyzetben a jogi környezet is változik.
Darák Péter szólt a bekövetkezett jogszabály-változásokról, az új anyagi jogi kódexekről, és vázolta, hogy a Kúria miként járulhat hozzá a változó jogi és gazdasági környezet mellett is a magas színvonalú, egységes ítélkezéshez Magyarországon.
Beszélt a Kúria legfontosabb feladatának tekintett egységes ítélkezési gyakorlat kialakításának gyakorlati kérdéseiről, a változó jogi környezetben felmerülő jogértelmezési problémákról, s az ezekből fakadó, a jog és az igazságszolgáltatás iránt megnyilvánuló bizalmatlanság kezeléséről.
Ismertette az egységes ítélkezési gyakorlat legerősebb eszközét, a jogegységi eljárásokat, a jogegységi tanácsok tevékenységét. Külön kitért a polgári, a büntető és a közigazgatási-munkaügyi Kollégiumok által meghozott jogegységi határozatokra, az elvi bírósági határozatokra és az elvi bírósági döntésekre. Tájékoztatta a hallgatóságot a 2012-ben felállított joggyakorlat-elemző csoportok tevékenységéről. Aláhúzta, hogy a munkacsoportok témaköreit a bírói kar és a kiemelt társadalmi érdeklődés figyelembe vételével határozta meg. A vizsgálatok összegzése alapján a joggyakorlat-elemző csoportok útmutatásokat fogalmaztak meg.
Az elnök előadásában kiemelt hangsúlyt kapott a Kúria és az alsóbb fokú bíróságok, valamint a Kúria és a különböző jogászi szakmák közötti hatékony információáramlás szükségessége, mint az egységes ítélkezési gyakorlat megvalósításának elengedhetetlen feltétele.
Az előadás külön fejezete foglalkozott az új Ptk hatálybalépésére való felkészüléssel. Az új törvényekről szólva megállapította, hogy azok értékteremtők és szabályozók, és fontosnak nevezte, hogy a jó hagyományok egybe forrjanak a modern gondolatokkal.
Darák Péter előadásának teljes szövege →

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria