text:
Erdelyi jogasz 2 4 by Erdélyi Jogász - Issuu
egjele ő jogi magazin II. évfolyam IV. szám 2016. Július
Online zaklatás: bűntény vagy durva játék Nyelvi jogok használata a nemzeti kisebbségek által A házassági elsődleges vagyonközösség
A nemzeti kisebbségek védelme az Európai Unióban Interjú Dr. Szalayné dr. Sándor Erzsébettel
A címlapon A sza osújvári bíróság főho lokzata Habár az épület nem mondható nagyo régi ek, égis a főho lokzatán található díszfelület tartalma a politikai rezsimek függvényében változott. Jelenleg a túldíszített körben, a jog ábrázolásának hagyományos jelképei a kard, a mérleg és könyv található, amelyeket a román nemzeti színek egészítenek ki. A Kolozs megyei Szamosújváron 1871- e alakult királyi törvé yszék. E ek első el öke Simai Gergely királyi tanácsos lett. A mai épületet amely eklektikus stílusban épült 1903-ban adták át, s 1996-ban és 2015-ben végeztek nagyobb felújítási munkálatokat rajta. A jele leg itt űködik a Bíróság amely a Kolozs megyei Törvényszék igazgatása alá tartozik.
Erdélyi Jogász kéthavonta megjelenő ingyenes jogi magazin, II. évfolyam, IV. szám. Kiadja az Erdélyi Jogász Civil Szervezet, megjelenik elektronikus formában a www.erdelyijogasz.ro honlapon. A cikkek tartalmáért a szerzők felelnek. Ha ön is szeretné közzétenni jogi szakirodalmi írását, vagy bármely joggal kapcsolatos értekezését bizalommal forduljon hozzánk, magazinunk alkalmat akar teremteni a publikáláshoz minden erdélyi jogász számára. Az írásokat legkésőbb a megjelenési hónap 1-ig várjuk. Megrendelhető nyomtatott formában, a nyomtatási és postaköltség illetékek ellenében. Megjegyzéseit vagy észrevételeit az erdelyijogasz@yahoo.ro elektronikus postacímre várjuk. Revistă juridică gratuită editată în limba maghiară de organizația non-guvernamentală Erdélyi Jogász (Juristul Ardelean). Apare bilunar pe site-ul de internet www.erdelyijogasz.ro
El szó A nyári hónapok minden szakma számára, a munkakedv visszaesését szokták magukkal hozni. Nincs ez másképp a jogászok által uralt területeken sem. Talán lehet ez a normális, hogyha itt a nyár és a jó az idő kicsit félretesszük az év többi részének a komolyságát és könnyedén nézünk szembe a feladatokkal. Viszont nem minden jogász engedheti meg magának a nyár által nyújtotta előnyöket, ugyanis főleg a szakmába frissen belekóstoló személyek, - legyenek egyetemisták vagy frissen diplomázott jogászok- épp most kell a legtöbbet kihozzák magukból, annak érdekében, hogy egy vizsga sikerüljön, vagy éppen valamely jogi szakma felvételién elérjék a megfelelő pontszámot. Talán ez is a szakma kezdeti fázisának az egyik nehézségei közé sorolható, viszont ha már ez az ára annak, hogy valaki elérje álmait, ezt végig kell csinálni. Az Erdélyi Jogász magazin szerkesztősége azon jogász olvasóinak akik épp valami könnyed tevékenységet terveznek jó szórakozást kíván, s azoknak akik pedig a második kategóriában tartoznak sok erőt és kitartást a tudományos foglalatossághoz. * Tartalom Előszó...............................................................................................................................................2 Mike Nimród: Online zaklatás: bűntény vagy durva játék?....................................................................................3 dr. Tárnok Balázs: A nemzeti kisebbségek védelme az Európai Unióban……………………………………………...….29 Mike Andrea Nyelvi jogok használata a nemzeti kisebbségek által………………………………………………….49 Péterfi Dénes A házassági elsődleges vagyonközösség…………………………………………………………….….65 Interjú Dr. Szalayné dr. Sándor Erzsébettel………………………………………..…………………73 Felvételi hirdetés………………………………………………………………………………………….78
ONLINE ZAKLATÁS: BŰNTÉNY VAGY DURVA JÁTÉK? II.1 Írta: Mike Nimród, jogász I.
EGY EMPIRIKUS KUTATÁS MEGÁLLAPÍTÁSAI
1. A vizsgálat célja Ebben a fejezetben a fő célkitűzés annak felmérése, hogy városi és vidéki környezetből származó fiatalok, milyen mértékben ismerik a zaklatás két fajtáját, az online és offline zaklatást. Ekképpen átfogó kép alakítható ki ezeknek elterjedtségéről. 2. A célcsoport A vizsgált alapminta összesen 498 diákot tartalmaz, mindannyian 12-18 év közöttiek. Ebből 49 % (244) fiú és 51 % (254) lány. A válaszolók között 149 diák általános iskolába, további 198 gimnáziumba és 151 szakközépiskolába jár. 3. A kérdések A kérdőív előállításában a TABBY on Internet nevű programban kitöltendő kérdések egy része volt segítségemre. Ez a kérdéskör objektív és szubjektív kockázati tényezők, valamint a bántalmazással kapcsolatos konkrét kockázati tényezők felmérésén alapszik. A kérdések önmagukban nem irányulnak arra, hogy a vélt online zaklatás formáját is felismerjék.
Az irás elnyerte a XIX. Erdélyi Tudományos Diákköri Konferencia, Állam és Jogtudomány szekciójának I. helyét
4. Objektív kockázati tényez k Ilyen tényezőknek minősülnek: internetezéssel eltöltött napi átlagos időtartam, az online barátok száma egy adatlapon és azoknak személyes úton való ismerése. A megkérdezettek 97 %-a (482) rendelkezik otthon internet – hozzáféréssel és átlagban napi 3-4 órát töltenek el ezen aktivitással. Vannak kihívó esetek is, amikor a válaszadók 7 %-a (32) nyolc órát vagy akár ennél többet is eltölt naponta a világhálón. A fiatalok 2 %-nak (10) nincs semmilyen közösségi oldalon regisztrált profilja. Ezzel ellentétben 98 % (488) rendelkezik legalább egy, de akár több ilyen közösségben is adatlappal. Az átlag ismerősszám egy online profil esetében 860 személy. Szignifikáns kapcsolat figyelhető meg az ismerősök száma és az internetezéssel eltöltött idő között: azok, akik legalább hat órát töltenek naponta a világhálón, átlagosan 1470 ismerőssel rendelkeznek. A megkérdezettek csupán 45 %-a (224) ismeri szinte mindegyik kapcsolatát személyesen is, míg a maradék 55% (274) személyesen csak nagyjából felét, vagy ennél is kevesebbet ismer közülük. Amint az látható, a napi átlag időtartam, amit a fiatalok saját bevallásuk szerint internetezéssel töltenek, nem drasztikusan magas, mégis a másik két adat aggasztó jelleggel bír. Az online barátok között nagyjából fele olyan ember, akit személyesen nem ismernek. 5. Szubjektív kockázati tényez k A szubjektív tényezők leginkább a diákok esetleges függőségének nyomait hivatottak
viszonyítva, de vizsgálja azoknak önértékelését is az iskolai közegben. A válaszadók szerint 73 %-uk (362) közepes népszerűségnek örvend osztálytársai között. Az iskolában túlságosan népszerű fiatalok nagy eséllyel válnak elkövetőkké, míg a többnyire magányos és visszahúzódó fiatalok nagyobb 4
valószínűséggel lesznek áldozatnak kiszemelve.2 Az a tény, hogy a diákok majdnem háromnegyede örvendez valamilyen szintű népszerűségnek, egyfajta hovatartozási ösztönt fejleszt ki bennük, és nem utolsósorban csökkenti a közösségből való kirekesztés esélyét. A felnőttekkel való beszélgetések a biztonságos internethasználatról, a válaszadók 89.5 %-a (446) szerint egyáltalán nem, vagy csak néha valósulnak meg. A tanulók 10.5 %-a (52) elégszer vagy gyakran folytat le ilyenfajta beszélgetést felnőttekkel. A mai kor gyermekei, az ún. „netizenek”3 maguktól érthető módon nem szeretnek beszélni a felnőttekkel arról, hogy mi történik velük az interneten, mivel azoknak nincs akkora felhasználói szakértelmük, mint azon fiataloknak, akik készen kapták az online kultúrát. A megkérdezettek 53 %-a (263) úgy látja, sokat vagy eleget tud az internetes bántalmazásról, míg 47 % (235) ismereteit elenyészőnek tartja. A válaszadók 50 %-a (248) csak egy kicsit véli kockázatosnak az általa folytatott online tevékenységeket, míg 34 % (171) szerint ezek a tevékenységek eléggé vagy nagyon is kockázatosak. Csupán a válaszadók 16 %-a (79) van azon a véleményen, miszerint ezek a tevékenységek egyáltalán nem kockázatosak. Az állítást, miszerint aki áldozat, egyszerűen képtelen elkerülni a bajt, a diákok 54 %-a (268) igaznak, és 46 %-a (230) hamisnak találja. Ez a tendencia mutatja, hogy a fiatalok önmagukban is felismerik, hogy az online élettérben való létezés nem kockázatmentes. A kitöltők 45 %-a (224) néha tovább marad online, mint szeretné, sőt már önmagában az is megnyugtatja, ha kicsit használhatja számítógépét. További 45 % (225) ezzel nem ért feltétlenül egyet, de nem is ellenzi, míg 10 % (49) határozottan nem ért egyet a kijelentéssel. Egy másik hasonló állítással, miszerint: „még egy 2 3
Domonkos 2012, p. 64. Parti – Virág 2014, p. 42.
kicsit netezek, majd aztán végzem el a feladataimat, de ennek ellenére ezután is online maradok”, a fiatalok 52 %-a (260) egyetért. További 30 %-a (148) nem ért vele egyet, de nincs is ellene, míg 18 % (90) határozottan ellenzi ennek helyességét. A fent említett két kérdésből megállapítható, hogy a számítástechnikai eszközök iránti látens függőségben rejlő szubjektív kockázati tényezők nagyobb veszélyt jelentenek a konkrét kockázati tényezőknél. 6. Bántalmazással összefügg konkrét kockázati tényez k
Ezek a kérdések arra irányultak, hogy kimutassák, a válaszoló tapasztalta-e már
zaklatást
vett-e
bántalmazásokban egyik, másik vagy akár mindkét oldalon. A megkérdezettek 38 %-a (188) nem volt soha fizikális bántalmazás vagy zaklatás áldozata iskolájában. A válaszadók 46 %-nak (229) volt része ilyen viselkedés elszenvedésében, viszont csak egyszer – kétszer összesen. A maradék 16 % (81) havonta vagy ennél többször volt kitéve ilyen magatartásnak. A diákok 53 %-a (261) soha nem bántalmazta vagy zaklatta iskolatársát, míg további 36 % (181) szerint ilyenre csak egyszer – kétszer volt példa összesen. A válaszadók 11 %-a (56) szerint ők maguk többször is, de legalább havonta követtek el ilyen cselekményeket. A kitöltők 75 %-a (371) soha nem kapott olyan online üzenetet, melynek hatására elkezdett volna félni vagy nem érezte volna biztonságban magát. További 21 % (104) kapott már hasonló fenyegető üzenetet, de csak egy-két alkalommal összességében, míg a maradék 4% (23) volt már kitéve többszörösen ilyen jelenségnek. A válaszadók 78 %-ról (388) soha semmilyen formában nem 6
terjesztettek bántó vagy kegyetlen pletykát az interneten. További 16 % (80) tapasztalt hasonlót legalább egyszer, sőt 6 %-uk (30) akár havi gyakorisággal vagy ennél is többször. A fiatalok 89 %-a (440) vallotta ártatlannak magát az elkövetői szerepkört illetően. A válaszadók további 9 %-a (58) vállalta, hogy bár egyszer – kétszer összesen, de terjesztett már másokról negatív töltetű információt interneten, míg azok, akik ezt többször követték el, 2 %-ot (13) tesznek ki. A megkérdezettek 70 %-a (345) a fizikai bántalmazás esélyét a következő négy hónapban kicsinek találja. További 18 % (93) szerint erre az esély közepes, míg 12 % (60) szerint nagy. Ezzel szemben az internetes zaklatás áldozatává válását a célcsoport 83 %-a (413) a következő négy hónapban kicsinek véli. További 12 %-a (57) e veszélyt közepes mértékűnek látja, míg a maradék 5 % (28) szerint lehet ennek az esélye nagy. A diákok 89 %-a (441) szerint a következő négy hónapban nem lesznek hagyományos zaklatás elkövetői. További 9 % (45) szerint erre közepes esély van, míg 3 % (12) lát erre nagy esélyt. A megkérdezettek 93 %-a (461) nem látja önmagát elkövetőként az elkövetkező négy hónapban internetes zaklatásban, további 4 % (23) pedig ennek valószínűségét közepesnek, míg 3 % (13) kifejezetten nagynak véli. 7. Kiértékelés és következtetések Már önmagában az objektív kockázati tényezők sem veszélytelenek, ám a szubjektív tényezőkből aggasztóbb irányzatok vonhatók le. A látens függőség, mellyel minden második fiatal küzd, egyfajta „deindividualizációhoz”4 vezet. Az empátia és érzelmi odafigyelés hiányával5 a kitöltők 27 %-a (136) egyetért, 24 % 4 5
Az egyéniség elvesztésének folyamatát nevezik így. Az a jelenség, amikor az egyén a tömeg részévé válik. Részletesebben a káros hatásokról ld. Domonkos 2012.
(120) nem ért egyet, de nem is ellenzi, míg a maradék 48 % (241) határozottan ellenzi. Mindezek mellett, a felnőttekkel való hiányos konzultálás az internetes sérelmekről is egy valós probléma. Teljesen érthető a szégyenérzet és a félelem a fiatalokban, mivel attól tartanak, hogy szüleik –védekezésként- a napi „internet adagjukat”
megbíznak
kortársaikban és velük kívánják megbeszélni ezeket az incidenseket. Emiatt feltétlenül szükséges az iskoláknak olyan programokat beiktatni, melyek mindenekelőtt a közösségépítést tartják szem előtt, ahol az osztálytársak összetartóak és kiállnak egymás mellett. A kortárs mentorok képzése szintén hasznos tanács, mivel velük szemben az áldozatok nyíltabbak, mint a felnőttekkel. Előző felmérések szoros összefüggéseket mutattak ki iskolai és online áldozattá válás között.6 A TABBY program kiértékelése továbbá az áldozati szerepek összefonódását is hangsúlyozza. Ezeknek alapján vonták le azon következtetéseket, hogy az offline zaklatásoknak átmenete látszik körvonalazódni az online zaklatásokban. Ilyen esetben az elkövetők a megkezdett hagyományos (offline) zaklatást online módon is folytatják. Ugyanakkor a szerepek felcserélődése is lehetséges, mivel az offline zaklatókból online áldozatok válhatnak.7 Európa – szerte 2011-ben a 9-16 éves internetező fiatalok 6 %-át zaklatták már online, míg 3 % zaklatott már mást ily módon. Románia e listán a második helyen áll, ahol a fiatalok 41 %-a vált már valamilyen zaklatás áldozatává, ebből pedig 13 % interneten történt.8 Egy másik kutatás alapján, 2014-ben az Európai Uniós tagállamokban élő 9-16 év közötti fiatalok 23 %-át zaklatták már valamilyen 6
Livingstone et al. 2011. Willard 2007, p. 4. 8 Livingstone et al. 2011, p. 24. 7
módon, 12 %-a pedig interneten keresztül történt. A romániai adatok a 41 %-os teljes zaklatás mellett 19 %-os online zaklatást mutatnak e téren.9 Ezekhez
felmérésben
támpontokat adhatnak. A kitöltők 75 %-nak soha nem kellett még szembe néznie internetes zaklatással. Ugyanakkor ahhoz, hogy a maradék 25%-nál ez komoly pszichikai terrorral járjon, a zaklató magatartások ismétlődésére is szükség van, amelyekről csak az esetek 5-6 %-ban beszélhetünk. A 62 %-os offline zaklatás arra enged következtetni, hogy ebben a térségben még mindig ez a fajta zaklatás a domináns. Itt a súlyosabb (havonta ismétlődő) esetek 16 %-ot tesznek ki. A fiúk, gyakoriságtól függetlenül, az offline és online bántalmazásnál egyaránt nagyobb arányban elkövetők, mint a lányok, ugyanakkor a kutatás eredményei szerint a lányok nem érintettek nagyobb arányban áldozatokként a fiúknál.
A JOG ALKALMAZHATÓSÁGA
1. A magánszféra, mint a zaklatás jogi tárgya A büntetőjogi tényállás megalkotásakor azon társadalmi érték védelmét tartották szem előtt, mely a szakirodalomban úgy fogalmazódott meg, mint a magánszféra szentsége.10 A zaklatás jogi tárgyát tehát minden egyén privát szférája11 képezi. E kifejezésnek a meghatározása és részletesebb analizálása elengedhetetlen. Alan Westin úttörő meghatározása a privát szférával rokon, angolszász kifejezésre, a privacyra, egy elég letisztult tényállást tár a későbbi kutatók elé. Westin szerint a magánszféra az egyénnek vagy csoportnak az a kiváltsága, hogy Cuman – Mascheroni 2014, pp. 27-28. Szathmáry 2012, p. 170. 11 A magán-, és privát szféra kifejezések, a továbbiakban egymás szinonimájaként szerepelnek.
eldönthesse, milyen róla szóló információk juthatnak mások tudomására.12 Egy másik tanulmány alapján Irwin Altman akként érvel, hogy az egyén magánszférájának dinamikáját, a többiekkel szembeni nyitottsága határozza meg.13 Mivel az embereknek lehetőségük van arról önként dönteni, hogy kit engednek közelebb magukhoz, ezért a magánszféra ügyét is úgy kell kezelni, mint egy önmeghatározást segítő szelektív folyamatot. Az eddigi legeredetibb és legújfajtább megközelítést egy nemrégiben megjelent tanulmány biztosítja a magánszféra fogalmáról. A szerzők, kilenc állam alkotmányának és doktrínájának alapos elemzése után egy, az eddigiektől teljesen független rendszert állítottak fel, mely a magánszférának összesen 8+1 rétegét tartalmazza.14 A rendszerezés legnagyobb előnye annak átláthatóságában és könnyű értelmezésében mutatkozik meg. A szerzők két főtengelyen vezetik le a magánszférához köthető fogalmakat. A függőleges tengely a valamitől való eltiltás szabadságát választja el, a valamihez való szabadságtól. Ebből adódóan, az első fogalom a hangsúlyt az egyénnek azon jogára fekteti, hogy „békén legyen hagyva”, míg a második az önfejlesztés és önkifejezés szabadságát hordozza magában. A vízszintes tengely a társadalmi helyszínek meghatározásában jeleskedik, négy ilyen helyszínt elkülönítve: a személyes, magányos közeget, ahol az egyén egyedül lehet; az intim közeget; a félig-magán közeget, mely a titoktartást és diszkréciót kívánja meg; valamint a nyilvános közeget, melyekben az egyén továbbra is észrevehetetlen marad. A két tengelyen elhelyezkedő feltételek alapján a szerzők szerint az egyén dönthet arról, hogy másokat kizárjon a testi-, térbeli-, kommunikációs- vagy tulajdonjogi privát szférájából. Hasonlóan dönthet arról is, hogy önfejlesztésének Westin 2003, p. 3. A szerző itt még 1967-es munkájából szóló meghatározást idézi. Ld. Koops et al. 2016, p. 64. 14 Ibid, pp. 68-71. 12
folyamatában kiknek engedélyez belépést a szellemi-, döntéshozatali-, egyesülési szabadsági-, valamint viselkedési magánszférájába.15 Az így elénk tárt nyolc kategória fölé, az ezekről terjeszthető információk miatt, a szerzők egy mindent lefedő kategóriát, az ún. „információs magánszféra” kategóriáját szabják meg.16 Az online zaklatás bűncselekményének elkövetése során a magánszférának több rétege is sérül. Elsősorban az egyénnek a kommunikációs privát szférája van kitéve a legnagyobb kockázatnak. A hálózati létben végbemenő kommunikációk többnyire közvetített kommunikációk, mivel ezeket ilyenkor egy harmadik fél tárolja, továbbítja és elemzi (ilyen kereskedelmi egységek pl. a Facebook és a Google is). Fennáll továbbá az áldozatok beszélgetésének szándékos megszerzése, adathalászat és egyéb hacker szintű eljárások segítségével, melyek esetén a megszerzett információkat az elkövető kedve szerint felhasználja megszégyenítésre vagy
zsarolásra.
Másodsorban,
magánszférájának
döntéshozatali, egyesülés-szabadsági és viselkedési oldala is sértve van, azaz önkifejezésének összessége. Az áldozat nem formálhat szabadon véleményt bizonyos dolgokról, a folyamatos zaklatás miatt nem vállalhatja fel pl. másfajta szexuális beállítottságát és nem marad tovább észrevehetetlen egy közösségen belül. A legnagyobb sérelmet az egyesülés szabadságához való joga szenvedi el, hiszen az erős kirekesztés miatt, nem dönthet arról sem szabadon, hogy a továbbiakban kivel érintkezik vagy barátkozik. 2. Törvénykezés 2.1 Nemzetközi egyezmények Egy ideje már az Európai Unió is érzékeny témaként kezeli a jelenséget, ezért itt feltétlenül megemlítendő az Európai Parlament és a Tanács 2008. 15 16
Ibid, p. 70. Ibid.
december 16-án meghozott 1351/2008/EK határozata17 az Internetet és egyéb kommunikációs technológiákat használó gyermekek védelmére irányuló többéves közösségi program létrehozásáról (EGT – vonatkozású szöveg).18 E közösségi program elnevezése a „Biztonságosabb Internet” program, melynek keretén belül négy cselekvési irányvonalat kell meghatározni: a) a társadalmi tudatosság biztosítása, b) a jogellenes tartalom és a káros online magatartás elleni küzdelem, c) az online környezet biztonságosabbá tételének előmozdítása, d) tudásbázis létrehozása. Elhanyagolva a határozat teljes terjedelmének részletes bemutatását, pár gondolat erejéig, az I. melléklet néhány fogalmának tárgyalását érdemes megejteni. E melléklet bevezetőjének alapján a program célja: hogy előmozdítsa az Internet és az egyéb kommunikációs technológiák („online technológiák”) biztonságosabb használatát, nevelésben részesítse a felhasználókat e tekintetben, különösen a gyermekeket, a szülőket, a gondviselőket, a tanárokat és a nevelőket, valamint küzdjön a jogellenes tartalom és a káros online magatartás ellen. Általánosan megfogalmazva tehát a program célja, hogy fellépjen a potenciálisan káros online magatartás ellen, elősegítve a gyermekek fejlődését, megfelelő pedagógiai módszerek alkalmazásával. E tekintetben a program négy cselekvési irányvonalon keresztül valósulhat meg. Az első irányvonal arra fekteti a hangsúlyt, hogy a megfelelő társadalmi rétegekben fokozottabban tudatosítsák az online technológiák használatával összefüggő veszélyeket, valamint az online biztonság megőrzésének eszközeit. A második cselekvési irányvonal az online módon terjesztett jogellenes tartalmak visszaszorítására fekteti a hangsúlyt, kiemelten kezelve a gyermekkel való szexuális “A határozat tipikusan egyedi vagy korlátozott személyi hatályú, de a címzettekre minden elemében kötelező jogi aktus. Jellegében nem annyira általános alkalmazású, normatív aktus, hanem inkább igazgatási jellegű jogi aktus.” Ld. Blutman 2014, p. 164. 18 OJ-L 348/118. 17
visszaélésről készült felvételek online terjesztését, a szexuális visszaélés előkészületét és az internetes zaklatást. E mellett a harmadik cselekvési irányvonal közös megoldások kiötlésére sarkallja a feleket, melyek korszerű és aktuális intézkedéseket tartalmaznak, amelyek által az online közeg biztonságosabbá tehető. A tudásbázis létrehozása, mint negyedik cselekvési irányvonal informatív jelleggel bír. Ennek célja, hogy a már meglévő és az újonnan megjelenő internetfelhasználási módszereket, melyeken keresztül káros magatartások szűrődnek be, összegezze és az érdekelt feleknek elérhetővé tegye. Az EU Alapjogi Chartájában19 szintén találunk a magánszféra védelmére utaló cikkeket. E szerint a 3. cikk (1) bekezdése alapján „mindenkinek joga van a testi és szellemi sérthetetlenséghez”. Ennél kifejezőbb és konkrétabb a 7. cikk, mely szerint „Mindenkinek joga van ahhoz, hogy magán- és családi életét, otthonát és kapcsolattartását tiszteletben tartsák”. A 8. cikk (1) bekezdése pedig a személyekre vonatkozó személyes adatokat védelmezi, azoknak illetéktelen felhasználásától. Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 8. cikke szerint „Mindenkinek joga van arra, hogy magán- és családi életét, lakását és levelezését tiszteletben tartsák”. Ugyanakkor az Egyezmény nem határozza meg konkrétan, hogy mit értünk a „magánélet” fogalma alatt. Sőt, mi több, mint olyan, ennek meghatározását nem is tartja szükségesnek. A Niemietz kontra Németország ügyben20 született ítélet 29. pontjában ugyanis úgy fogalmaz, hogy nem tartja sem lehetségesnek,
megfogalmazását, viszont mindenképpen túlzás lenne azt állítani, hogy ez csak az illető „belső körét” jelentené, melyben senkivel nem érintkezve a saját világát éli. Ennek értelmében a magánélet fogalmába beletartozik a más emberekkel való 19 20
HL C 326/391. Ld. Niemietz v. Németország [1992] 13710/88.
kapcsolatteremtés is, amennyiben annak személyes tartalma és jellege megfelelő intimitással látja el a két egyén közötti kapcsolatot. Amikor a digitális fejlődésről és az online közegbeli létezésről beszélünk, a magánéletnek elég nagy részét öleljük fel, hiszen a legtöbb felhasználó ilyen intim cselekvéseket szinte napi rendszerességgel folytat. A szakirodalomban felszólalók között a magánélet tiszteletben tartásának jogához szorosan kapcsolódik az intimitáshoz való jog, mely az egyénnek azon igényét tartalmazza, mely szerint beleegyezése nélkül, magánéletének semmilyen részletét nem hozhatják nyilvánosságra.21 Mások e mellett megemlítik még a közösségi magánélethez-, valamint egy egészséges [magán] környezethez való jogot.22 Amint az látható, összességében több oldalról közelíthető meg ez a fogalom, melynek egyre tágulóbb értelmezése magába szívja az online technológiák használata során hagyott lenyomatokat. Ezen lenyomatok viszont többnyire nem nyilvánosságra hozható adatok, ezért az Emberi Jogok Európai Egyezményének 8. cikkének védelmét élvezik. 2.2 Nemzeti jogszabályok A privát szférához való jogot a nemzeti szabályok több helyen is megemlítik, alapvető jogként kezelve ezáltal az egyén személyiségének szabad fejlődését. A következő alpontokban megemlítem, hogy közjogi-, magánjogi- és büntetőjogi szempontból hol találhatunk erre a szabad személyiségfejlődésre utaló jogszabályokat.
Részletesebben ld. Chiriță 2007, p. 111. Bîrsan 2010, p. 604.
2.2.1 A személyiség közjogi védelme Románia Alkotmánya23 két helyen is nevesíti a személyiséget, mint védeni kívánt értéket. Az 1. törvénycikk (3) bekezdésének olvasata alapján az emberi méltóság, az állampolgárok jogai és szabadságjogai, valamint az egyének személyiségének szabad fejlődése felsőbb értékeket képviselnek, melyek alkotmányos szinten biztosítva vannak minden állampolgár számára. Az első törvénycikk általánosan, generikus szavakkal ismeri el ezt a jogot, de a 26. törvénycikk tartalmából kiolvasható a privát szférához való jog, mely minden állampolgárt megillet. E jogszabály (1) bekezdése külön megemlíti az intimitást és a magánélet fogalmát is, mint a közhatóságok által védett jogot. Ezek alapján megállapítható, hogy a zaklatás jogi tárgyának védelme már közjogi szinten is megvalósul. 2.2.2 A személyiség magánjogi védelme Az Alkotmányhoz hasonlóan a polgárjogi törvénykönyv24 is két helyen említi a személyiséghez fűződő jogokat. Így, az 58. törvénycikk (1) bekezdése előfutárként felsorolja azon jogokat, melyek szorosan összeköthetőek az emberi létezéssel és gyűjtőnéven a „személyiség jogaiként” rendelkezik. Ennek értelmében ilyen jogok az élethez, egészséghez, fizikai és pszichikai integritáshoz, méltósághoz, saját önképhez, valamint a magánélet tiszteletben tartásához való jog. A polgárjogi törvénykönyv 71. cikk (1) bekezdésének értelmében bárkinek joga van a magánéletének tiszteletben tartásához. Ez a privát szféra jogtalan inváziója ellen is védelmet biztosít, mely a zaklatás esetében fontos szerepet játszik. A (2) bekezdés olvasatában senki nem tehető ki olyan beavatkozásoknak 23 24
Kihirdetve Románia Hivatalos Közlönyének 767-es számában, 2003. október 31-én. Újrahirdetve Románia Hivatalos Közlönyének 505-ös számában, 2011. július 15-én.
vagy illetéktelen beleszólásoknak, melyek intimitását, személyes vagy családi életét, levelezését vagy egyéb kapcsolattartását érintenék, az ő beleegyezése vagy a 75. cikkben foglalt felhatalmazó-helyzeteken kívül. 2.2.3 A személyiség büntet jogi védelme A büntetőjogi törvénykönyv VI. fejezete az emberi szabadság elleni bűncselekmények során védendő szociális értéket, az emberek konkrét értelemben vett szabadságát szabályozza. Ez a szabadság kiterjed elsősorban annak fizikai vonzatára, mely az egyének szabad mozgását jelenti, másodsorban pedig azon pszichikai szabadságra, melynek értelmében senki nem avatkozhat bele más magánéletébe, abból a célból, hogy azt megfélemlítse és háborgassa. E pszichikai szabadság elleni bűncselekményekként a törvénykönyv a fenyegetést, a zsarolást és a zaklatást elég veszélyesnek tartja ahhoz, hogy azokat intézményes szinten tárgyalja. 3. A fiatalkorúak büntet jogi felel ssége A legtöbb európai törvénykezés a fiatalkorúak büntetőjogi felelősségét egymást követő szakaszokra ossza fel25, melyben a jogalanyok eljutnak a büntethetőség teljes kizárásától annak teljes vállalásáig. Ugyanakkor hangsúlyozni kell, hogy a jog által megszabott szakaszok sem pszichológiai vagy fejlődéslélektani, sem pedig pedagógiai szempontból nem választhatóak el élesen egymástól. Olyan különös helyzet ez, mint amely a jogi értelemben vett zaklatás felismerésével kapcsolatban adódik. A valós életben a zaklatás (főként annak hagyományos formája) viszonylag könnyűszerrel felismerhető, míg a jognak igencsak nehéz helyzete van ennek észlelésében és intézményes szintű kezelésében. 25
Ebben az értelemben ld. Păvăleanu 2012, p. 394.
Mivel a gyermekkor egyik velejárója, hogy tetteiknek a jogalanyok nem tulajdonítanak túlságosan nagy fontosságot, ezért a felelősségre vonás velük szemben szintén enyhébb mértékben került kivizsgálásra. Általánosan elfogadott tény, hogy a fiatalok ebben az esetben még az elkövetés idejében nem rendelkeznek a bűncselekmény következményeinek felméréséhez szükséges belátással, következésképp nem érzékelhetik azoknak súlyát.26 A román büntető törvénykönyv 113. cikkében az említett szakaszokat három bekezdésre bontja le. Az első bekezdés alapján a büntetőjogi értelemben számított gyermekkor egy jogalany 14. életévének betöltéséig tart. Eddig a pontig egyetlen fiatalkorú sem vonható felelősségre tettei következményét illetően, mivel az nem rendelkezik akkora szintű érettséggel, hogy a büntető törvénykönyv intézményes szintű következményt fűzzön cselekedeteihez. A második bekezdés tárgyalja a 1416 év közötti jogalanyokat, akik a 113. cikk (2) bekezdésének olvasatában felelősségre vonhatóak, amennyiben bizonyítani lehet, hogy ítélőképességüknek teljes birtokában voltak az elkövetés pillanatában. Végezetül ugyanazon törvénycikk (3) bekezdése a 16. életévet betöltött elkövetők esetén teljes mértékű jogi felelősséget állapít meg, mivel ehhez az életkorhoz már nem fűződnek büntető anyagi jogi szabályok, ezért cselekményeiket a jog szerint a bíróság nem fogja enyhébben elbírálni, mint az említett korosztálynál idősebbekét. 27 Ezekben az esetekben a bíróság az előtte megjelent vádlott életkorát figyelembe véve kezelheti ezt enyhítő körülményként, viszont amennyiben a 16. életévét betöltötte, erre alapozva nem mentheti fel őt a vádak alól.
Dima 2014, p. 228; Boroi 2014, p. 338. Ez nem jelenti azt, hogy a cselekedeteik büntethetősége nem lehet korlátozva vagy kizárva más okok miatt, mint pl. kóros elmeállapot vagy teljes, önkénytelen intoxikáció. Részletesebben a kizáró okokról ld. Streteanu 2008, pp. 551-560.
szakirodalomban
megállapították28,
megfigyelhető, hogy amíg az első bekezdés abszolút törvényes vélelmet (praesumptio iuris et de iure) állít fel, addig a második bekezdésben egy relatív törvényes vélelemmel találkozunk (praesumptio iuris tantum). A relatív törvényes vélelem esetében a bizonyítás terhe a vád oldalán helyezkedik el, mivel annak kell bizonyítania, hogy a tettének pillanatában az elkövető teljes mértékben meg tudta ítélni annak következményeit.29 Itt látható, mennyire kényes kérdéskör ez, hiszen a kortárs online zaklatást elkövető diákok, társadalmi értetlenségüknek köszönhetően a legtöbb esetben nincsenek tudatában annak, tetteik milyen következményekkel járnak, sokszor akár az öngyilkosságba kergetve célpontjukat. Lyrissa Lidsky és Andrea P. Garcia ezért mondják azt, hogy a jelenség szabályozásánál leginkább az elkövető magatartására kell hangsúlyt fektetni, nem pedig a bekövetkezett eredményekre.30 Ahhoz, hogy a gyermekkorúság, mint az elkövető büntethetőségét kizáró ok legyen, szükség van két feltétel egyidejű megvalósulására: a) Az elkövető olyan tettet kövessen el, mely a törvénykönyv szövege alapján szabálysértésként van előírva; b) Az elkövető az elkövetés pillanatában még ne töltse be 14. életévét, vagy amennyiben az elkövető egy 14-16 év közötti fiatal, az elvégzett orvosi vizsgálat alapján31, a cselekmény időpontjában nem volt ítélőképes.
Pascu – Uzlău 2013, p. 195; Brînză 2012, p. 89. Ebben az értelemben ld. Mitrache – Mitrache 2012, p. 173. 30 Lidsky – P. Garcia 2012, p. 10. Jóllehet a szerzők munkájukban inkább azon szempontot érvényesítették, miszerint minden általuk vizsgált zaklatási magatartás intézményes védelme leginkább túlkriminalizáltsághoz vezetne, mivel bizonyos esetekben a jogszabályok egyéb rétegei helyesebb alkalmazást kaphatnak az ügyben. 31 A törvényszéki orvosi szakvélemény tárgya mindig a konkrét bűncselekmények esetében fennálló ítélőképesség. Amennyiben több ilyen cselekményről van szó, adódhat olyan eset is, amikor a cselekmények közül egyikkel kapcsolatban az ítélőképesség hiányát, másikkal szemben viszont annak jelenlétét állapítja meg a szakvélemény. Ld. Streteanu 2008, p. 559.
Ha mindkét feltétel azonos időben megvalósul, az elkövető nem vonható büntetőjogi felelősségre. A mentesítés in personam jellegű, azaz csak az elkövetőt érinti, bűntársait nem. A polgári jogi felelősség – pl. kártérítési per eseténmindezek mellett továbbra is fennáll azon személyek oldalán, akik felelősségére volt bízva az elkövetés időpontjában a fiatalkorú elkövető.32 Legtöbbször ezek a személyek az elkövető szüleit jelentik, de ugyanolyan nagy valószínűséggel elképzelhetőek olyan helyzetek, melyekben a felvigyázó szerepét a tanárok töltik be, ha és amennyiben a zaklatást megvalósító magatartások az iskolában játszódnak le. A folytatólagosan elkövetett bűncselekmények esetén az elkövető ugyanolyan bűncselekményt többször követ el, egységes elhatározással, azonos sértett sérelmére. Ilyen esetben az elkövető csak azon cselekményeiért büntethető, melyeket 14. életévének betöltése után követett el, és ítélőképességét használva szándékosan folytatta azok elkövetését.33 Ugyanakkor ez alól kivételt képez a román büntetőjogban ismeretes progresszív bűncselekmény intézménye, melyben az elkövető nem büntethető olyan cselekményei miatt, melyeket még 14 éves kora előtt követett el, ám tettének eredményei később következtek be.34 Erre egy jó iskolapélda a következő helyzet lehet: az elkövető, még 11 évesen, egy rosszul sikerült tréfa során, a busz elé löki a sértettet, aki balesetet szenvedve kómába kerül, majd három évvel később meghal. Ebben az esetben a felelősség az eredményért, mint minősítő körülményért az elkövető számlájára nem írható fel, mivel a cselekmény elkövetésének pillanatában még a gyermekkor oltalma alatt ált büntetőjogi szempontból.
Mitrache – Mitrache 2012, p. 174. Streteanu 2008, p. 558; Vlădilă – Mastacan 2012, p. 150. 34 Boroi 2014, p. 339; Niculeanu 2011, p. 245.
Az online zaklatás definícióját felemlegetve látható, hogy a zaklató magatartások ismétlődése meghatározás alapján szükségeltetik. Éppen ezért, egyáltalán nem lehetetlen, hogy a kortárs online zaklatás tényleges bűnténnyé érjen időbeni ismétlődése során. Amennyiben az elkövető a sértettet még 15 évesen kezdi el zaklatni, de időben ez kiterjed akár évekig is, a fennebb bemutatott feltételek alapján felelősségre vonható tettei következményeit illetően. Itt kezd körvonalazódni azon üzenet, hogy az iskolások közötti online zaklatás kezelhető bűntényként is, mivel ezek az esetek valós bűnözési magatartást ábrázolnak. Az eleinte viccnek szánt játék eldurvul, bűnténnyé nőve ki magát. A gyermekkorúság több szerepet tölt be a büntetői jogalkotásokban. Egyrészt, amint az az előzőekben látható, lehet büntethetőséget kizáró ok, de ugyanúgy felléphet enyhítő körülményként is. Mindezek mellett a román büntető törvénykönyv egy egész fejezetet szán a fiatalkorú elkövetők [bűnözők] helyzetének tárgyalására. A törvénykönyv felfogásában súlyosabb büntetést vagy intézkedést is lehet alkalmazni a fiatalokkal szemben, akkor és amennyiben a következő alpontban bemutatott intézkedések nem célravezetők. Ilyenkor a kiszabott büntetés vagy intézkedés elsősorban a fiatalkorú helyes irányba való terelését és a megfelelő társadalmi integráció megteremtését tűzi ki célul, ezáltal annak hasznos tagjává nevelve az elkövetőt.35 4. Fiatalkorúakkal szemben meghozható intézkedések
Azon fiatalok számára, akiknek büntehetőssége életkoruk folytán kizárt, a jogalkotás egy külön törvénybe foglalt két intézkedést, melyekkel magaviseletüket 35
E fejezet jogszabályainak tekintélyes terjedelmére való tekintettel, azoknak részletes tárgyalása egy másik dolgozat tárgyát képezhetik.
javítani lehet. Ezen intézkedések a 272/2004-es törvény36 84. cikkében jelennek meg: a különleges (vagy speciális) felügyelet és az elhelyezés. 37 Ugyanazon törvénycikk (2) bekezdésének értelmében, bármelyik intézkedés elrendelése során a következő szempontokat kell figyelembe vennie az intézkedést meghozó szervnek: a bűncselekményt elősegítő körülmények, a társadalomra való veszélyessége, a neveltetési közeg, ahonnan az elkövető származik, valamint annak a valószínűsége, hogy a fiatal újra elkövessen hasonló bűncselekményt. Az említett törvény 84. cikkének (3) bekezdése az elkövető szülei számára személyre szabott pszichológiai tanácsadási program látogatását írja elő, mely e bekezdés értelmében kötelező. 2.1.
A különleges felügyelet
Ez az intézkedés a fiatalkorú elkövető családjában való felügyeletet fedi le. Ennek értelmében az elkövető szüleivel marad, azzal a feltétellel, hogy a bíróság által megszabott kötelezettségeknek eleget tesz. Ezek a kötelezettségek lehetnek: valamely iskolai tanfolyam és nappali képzés követése, gyógyszeres kezelésnek való alávetés, pszichológiai tanácsadás és terápia látogatása, bizonyos helyszínek látogatásának-, vagy bizonyos emberekkel való kapcsolattartásnak megtiltása. A 85. törvénycikk (2) bekezdése alapján, amennyiben a gyermekkorú elkövető nem teljesíti az előző bekezdésben leírt kötelezettségeket, vagy amennyiben nem megoldható,
esettől
Gyermekvédelmi Bizottság (Comisia pentru Protectia Copilului) vagy a bíróság dönthet az elhelyezés intézkedésének a meghozataláról.
Módosítva a 257/2013-as törvény alapján, majd kihirdetve Románia Hivatalos Közlönyének 159-es számában, 2014. március 5-én. 37 A román jogi terminológia szerint ezek az intézkedések a „supravegherea specializată” és a „plasamentul” nevet viselik.
Ez a fajta intézkedés szigorúbb következményekkel jár. Míg az első csak egyfajta erős figyelmeztetés az elkövető irányába, mivel megengedi, hogy továbbra is szüleivel maradjon, addig az elhelyezés alkalmával az elkövetőnek kötelessége alávetni magát azon rendelkezéseknek, melyek őt egy másik családhoz38, törvényes gyámhoz vagy erre a célra kifejlesztett közszolgálati intézményhez39 kötik. A fiatalkorú elkövető elhelyezése két esetben lehetséges: a) Amennyiben a szüleivel való további maradása nem választható opció, vagy ha a különleges felügyelet során kiszabott kötelezettségeit nem tartja be. b) Amennyiben az elkövetett bűncselekmény társadalomra veszélyessége igencsak magas, vagy amennyiben a kiszabott különleges felügyelet ideje alatt további bűncselekményeket követ el. A fiatalkorú elkövető elhelyezése szintén különböző a két eset kapcsán. Az a) alpontban bemutatott helyzetben az elkövető a „kibővített” vagy a „helyettesítő” családhoz kerül. A b) alpontban fennálló helyzet esetén a fiatalkorút, még ha ideiglenesen is, a törvény által előírt, konkrétan erre a célra létrehozott központok egyikében helyezik el. Az illetékes szerv, amely az intézkedéseket meghozhatja, attól függően változik, hogy létezik-e a szülők vagy a törvényes gyám beleegyezése vagy sem. Amennyiben ez a beleegyezés létezik, az intézkedéseket a Gyermekvédelmi Bizottság rendeli el. Ha a szülők nem adják egyetértésüket az intézkedések Itt két fogalmat állapít meg a törvényhozó. Az elhelyezés megtörténhet a kib vített (kiterjesztett) családban (familie extinsă), melyhez hozzátartoznak az elkövető rokonai a negyedik ággal bezárólag, vagy a helyettesít családban (familie substitutivă), melynek tagjai olyan személyek, akik nem a bővített családhoz tartoznak. Ide sorolandóak a házasság révén létrejött rokoni viszonyok a IV. osztállyal bezárólag, valamint a nevelőszülők. 39 Ezek az ún. elhelyezési központok (centre de plasament), melyek a 1439/2004-es Kormányhatározat (kihirdetve Románia Hivatalos Közlönyének 872-es számában, 2004. szeptember 24-én) 5. cikkének alapján felügyeleti, eligazító és szociális beilleszkedést elősegítő központokként vannak berendezve.
meghozatalához, a bíróság hatáskörébe tartozik peres úton elrendelni azokat.40 Egy érdekes kérdés is felvetődött a szakirodalomban, melyben arra keresték a választ, hogy mik az elvárások abban az esetben, amikor az elkövető életkora 14 – 16 év között van, és ő maga nem adja a beleegyezését az intézkedés meghozatalához. Egyetértek azon véleménnyel, miszerint az ilyenkor illetékes szerv a bíróság, amely e tényező figyelembevétele nélkül dönthet az ügyben.41 Tehát, amennyiben mind a 14. életévet betöltött elkövető, mind szülei beleegyezésüket adják az intézkedés meghozatalába, a hatáskörrel rendelkező szerv a már említett Gyermekvédelmi Bizottság, viszont, ha az elkövető, vagy annak szülei nem adják beleegyezésüket az intézkedés meghozatalába, egyedüli illetékesként a bíróság dönthet annak sorsáról. A 87. törvénycikk megtiltja az elkövető személyével -, valamint az elkövetett bűncselekménnyel kapcsolatos részletek nyilvánosságra hozatalát, ezzel egyfajta formális pajzsot tartva az elkövető elé. E helyzetben kiskorúakról van szó, ezért fontos, hogy a sajtó és a média ne kezelje ezt túlmenően agresszív módon, mivel az elkövető társadalmi beilleszkedését nem segíti elő a vele szemben kialakuló előítélet, melyet a közvélemény formál róla. A kiskorú elkövetővel szemben meghozott intézkedések teljes időtartama alatt a törvény 88. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján, az elkövető minden segítséget megkap, hogy őt a helyes fejlődésben és gyarapodásban, a megfelelő módon támogassák. Az efféle szolgáltatásokat és azok alkalmazási szabványait Kormányhatározatban kell szabályozni.
Ld. Streteanu 2008, p. 559. Ibid, p. 560.
A következtetések során a felállított hipotézis igazolását illetően részeredmények figyelhetőek meg. Elmondható, hogy a jog nem hívható segítségül valahányszor
megsértették,
túlkriminalizáltsághoz42 vezet, mely nem lehet hatékony, tekintettel az érintett társadalmi rétegre. A fiatal elkövetők esetén a polgárjogi felelősségen túl, egyes intézkedések is elrendelhetők szankcióként. Ugyanakkor, a jelenség elterjedésének megfékezésében az iskolák játszák a legnagyobb szerepet. Az iskolai zaklatásokat olyan eszközökkel lehet szabályozni, mint a magatartási kódexek bevezetése. E mellett a kortárs mentorok képzése, a technika aktív bevonása az oktatásba, a biztonságos internethasználat tanítása és a kockázati tényezők kiiktatása, mind hasznos tanács a jelenség megelőzésére vagy visszaszorítására. Elismerendő tehát, hogy a jognak „puhább kereteivel” is kezelhető a jelenség, hiszen az iskolai szabályzatokba foglalt előírások betartása oly módon kötelező a fiatalok számára, mint az általános jogszabályok, legyenek azok közjogi, magánjogi vagy büntetőjogi szabályok. Sőt, az is lehet, hogy az iskolai rendszer olyan cselekményeket is büntet, amelyeket a jogalkotás nem, ezáltal erősebb befolyást és nevelési hatást eredményezve a fiatal diákok életében. Ennél kiélezettebb a helyzet azokban az esetekben, amikor az elkövető nagykorú, de áldozata kiskorú. Kiemelendő az a tény, hogy a büntető törvénykönyvben bevezetett jogszabály által megvédendő érték a személy szabadsága. A megvédett társadalmi érték akkor, amikor gyermekek esnek áldozatául felnőttek zaklatásának, már túlmutat az emberi szabadságon. Amit a jogszabálynak
védenie
befolyásolhatósága. Így már egyáltalán nem indokolt az a passzivitás, amit a 42
Lidsky – P. Garcia 2012, p. 9.
törvényhozó tanúsít, miközben fiatalok depresszióba esnek és állandósuló szorongásban élnek, vagy akár öngyilkosságot követnek el. Hangsúlyozandó, hogy nem kell megvárni, amíg elég öngyilkossági eset beigazolja e feltevés helyességét, ezért de lege ferenda javaslataim között a legfontosabbnak azon javaslatot találom, mely szükségesnek vél bevezetni az intézményes szabályozásba egy súlyosabb elkövetési formát, amennyiben az elkövető a bűncselekményt kiskorú sértett sérelmére követi el. Az aktuális szabályzást nem csak bővíteni kell. Az érvényben lévő jogszabály további két szempontból szintén kritizálható. Az a szűkszavúság, mely a jogalkotót a jogszabály megalkotásában jellemzi, túlságosan is tág értelmezési lehetőségekhez vezet. A jogszabály a távközlési kommunikációknak azon részét helyezi vád alá, melyek ismétlődésük vagy tartalmuk miatt képesek az áldozatban szorongást és félelmet kelteni. A jogalkotó viszont semmiben sem részletezi, hogy mely kommunikációk tartoznak ide, illetve a kiváltott félelemről sem tesz semmilyen megjegyzést. Ugyanakkor, a szólásszabadság jogán, sok olyan mondat hangzik el a mindennapi ember szájából, melyek valakiből szorongást, félelmet és visszataszító undort váltanak ki. E szempontból, ha egy élő rádiós adásban, egy híresség a farkasvadászat örömeiről beszél, az kétségtelenül képes szorongást kiváltani az állatbarát hallgatókból. Ebben az esetben viszont nehéz elképzelni azt, hogy valamely rádióhallgató zaklatásért feljelentené a rádióba meghívott celebet, valamint még nehezebb azt elhinni, hogy valamely bíróság igazat adna neki, ilyen jellegű keresete kapcsán. Ezért kritizálható, hogy a jogalkotó miért nem pontosítja, hogy mely kommunikációt szabad folytatni és melyet nem az online közegben. Így, de lege ferenda igényelt lenne a kommunikációk tartalmának pontosítása. Mindemellett, egy kényes részletnek érdemes még figyelmet szentelni néhány sor erejéig. Az internet által biztosított anonimitás mára már inkább csak 25
egy idejétmúlt képzelgés. A szolgáltatások igénybevétele során, a felhasználók számtalan nyomot hagynak maguk után, melyeket a szakértők könnyen azonosíthatnak és begyűjthetnek. E szerint az anonimitás fogalma szintén hozzájárulhat a bűncselekmény elkövetéséhez, holott nem minden esetben róható fel a névtelen „elkövetőnek” a zaklatás vétsége. Például egy szállodáról írt, névtelen értékelés, mely negatív töltetű, látszólag tökéletesen megtestesíti a törvénykönyv által támasztott elvárásokat. Az üzenet okozhat a tulajdonosnak oly félelmet, hogy vállalkozása az értékelés hatására gyorsan csődbe mehet. Itt sem beszélhetünk a zaklatás megvalósulásáról, hiszen az érintett témakör már nem a privát szféra része, hanem sokkal inkább közérdekű információ. Ezért a jövőben a jogalkotónak az anonimitás (és a pszeudonimitás) fogalmával is kezdenie kellene valamit,
beleavatkozni, szociális mércével nézve veszélyesebb, mint az önmagát felvállaló elkövető. Végezetül,
társadalomban. A netkultusz minket egy állandósuló zaklatásba taszít. A jelenség a fiatalok életének későbbi életszakaszaikra is kihatással van, már ha egyáltalán megérik azt.
2016, Július FELHASZNÁLT IRODALOM: I.
Szakkönyvek és tudományos értekezések
Bîrsan, C., Convenția Europeană a Drepturilor Omului. Comentariu pe articole. (2. kiadás, C.H. Beck 2010).
Blutman, L., Az Európai Unió joga a gyakorlatban. (HVG-ORAC 2014).
Bogdan, S., Noul Cod penal. Partea specială. Analize, explicații, comentarii. Perspectiva clujeană. (Universul juridic 2014).
Boroi, A., Drept penal. Partea generală. (3. kiadás, Hamangiu 2014).
Brînză, W., Drept penal. Partea generală. (Universul juridic 2012).
Chiriță, R., Convenția europeană a drepturilor omului. Comentarii și explicații. Vol II., (C. H. Beck 2007).
Dima, T., Drept penal. Partea generală. (3. kiadás, Hamangiu 2014).
Mitrache, C. és Mitrache, C., Drept penal romăn. Partea generală. (9. kiadás, Universul Juridic 2012).
Niculeanu, C., Tratat de drept penal. Partea generală. Vol I. Infracțiunea și răspunderea penală în Noul Cod penal. (Sitech 2011).
10. Ovejero, A., Yubero, S., Larrañaga E., és V. Moral, de la M., Cyberbulling: Definitions and facts from a psychologycal perspective. In Navarro, R., Yubero S., Larrañaga E., (eds.) Cyberbullinyg accross the globe. (Springer 2016). 11. Pascu I., és Uzlău, A. S., Drept penal. Partea generala. (3. kiadás. Hamangiu 2013). 12. Păvăleanu, V. Drept penal general: conform noului Cod penal. (Universul juridic 2012). 13. Saunders, R., The legal perspective on stalking. In Meloy, J. R. (ed.) – The Psychology of Stalking Clinical and Forensic Perspectives (Academic Press London 1998). 14. Streteanu, F., Tratat de drept penal. Partea generală. Volumul I. (C. H. Beck 2008). 15. Szathmáry, Z., Bűnözés az információs társadalomban. Alkotmányos büntetőjogi dilemmák az információs társadalomban. (Doktori értekezés, 2012 Pécs – Budapest). 16. Vlădilă, L. M. és Mastacan, O., Drept penal: partea generală. (2. kiadás, Universul juridic 2012).
Elektronikus cikkek, folyóiratok Brenner, S. W. és Rehberg, M. - ‘Kiddie Crime?' The Utility of Criminal Law in Controlling Cyberbullying (January 17, 2010). First Amendment Law Review, Forthcoming. Forrás: http://ssrn.com/abstract=1537873 [2016. 03. 09].
Cuman, A., és Mascheroni, G., Net Children Go Mobile: Final report. Deliverables D6.4&D5.2. (Educatt 2014). Forrás: http://netchildrengomobile.eu/reports/ [2016.03.24].
Dickerson, D., Cyberbullies on Campus. (2005) 37(1) University of Toledo Law Review. Forrás:http://ssrn.com/abstract=1087800 [2016.03.09].
Domonkos, K. és Ujhelyi A., Az online zaklatás médiareprezentációja. (2015) Neveléstudományi Tanulmányok 2015/1, pp. 77-92. Forrás: http://nevelestudomany.elte.hu/downloads/2015/nevelestudomany_2015_1_77-92.pdf [2016.03.12].
Domonkos, K., Cyberbulling: zaklatás elektronikus eszközök használatával. (2014) 14 (1) ALKALMAZOTT PSZICHOLÓGIA, pp.
Görzig, A., és Frumkin, L., Cyberbullying experiences on-the-go: When social media can become distressing. (2013), 7(1)
Hinduja, S., és Patchin, J. W., – Cyberbullying: Identification, prevention and response. (www.cyberbullying.org, October 2014).
Kift, S. M., Campbell, M. A., és Butler, D. A., Cyberbullying in social networking sites and blogs: legal issues for young people and
59–70. Forrás: http://ap.elte.hu/wp-content/uploads/2014/05/APA_2014_1_Domonkos.pdf [2016.04.04]. Cyberpsychology: Journal of Psychosocial Research on Cyberspace. Forrás: 10.5817/CP2013-1-4 [2016.04.04]. Forrás: http://cyberbullying.org/Cyberbullying-Identification-Prevention-Response.pdf [2016.03.10]. schools. (2010) 20(2) Journal of Law, Information and Science, pp. 60-97. Forrás: http://eprints.qut.edu.au/39838/2/39838.pdf [2016.03.28]. 9.
Koops B.-J., Newell, B. C., Timan T., Škorvánek I., Chokrevski T., és Galič M., A Typology of Privacy. (2016) University of Pennsylvania Journal of International Law, Vol. 38. Forrás: http://ssrn.com/abstract=2754043 [2016.04.08].
10. Levy, N., Cortesi, S., Gasser, U., Crowley, E., Beaton, M., Casey, J., és Nolan, C., Bullying in a Networked Era: A Literature Review (September 12, 2012). Berkman Center Research Publication No. 2012-17. Forrás: http://ssrn.com/abstract=2146877 [2016.03.10].
2016, Július 11. Lidsky, L. B. és Garcia P., A., How Not to Criminalize Cyberbullying (July 2, 2012). Missouri Law Review, Forthcoming. Forrás: http://ssrn.com/abstract=2097684[2016.03.20]. 12. Livingstone, S., Haddon, L., Görzig, A., és Ólafsson, K., EU kids online: final report. (2011) EU Kids Online, London School of Economics & Political Science, London, UK. Forrás: http://eprints.lse.ac.uk/39351/ [2016.03.24]. 13. Notar, C., Padgett, S., Roden, J., Cyberbullying: a review of the Literature. (2013) 1(1) Universal Journal of Educational Research, pp. 1-9. Forrás: http://files.eric.ed.gov/fulltext/EJ1053975.pdf [2016.03.27]. 14. Olweus, D., Bully/victim problems in school: facts and intervention. (1997) 13(4) European Journal of Psychology of Education, pp. 495-510.
http://www.episcenter.psu.edu/sites/default/files/news/Olweus%20(1997)%20Bully-
victim%20problems%20in%20school.pdf [2016.03.18]. 15. Parti, K. és Virág, Gy., A szájbergyerek és a bicikli. A kelet-európai gyerekek nethasználatának specifikumai. (2011) 48(3) Kriminológiai Tanulmányok. Forrás: http://www.okri.hu/images/stories/KT/kt48_2001_sec.pdf [2016.03.21]. 16. Rogers, A., Death by Bullying: A Comparative Culpability Proposal (June 2014). Pace Law Review, Forthcoming. Forrás: http://ssrn.com/abstract=2457976 [2016.03.10]. 17. Westin,
http://www.privacysummersymposium.com/reading/westin.pdf [2016.04.05]. 18. Willard,
(www.cyberbully.org,
https://web.archive.org/web/20110410181159/http://csriu.org/cyberbully/docs/cbcteducator.pdf [2016.04.03].
FELHASZNÁLT JOGSZABÁLYOK: 1.
Az Európai Parlament és a Tanács 1351/2008/EK határozata (2008. december 16.) az Internet és egyéb kommunikációs
Románia Alkotmánya, módosítva a 429/2003-as számú törvény által.
technológiákat használó gyerekek védelmére irányuló többéves közösségi program létrehozásáról (EGT – vonatkozású szöveg).
A 287/2009 számú törvény, a polgári törvénykönyvről.
A 286/2009 számú törvény, a büntető törvénykönyvről.
A 272/2004 számú törvény, a gyermek jogainak védelméről és előremozdításáról.
Az 1439/2004 számú kormányhatározat, azon fiataloknak szánt különleges szolgáltatásokról, akik bűncselekményt követtek el, de nem vonhatóak büntetőjogi felelősségre.
DÖNTVÉNYEK: 1.
Niemietz kontra Németország (13710/88) ügyben 1992. december 16.-án hozott ítélet, ECLI:CE:ECHR:1992:1216JUD001371088
A nemzeti kisebbségek védelme az Európai Unióban 2. rész (A nemzeti kisebbségeket érint európai uniós jog) 43 írta: dr. Tárnok Balázs44
1. Bevezetés Az Erdélyi Jogász Magazin korábbi számában megjelent e tanulmány első része, mely az európai uniós kisebbségvédelem elméleti alapjait és továbbfejlesztésének lehetőségeit tárgyalta. Jelen értekezés célja bemutatni azt a hatályos joganyagot, amely a nemzeti kisebbségek védelmének európai uniós jog keretei közti, jelenleg is
korábbiakban
nyomatékosítottuk, az Európai Unió jogában nincsenek általános kisebbségvédelmi szabályok tekintettel a kérdés érzékeny nemzeti jellegére és a hatáskör-átruházás elvére. Az átfogó és egységes kisebbségvédelmi rendszer hiánya ellenére az uniós jogban is vannak olyan jogszabályhelyek, amelyek felhívhatók a nemzeti kisebbségek védelmére. Ez a „közvetett kisebbségvédelmi rendszer” nem tekinthető kifejezetten a nemzeti közösségek jogainak és érdekeinek védelméül szolgáló komplex egységként, azonban a tágan értelmezhető megfogalmazások miatt könnyűszerrel lehet hivatkozni e passzusokra kisebbségvédelmi törekvéseink Jelen értekezés a szerző által a PPKE JÁK-on megvédett Az őshonos európai kisebbségek védelme az Európai Unióban c. diplomamunkájának, Kisebbségvédelem az Európai Unióban c. 2015-ös OTDK dolgozatának, valamint az Országgyűlés Elnöke és a Külgazdasági és Külügyminisztérium által 2014. decemberében "Magyarország és a közép-európai térség az Európai Unióban, az Európai Unió a világban" címmel meghirdetett tudományos pályázatán II. helyezést elért Az őshonos nemzeti közösségek helyzetének védelme és előmozdításának lehetőségei az Európai Unióban c. dolgozatának egyes fejezeteit tartalmazza. 44 A szerző a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Jog- és Államtudományi Karán 2015 júliusában szerzett jogi diplomát, jelenleg a PPKE Jog- és Államtudományi Doktori Iskola ösztöndíjas hallgatója. 43
során. A közvetett uniós kisebbségvédelem ezen előnye jelenti egyben hátrányát is, ugyanis a nem kellőképpen pontos megfogalmazások még a nemzeti kisebbségek védelme céljából a Szerződésekbe bekerült részek vonatkozásában sem szolgálnak egyértelmű és erős hivatkozási alapul, különös tekintettel a nemzeti kisebbségek fogalmi meghatározásának hiányára. Jelen tanulmány a továbbiakban a kisebbségek védelmére felhívható hatályos uniós jogi eszközöket mutatja be.
2. EUSz 2. és 7. Cikk A Lisszaboni Szerződéssel módosult az Európai Unióról szóló Szerződés (továbbiakban: EUSz) 2. cikke. Ennek eredményként először jelent meg a Szerződésben a „kisebbségek” kifejezés, amikor az EUSz 2. cikke a „kisebbséghez tartozó
jogait”
következtében nem értelmezhető kollektív jogként, és nem is ismeri el a kisebbségi csoportokat,45 annak ellenére, hogy a koppenhágai kritériumok egyértelműen ezen jogok kollektív gyakorlását fogalmazzák meg elvárásként.46 Egyértelmű eligazítást a Bíróság értelmezése adhat. Vizi szerint47 e formula alkalmazásának célja, hogy az uniós jogban is elismerjék az emberi jogok részeként az egyén csoportidentitáshoz való jogát. Ez azonban továbbra sem teremt új jogalkotási hatáskört, nem ad kollektív jogokat. A „kisebbséghez tartozó személyek jogai” megfogalmazás részben magyar siker eredménye. Az Alkotmányszerződés szövegezése során a Konvent magyar tagjai a „kettős mérce” megszüntetését javasolták: a nemzeti kisebbségek jogainak védelme úgy manifesztálódjon az alapító szerződésben, hogy a koppenhágai 45
VIZI Balázs, 2013, 46. ÓDOR Bálint, 2011., 7. 47 VIZI Balázs, uo. 46
kritériumok számonkérhetősége is biztosított legyen a csatlakozás után. A magyar javaslat csak részben teljesült, két jelentős módosítással: a „kisebbségi jogok” helyett (ami engedett volna következtetni a kollektív jogok létére) a „kisebbséghez tartozó személyek jogai” formula került be, másrészt nem került be a „nemzeti vagy etnikai” jelző, ezzel pedig a védendő értéket az összes kisebbségre kiterjesztette.
Bár az Alkotmányszerződés elbukott, megfogalmazását a
Reformszerződés átvette. Az esetleges új hatáskör létrehozásával kapcsolatban a legfőbb probléma, hogy a kisebbségek jogai kívül esnek az EU hatályán. Az EU hatásköreit tartalmazó Európai Unió Működéséről szóló Szerződés (továbbiakban: EUMSz) 3-6.cikkeiben ugyanis nem szerepel erre utaló rendelkezés. A kisebbséghez tartozó személyek jogainak alapértékként való feltüntetése tehát nem jelent új hatáskört. Az Unió értékei olyan általános értékek, amelyeket a tagállamok és az EU intézményei kötelesek tevékenységük során tiszteletben tartani. A tekintetben viszont adós marad a cikk, hogy kifejtse, milyen kisebbségi jogokat kell tiszteletben tartani. Ezért is nagy jelentőségűnek ígérkezik a jövőben a Bíróság jogértelmezése, ez ugyanis megfogható tartalmat adhat a cikk biztosította jogi kereteknek. A 2. cikk rendkívül óvatos fogalmazásának oka lehet a 7. cikk rendelkezése. Ennek értelmében ugyanis a Tanács tagjainak 4/5-ös többségével és az Európai Parlament egyetértésével megállapíthatja a 2. cikkben foglalt értékek egy tagállam általi megszegésének egyértelmű veszélyét, amelynek szankciója a tagállam egyes jogainak felfüggesztése lehet, beleértve a Tanácsbeli szavazati jogát. Mindemellett a Tanács rendszeresen ellenőrzi, hogy az alapértékek megsértésének okai továbbra is fennállnak-e. Ez a szankciós és prevenciós eljárás arra enged következtetni, hogy az EU és a tagállamok összessége együtt figyeli a tagállamok alapérték sértéseit, és 31
ezt a 7. cikkben foglalt eljárással szankcionálni is tudja. Ez logikailag oda vezet minket,48 hogy ezzel gyakorlatilag megszűnt a „kettős mérce”, mivel miután a koppenhágai kritériumok által a tagjelölt országok kisebbségvédelemmel kapcsolatos monitoringja megvalósul, e rendelkezések értelmében már a tagországok esetében is fennáll egy ellenőrzési mechanizmus. E súlya miatt a szankció csak rendkívül végleges helyzetekben való alkalmazása várható, a cikkben említett értékek súlyos, tömeges, szándékos és tartós kormányzati megszegése esetén.49 A rendelkezés fő hiányossága, hogy nem ad arra lehetőséget, hogy egyéni jogsérelem esetén a cikkben foglalt értékek megsértése hivatkozható legyen. A 7. cikk hatálya ugyanakkor nem korlátozódik az uniós jog által szabályozott területekre. Ezt fejti ki a Bizottság véleménye,50 aminek értelmében az Unió nemcsak a közös értékeknek e korlátozott területen történő megsértése esetén léphet fel, hanem az olyan területen elkövetett megsértések esetén is, amely a tagállamok autonóm cselekvési körébe tartozik.51 Véleményem szerint követni kellett volna a koppenhágai kritériumok által elkezdett filozófiát, ekkor lett volna igazán következetes az Unió önmagához. A Lisszaboni Szerződés elfogadása előtt ugyanis a „kettős mérce” elnevezéssel megjelenő probléma lényegét az alkotta, hogy amíg az Unió megköveteli a tagjelölt országoktól a „kisebbségek tiszteletét és védelmét”, kollektív jogként utalva ezen jogokra, addig a saját tagországaitól ezt nem követelte meg. Ha igazán következetes akart volna lenni az Unió, és valóban fel akarta volna oldani a kettős mérce problémáját, akkor nem egy ilyen részmegoldást választ, hanem a tagjelölt országok számára kijelölt követelmények útján tovább haladva ugyanazon 48
VIZI Balázs, 2013, 46. VIZI Balázs, 2013, 63. 50 COM(2003) 606 51 CZIKA Tihamér, 2011, 101. 49
követelményeket támasztja a régi tagállamok felé is. Ez nem történt meg, és ebben is jól látszódik a politikai kompromisszumok kisebbségi jogokat derogáló hatása. E tekintetben tehát vitatkozhatunk Vizi Balázs fenti állításával, miszerint megszűnt a kettős mérce problémája. Azzal ugyanis, hogy a koppenhágai kritériumokban kollektív jog jellegű elvárások fennállnak a tagjelölt országok felé, azonban a régi tagországok tekintetében csupán egy individuális jog jellegű érték jelenik meg, az egyenlőség elve sérül, és a kettős mérce nem oldódott fel teljes mértékben.
3. Alapjogvédelem az EU-ban: az EUSz 6. cikk és az Alapjogi Charta Az uralkodó emberi jogi szemlélettel nehezen egyeztethető össze azon alapelv, hogy a kisebbségekhez tartozó személyek egyenlőségéhez a többséghez képest többletjogok biztosítása szükséges. Ugyanakkor az európai integrációnak már a kezdetektől küldetése volt az emberi és polgári jogok biztosítása és az emberi méltóság védelme. Már az alapító atyák is nagy jelentőséget tulajdonítottak a demokrácia,
diszkriminációmentes
érvényesülésének.52 Az Európai Unió eredetileg nem rendelkezett kifejezett alapjogvédelmi kötelezettséggel, azt a közösség az évek során saját jogrendjéből vezette le.53 Mindezek kötelezettségek és elvek közül nagy részük a Lisszaboni Szerződéssel az EU elsődleges jogába is bekerültek.54 A 6. cikk (1) bekezdése értelmében az Unió elismeri az Alapjogi Chartáját, amely ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések. Ennek értelmében tehát az Alapjogi Charta elsődleges EU jogforrássá vált, viszont „a Charta rendelkezései semmilyen módon nem terjesztik ki az Uniónak a Szerződésekben meghatározott 52
SZENT-IVÁNYI István, 2009, 81. Tawhida AHMED, Israel DE JESÚS BUTLER, 2006, 771–801. 54 Ingolf PERNICE, 2008. 53
hatásköreit.” Ezen második fordulat pedig azt jelenti, hogy ezzel az Uniónak nem keletkezik új feladata a kisebbségek védelme érdekében. A Charta 51. cikke az alkalmazási körét szabályozza: „a Charta rendelkezéseinek címzettjei – a szubszidiaritás elvének megfelelő figyelembevétele mellett – az Unió intézményei, szervei és hivatalai, valamint a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre. Ennek megfelelően saját hatáskörükben és a Szerződésekben az Unióra ruházott hatáskörök korlátain belül tiszteletben tartják az ebben a Chartában foglalt jogokat és betartják az abban foglalt elveket, valamint előmozdítják azok alkalmazását.” A Charta tehát nem alkalmazható minden élethelyzetben, csak az olyan esetekben és kérdésekben, amelyek az uniós hatáskörbe tartoznak. Így tehát a tagállam eljárásában is alkalmazandó a Charta, de csak az uniós jog végrehajtása körében, annak nemzeti hatáskörben folytatott tevékenysége vonatkozásában nem. A Charta rendkívül értékes, mint az alapjogok európai katalógusa, azonban a kisebbségeket leginkább sújtó élethelyzetekre, amikor a tagállam saját eljárásában vonja meg e jogokat a nemzeti kisebbségektől, nem tud reagálni. A 21. cikkben a megkülönböztetés tilalma kerül lefektetésre: „Tilos minden megkülönböztetés, így különösen a (…) nyelv, (…) nemzeti kisebbséghez tartozás, (…) alapján történő megkülönböztetés.” A 22. cikk értelmében pedig „az Unió tiszteletben tartja a kulturális, vallási és nyelvi sokféleséget.” A 21. cikk jelentősége, hogy először került bele az elsődleges uniós joganyagba a kisebbségek védelmének pontosított változata, a nemzeti kisebbséghez tartozás, valamint a nyelvi alapú diszkrimináció tilalma. Az igazán nagy jelentősége ennek a cikknek abban lehet, ha majd a Bíróság értelmezi a „nemzeti kisebbség” fogalmát. Vizi
Balázs szerint ennek során külső forrásokra kell majd támaszkodnia, mint az Európa Tanács (továbbiakban: ET) Keretegyezménye.55 Az EUSz 6. cikkének (2) bekezdése értelmében az Unió csatlakozik az Emberi Jogok Európai Egyezményéhez (továbbiakban: EJEE), ami viszont nem érinti az Uniónak a Szerződésekben meghatározott hatásköreit. Az alapjogvédelem tekintetében eddig is voltak átfedések a luxemburgi és a strasbourgi bíróság esetjoga között,56 amely összefonódás folyamatosan erősebbé vált az esetjog fejlődésével.57 Ezen célkitűzés értelmében a jövőben bármely uniós aktust a strasbourgi székhelyű Emberi Jogok Európai Bírósága (továbbiakban: EJEB) elé lehetne terjeszteni, az pedig értékelheti, hogy az adott norma megfelel-e az általa vallott elveknek.58 Ezen felül viszont arra vonatkozóan vannak különböző meglátások, hogy a jövőben a két bíróság közti kapcsolat hogy is fog alakulni.59 Juhász Hajnalka szerint ennek következményeként az Európai Unió Bíróságának esetjoga az EJEB esetjogához fog közelíteni, ami hosszú távon a magyar nemzetpolitika céljait szolgálhatja.60 Ezt azonban beárnyékolja a cikk gyakorlati végrehajtása, ugyanis a ratifikáció megakadása61 miatt akadályok gördültek a megvalósulása elé. A csatlakozás ugyanakkor nem érinti az Uniónak a Szerződésekben már megahatározott hatásköreit, így ez sem keletkeztet új uniós feladatot vagy jogosultságot a kisebbségek védelmére. A csatlakozással azonban az Unió kötelezettséget vállal, hiszen a magánszemélyek számára legalább az lehetővé válik, hogy közvetlenül az uniót idézzék az EJEB elé az egyezmény 55
VIZI Balázs, 2013, 68. Iris CANOR, 2000,3-21. 57 Laurent SCHEECK, 2005, 837-885. 58 SZABÓ-LÁNCOS-GYENEY, 2012, 129. 59 Tobias LOCK, 2009,375–398. 60 JUHÁSZ Hajnalka, 2012, 58. 61 http://www.europarl.europa.eu/sides/getDoc.do?pubRef=-//EP//TEXT+OQ+O-2012000032+0+DOC+XML+V0//HU 56
tiszteletben tartásának elmulasztásáért, ha már ezt a tagállamokkal kapcsolatban nem tehetik meg.62 Ezzel szemben az Európai Unió Bíróságának 2014. decemberi 2/13 sz. véleményében63 kifejtettek szerint az uniós joggal ellentétes a csatlakozás az EJEEhez.64 A Bíróság aggályai az EU-s jog autonómiájára jelentett fenyegetéssel, vagy a Bíróság kizárólagos hatáskörével kapcsolatosak. A csatlakozással ugyanis az EJEE az „EU jog szerves részét képezné”, így az Unió „külső ellenőrzés alá kerülne, amelynek tárgya az EJEE-ben foglalt jogok és szabadságok tiszteletben tartása”.65 A Bíróság szerint a csatlakozás ezen felül alkalmas a tagállamok közötti kölcsönös bizalom veszélyeztetésére. A Bíróság szerint a csatlakozás azt követelné meg mindegyik tagállamtól, hogy ellenőrizze az alapvető jogok más tagállamok általi tiszteletben tartását, ezért az „alkalmas az Unió alapjául szolgáló egyensúly, valamint az uniós jog autonómiájának veszélyeztetésére”. Az EUB kiemeli, hogy mivel az EJEE az EU-s jog szerves részét képezné, ez a mechanizmus jelentősen korlátozná az előzetes döntéshozatali eljárás autonómiáját és hatékonyságát. A Bíróság tehát saját pozícióját és hatásköreit tartotta szem előtt az emberi jogok védelmének kárára. A Jogászok Nemzetközi Bizottsága szerint66 a vélemény „jelentős visszalépést jelent az emberi jogok európai védelmében”. A Bíróság megjegyezte, hogy a csatlakozásnak megfelelően az EJEB hatáskörrel rendelkezne a Közös Kül- és Biztonságpolitikai intézkedések elbírálására is, amelyek az Európai Unió Bírósága felülvizsgálatán is kívül esnek, ezzel pedig „kizárólag egy Unión kívüli szervre lenne bízva az említett uniós jogi aktusoknak 62
JUHÁSZ Hajnalka, 2012, 59. www.curia.europa.eu 64 Ld. LÁNCOS Petra Lea, 2015. 65 http://curia.europa.eu/jcms/upload/docs/application/pdf/2014-12/cp140180hu.pdf 66 http://www.icj.org/eu-court-opinion-a-major-setback-for-human-rights-in-europe/ 63
az EJEE-ben biztosított jogok tiszteletben tartása tekintetében való kizárólagos bírósági felülvizsgálata”. Ha tehát a Bíróságnak nincs hatásköre a KKBP felett, akkor más nemzetközi bíróságnak sem lehet. Vagyis ha az Európai Unió Bírósága nem játszhat, akkor elveszi a focilabdát, hogy más se tudjon.67
értelmében a Bíróság tehát arra a nézőpontra helyezkedett, hogy a saját hatásköreinek megóvása előrevalóbb az európai emberi jogok érvényesülésénél, ezzel mélyen aláásva az alapjogvédelem EU-ban hosszú évtizedek alatt elért eredményeit. A 6. cikk (3) bekezdése értelmében az alapvető jogok, ahogyan az Egyezményben foglaltatnak, illetőleg ahogyan a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból következnek az Unió általános elveiként értendőek. Ennek értelmében az Unió az emberi jogok védelme érdekében – az eddig bemutatott EUSZ 2. cikk és Alapjogi Charta mellett – támaszkodhat az EJEE-re és a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira egyaránt. Az Európai Unió Bírósága „mindig úgy tartotta, hogy a közösségi jog alapelvei közé tartozó alapvető jogok tiszteletben tartásának biztosítása
meríthet
hagyományaiból.”68 Vizi szerint kisebbségek jogainak a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiként elismerése lehetséges, annak ellenére, hogy a tagállamok a nemzeti kisebbségek elfogadásához különféleképp állnak hozzá. Ezen felül azt is reálisnak tartja, hogy a Bíróság a kisebbségi jogok tiszteletben tartásának
megítélésében
kisebbségvédelmi
keretegyezményére
támaszkodjon, ahogy azt a múltban tette az emberi jogok esetében még az egyezményhez való intézményi csatlakozás előtt.69
Steve PEERS, 2014 VIZI Balázs, 2013, 68. 69 VIZI Balázs, 2013, 69. 68
E jogszabályhelyek kisebbségek védelme érdekében történő felhívása ugyanakkor az Európai Unió Bíróságának pozitív irányú értelmezését kívánná meg, hogy ezzel utat nyisson e jogvédelmi eszközök tényleges felhasználásának. Az uniós jogalkotó tehát Bíróságra hárítja annak súlyát, hogy a politikai töltettel igencsak terhelt kérdést a jövőre nézve ítéleteivel milyen útra terel. Kétséges azonban, hogy a Bíróság mennyiben akar majd beleavatkozni egy ennyire éles ellentéteket kiváltó politikai területbe.
4. A diszkrimináció tilalma Az Amszterdami Szerződéssel jelent meg az Uniós jogban a mai EUMSZ 19. cikke , és ezzel a diszkrimináció tilalmának jogalapja, aminek eredményeképp az etnikai kisebbségek elleni diszkrimináció tiltott, és ezzel az EU elsődleges jogának része. A cikk ugyanakkor nem szól a nemzeti kisebbségek diszkriminációjának tilalmáról , vagy a nyelvi diszkriminációról. Ezt a hiányt egészíti ki a Lisszaboni Szerződés a z EUSz 2. cikkével, illetve az Alapjogi Charta 21. cikkével. Az Alapjogi Ügynöksé g jelentése70 szerint a 19. cikk az Uniónak nem biztosít arra vonatkozó hatáskört, h ogy kifejezetten antidiszkriminációs intézkedéseket hozzon, ha valakit nyelvhaszná lata vagy nemzeti hovatartozása miatt ér hátrányos megkülönböztetés. A jelentés h angsúlyozza, hogy a nyelvhasználaton alapuló indokolatlan különbségtétel csak kö zvetett diszkriminációt valósíthat meg.71 A 19. cikk pozitív kötelezettséget ír elő arra vonatkozóan, hogy az Unió támogató i ntézkedéseket vezessen be az esélyegyenlőség biztosítása érdekében. Annak tisztáz ása ugyanakkor szükséges, hogy mit értünk „etnikai származás” alatt. Az értelmezé 70 71
Respect and Protection of persons belonging to minorities 2008-2010 JUHÁSZ Hajnalka, 2012. 56. 38
st segítheti, hogy az EUSZ 2. cikkébe bekerült a kisebbséghez tartozó személyek jo ga. Ennek fényében a jövőbeli értelmezéstől is függhet, hogy milyen irányt vesz a pozitív jogalkotási kötelezettség, és az milyen tényleges eredményeket fog hozni a kisebbségek védelmében. Az etnikai származás fogalmának vizsgálatában egy új s zempontot jelent az EU csatlakozása az EJEE-hez. Az egyezmény 14. cikke a nem zeti és a nyelvi kisebbséghez tartozást is védi. Ennek ellenére a 19. cikk önmagába n aligha lenne felhívható a nemzeti kisebbségek védelmére a pontatlan megfogalm azás miatt. Egy esetleges jövőbeli értelmezéstől tehető függővé a jövőbeli használh atósága, amely azonban e bizonytalan állapot miatt továbbra sem nevezhető erős jo gi eszköznek. Az EUMSz 19. cikke alapján került elfogadásra a horizontális és vertikális hatályú Faji Egyenlőség Irányelv,72 amely fellép a faji vagy etnikai alapú diszkriminációva l szemben a foglalkoztatás, oktatás, szociális védelem és egészségügyi hozzáférés t erén. Felhívja a tagállamokat az egyenlő bánásmód érvényesülésének elősegítésére , azonban a pozitív állami intézkedések rögzítése elmaradt. Vizi Balázs szerint az I rányelv az uniós jogban az etnikai kisebbségek számára elérhető legerősebb jogi es zköz.73 Az Irányelv sem definiálja ugyanakkor a "faji vagy etnikai származás" foga lmát, azonban a megfogalmazása szintén közelít az Egyezmény 14. cikkéhez, így a két jogszabály egymáshoz fűződő viszonya a jövőben szintén tisztázandó, amint ha tályosul a ratifikációk befejeztével az Unió csatlakozása az Egyezményhez. Ezen é rtelmezésektől és tisztázásoktól leginkább azt lehet remélni, hogy hatással lesznek az Európai Unió Bíróságának esetjogára.
A Tanács 222/43/EK számú irányelve a faji vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének megvalósításáról 73 VIZI Balázs, 2013, 40. 72
5. Az Európai Alapjogi Ügynökség 2007-ben egy új intézménnyel bővült az EU alapjogvédelmének eszköztára. Az 1997 óta működő Rasszizmus és Idegengyűlölet Európai Megfigyelőközpontja helyébe lépő Alapjogi Ügynökséget 2007-ben az Európai Unió Tanácsa hozta létre74 azzal a céllal, hogy „a Közösség és tagállamai érintett intézményeinek, szerveinek, hivatalainak és ügynökségeinek a közösségi jog végrehajtása során az alapvető jogokkal kapcsolatosan támogatást és szakértelmet biztosítson.”75 Az alapító rendelet a 3. cikkben határozza meg a hatáskörét, amely meglehetősen korlátozott. Ennek értelmében ugyanis csak az uniós jog alkalmazásával kapcsolatos kérdésekre terjed ki a hatásköre, így együtt értelmezve a 2. cikkben meghatározott célokkal, az Ügynökség csak tanácsadással és segítségnyújtással foglalkozhat, panaszokat nem bírálhat el, egyéni ügyekben saját nevében nem járhat el, nem hozhat döntéseket, kötelező érvényű határozatokat.76 A rendelet 5. cikke határozza meg a szerv tevékenységi területét, aminek értelmében a „Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel konzultálva elfogadja az Ügynökség többéves keretét.” Az első ilyen keret a 2007-2012 közötti időszak volt, amelynek fő célterületeként a rasszizmus és intolerancia elleni küzdelem, és a hátrányos megkülönböztetés tilalma került megjelölésre.77 Az Ügynökségnek munkája végzése során együtt kell működnie az Unió szerveivel, az Európa Tanáccsal és az EBESZ-szel egyaránt,78 ami lehetőséget ad a széleskörű alapjogi együttműködésben. Bár a keretprogramból az Európai Parlament állásfoglalása A Tanács 168/2007/EK rendelete az Európai Alapjogi Ügynökség létrehozásáról – Hivatalos Lap L 53/2., 2007.02.22. 75 Alapító rendelet 2. cikk 76 Az alapjogi ügynökség nem „döntőbíró“ - SZALAYNÉ SÁNDOR Erzsébet: Kisebbségvédelem az Európai Unióban – A Kisebbségvédelem Európában, Kisebbségi Jogvédő Intézet szervezésében megtartott nyári egyetemen elhangzott előadás, 2012.július 20., Piliscsaba 77 2008/203/EK – Hivatalos Lap L 63/14-15. 2008.03.07. 78 Alapító rendelet 6. cikk (2) 74
ellenére kimaradt a nemzeti kisebbségek védelmére szóló konkrét utalás, mégis van lehetőség arra, hogy az Ügynökség mélyrehatóbban foglalkozzon a nemzeti kisebbségek
ügyével.
keretprogramon
meghatározásában ugyanis tág mozgástere van az ügynökségnek. Ennek megfelelően 2011-ben az EP kérésére külön jelentést79 adott ki a kisebbségek védelméről. A jelentés nemzeti kisebbségek védelme szempontjából hátrányos eleme, hogy kisebbségfogalmába beleérti a belső uniós migránsokat is. A jelentés ugyanakkor hiánypótló, ugyanis összefoglalja az uniós jog kisebbségeket érintő rendelkezéseit, és az egyes kisebbségek problémáit. A jelentés megállapítja, hogy az uniós jog csupán kiegészítésnek tekintendő a tagállamok egyéb, kisebbségek jogait érintő nemzetközi kötelezettségvállalása mellett, amelynek feladata, hogy megkövetelje ezen jogelvek betartását az uniós jog végrehajtása során. Az Alapjogi Ügynökség egy üde színfolt az EU alapjogvédelmi tevékenységében, amit azonban részben beárnyékol az intézmény részére biztosított gyenge jogkör és cselekvési keret. Az Alapjogi Ügynökség akkor lehetett volna igazán hatékony intézménye az uniós alapjogvédelemnek, ha olyan hatásköröket kap, amely alapján egyének fordulhatnak hozzá jogsérelmükkel, és ezen panaszokat saját hatáskörén belül eljárva bírálhatná el, felhívva akár a tagállamot a jogsértés kiküszöbölésére. Mindemellett lenne lehetősége ezen keretek között is az Ügynökségnek a nemzeti kisebbségek védelmében hasznos cselekvésekre. Azonban ennek a cselekvési tervnek a maghatározása is politikai alapon, a Tanács, a Bizottság és az EP közös döntésétől függ. A cselekvési terv politikai és nem szakmai alapon történő meghatározása beárnyékolja az Ügynökség alapjogvédelemben betöltött szerepét.
Respect for and protection of persons belonging to minorities 2008-2010 (FRA Report) http://fra.europa.eu/sites/default/files/fra_uploads/1769-FRA-Report-Respect-protection-minorities-2011_EN.pdf
Bár a ténylegesen jogvédelmi tevékenység így is megvalósulhat, e megoldás a kisebbségek jogai iránt kialakulóban lévő szempontrendszert elvi szinten ássa alá.
6. Merre tovább uniós kisebbségvédelem? Több lehetséges út rajzolódik ki előttünk a kisebbségek védelmére az Európai Unióban. Lehet egyrészt az uniós kisebbségvédelmi rendszer kiépítésén keresztül eredmények elérésére törekedni, illetőleg a jelenleg is meglévő gazdasági szabadságok, uniós polgárság és kohéziós törekvések igénybevételével. Az előbbi egy hosszabb időintervallumban mérendő folyamat, viszont erősebb jogi eszköz lenne, amely politikailag is éreztetné hatását. Ez magában foglalja gyengeségét is, vagyis hogy a politikai akarat meglététől függ, amire jelenleg nem sok esély mutatkozik. A másik út, a gazdasági szabadságok, uniós polgárság és a kohéziós vagy regionális eszközök érvényesítése által alkalmazott jogvédelem, azoknak „kimondatlanul” a kisebbségek védelmére történő alkalmazása, amely a jelen jogi és politikai keretek között is kézenfekvőbb megoldásnak tűnik. Ezen szabadságjogok indirekt módon érinthetik a kisebbségeket. Ez a jövőben még kedvezőbb lehet a ’spill-over’ (túlcsordulás) jelenségnek köszönhetően, példaként felhozva az EUSz 13. cikkének alapján elfogadott Faji Irányelv pozitív hatásait.80 A két irány azonban nem zárja ki egymást. Véleményem szerint a második utat folyamatosan kell járnia a jogvédőknek, a meglévő eszközöket kihasználni a kisebbségek védelmére, még ha expressis verbis nem is arra szolgálnak. Mindemellett azonban úgy gondolom, hogy az uniós kisebbségvédelem folyamatos tematizálása mellett keresni kell a lehetőségeket egy kifejezett, összehangolt és átfogó uniós kisebbségvédelmi rendszer kiépítésére. Ennek kivitelezésére szintén 80
AHMED, Tawhida, 2011, 117-118.
két megoldást tárgyal a szakirodalom: egyrészt a nemzetközi kisebbségi normák beszivárgásával az uniós jogba,81 másrészt egy uniós kisebbségi jogvédelem kialakításával.82 Tabajdi Csaba szerint nagyon kis eséllyel kerülne elfogadásra egy kötelező érvényű,
keretegyezmény.
Kisebbségvédelmi Keretegyezmény és a Nyelvi Charta uniós jogrendjébe való beépítése lenne a követendő, indokolva ezt azzal, hogy bármely átfogó, újonnan megszületett
eredményeképp
gyengébb lenne az ET egyezményeinél.83 Személy szerint ezen utóbbi nézettel értek egyet. A nemzeti kisebbségek problémáira közösen, és a lehetőségekhez képest minél előbb, egy megfelelő tartalmú dokumentumban kellene megoldást kínálni. Ennek megvalósítása sokkal életszerűbb egy már meglévő dokumentum által (az ET dokumentumait a tagállamok nagyobbik része már ratifikálta, így ez is az utóbbi megoldás mellett szól). A bővítéseknél nagyon fontos szerepe volt és lehet is az ET Keretegyezményének. „A Bizottság kiemelt figyelmet szentel az ET Nemzeti kisebbségek védelméről szó ló keretegyezményében lefektetett alapelvek tiszteletben tartásának,"84 így elmond hatjuk, hogy a kisebbségvédelmi követelmény megítélésében irányadónak tekintett e a Keretegyezmény ratifikálását és alkalmazását. A Keretegyezmény olyannyira h atással volt az uniós jogalkotásra, hogy az alkotmányozó Konventben is felmerült a csatlakozás az egyezményhez, ez azonban az EJEE-hez való csatlakozással ellentét ben elbukott. A Charta 51. cikkének (3) bekezdését értelmezve is arra juthatunk, ho 81
VOGEL Sándor, 2001, 50-86 SZALAYNÉ SÁNDOR Erzsébet, 1999 82 SZAJBÉLY Katalin - TÓTH Judit, 2002/2,520-534. 83 TABAJDI Csaba: Európa kisebbségei egyesüljetek!, 2009. 84 Ld: Viviane Reding válaszát a Bizottság részéről, 2001.
18 September 2001, 162.
május 15-én, Official Journal c 261E,
gy egy ilyen csatlakozás csak kiegészítené a jogvédelmet, a tagállamok ugyanis vis zolyognak attól, hogy kisebbségvédelmi kérdésekben a "fejük felett szülessenek" u niós intézkedések.85 Fel kell sorakoztatnunk azon érveket is, amelyek azt támasztják alá, hogy egyelőre a Keretegyezményhez csatlakozás irreális elvárás. Jelenleg nincs olyan egységes p olitikai akarat, ami a kisebbségek kollektív védelmét irányoznák elő, ehhez ugyani s az alapító szerződések módosítására lenne szükség, tekintve, hogy e szerződések jelenleg nem adnak felhatalmazást az uniónk a kisebbségvédelmi cselekmények fo ganatosítására, így az ilyen egyezményhez csatlakozására sem. Másrészt a Kereteg yezmény programnormáinak értelmezése nehéz lenne az Unió esetében, mivel e no rmák célok megfogalmazására születtek, konkrét megvalósítási mechanizmus nem részük. Harmadrészt a Keretegyezmény ellenőrző mechanizmusa a Miniszterek Bi zottsága, mely az ET tagállamainak képviselőiből áll. Az ET és az EU tagállamok nem fedik egymást, így a nem EU tagok által történő uniós felügyelet jogfilozófia értelemben is arra ad okot, hogy a keretegyezmény átvételében kételkedjünk. Vizi Balázs szerint a Keretegyezmény csak akképpen jelenhetne meg az uniós jogban, h a azt a Bíróság az EUSZ 2. cikke esetében hivatkozási alapnak tekintené. Szerinte ennek legjobb indoka az lehet, hogy a Keretegyezményt a Bíróság a tagállamok kö zös alkotmányos hagyományainak tekinti.86 A Bíróság ugyanakkor soha sem hivat kozott a Keretegyezményre, de a 2. cikket sem értelmezte még ebben a megvilágítá sban. Vizi szerint az ET szerződések elvei és normái a Bíróság nyitotta "kis réseke n" szivároghatnak át az uniós jogba. A Keretegyezményen felül az ET másik jelent ős kisebbségvédelmi egyezménye, a Nyelvi Charta is nagyban hozzájárul a nemzet i kisebbségek védelméhez, így ezen egyezmény Keretegyezménnyel történő egyide 85 86
VIZI Balázs, 2013, 70. VIZI Balázs, 2013, 71. 44
jű uniós jog alá vonása lenne az ideális megoldás. Mindezek mellett pedig további nemzetközi normák és standardok egyfajta eszközrendszerként történő átvételét is boncolgatja a szakirodalom, amelyek hozzájárulhatnának az EU kisebbségi és alap jogi védelméhez.87 7. Konklúzió Bőven hagy kívánnivalót maga után a jelenlegi uniós kisebbségvédelmi rendszer. Elfogadhatjuk azon nézeteket, hogy más nemzetközi szervezet standardjai és rendszere – így például az Európa Tanácsé – hatékonyabban tudják védeni a nemzeti kisebbségek érdekeit az EU jelenlegi eszközrendszerénél. Ennek ellenére nem szabad elvetni az uniós kisebbségvédelem lehetőségét. Ezen potenciális lehetőségek miatt nincs okunk feladni a reményt, hogy a tagállamok között fokozatosan kiépülő bizalom és együttműködés majd kedvező légkört biztosíthat a kisebbségvédelmi kérdések átfogóbb felvetésére.88 Az EU előnye más nemzetközi szervezetekkel szemben, hogy az uniós jog megfelelő politikai akarat esetén kogens és kikényszeríthető normákat tartalmazhat, amelyek valódi megoldást jelenthetnének a kisebbségek problémáira. Tény, hogy ez a politikai akarat ma még távolinak tűnik, azonban véleményem szerint semmiképp sem elérhetetlen. Az imént említett folyamatokra ráerősíthetnek olyan külső tényezők, mint a külpolitikai helyzet, amely rákényszeríthetik az uniós jogalkotókat, hogy egy egységes közösség alakuljon ki, aminek viszont nagyon fontos eleme, hogy minden nép egyenrangúnak érezze magát saját hazájában. Ezen felül a tagállamokban uralkodó közhangulat is befolyásoló hatással lehet, így a skóciai függetlenségi népszavazás szoros végkimenetele, vagy a katalóniai függetlenségi 87 88
Bruno DE WITTE, 2009 SZENT-IVÁNYI István, 2009, 82.
törekvések, amelyek szintén arra késztethetik az uniós jogalkotókat, hogy rábírják a tagállamokat a kisebbségek jogainak bővítésére az államhatárok – és így az Unió fennhatósága alá tartozó területek89 – megmaradása érdekében. A migrációs válság, az európai terrorveszély és az Egyesült Királyság kilépése az Unióból ugyanakkor elterelheti a tagállamok figyelmét a nemzeti kisebbségek helyzetének megfelelő rendezéséről. „A kisebbségi jogok biztosítása a legjobb megelőzés: nem csak azért kell megadnunk, mert az megilleti az érintetteket – bár ez önmagában elég alap lenne – hanem azért is, mert megtagadásukért sokkal nagyobb árat kell fizetnünk.”90 Mindaddig, amíg ez nem valósul meg, addig a „kis lépések politikájával” harcolhatnak a jogvédők és politikusok a nemzeti kisebbségek jogainak érvényesítéséért.91
A Bizottság véleménye arról, hogy ha a skóciai függetlenségi népszavazás győz, akkor Skócia elveszíti Uniós tagságát. 90 SZENT-IVÁNYI István, 2009, 89. 91 ÓDOR Bálint, 2011. 14. 89
2016, Július 8.
VIZI Balázs 2013. Európai kaleidoszkóp – Az Európai Unió és a kisebbségek. Budapest: L’Harmattan Kiadó.
Ahmed TAWHIDA 2011. The Impact of the EU Law on Minority Rights. Oregon: Hart Publishing, Oxford and Portland.
SZABÓ Marcell, LÁNCOS Petra Lea és GYENEY Laura 2013. Az európai Unió jogi fundamentumai. Budapest: Szent István Társulat
ÓDOR Bálint 2011. A nemzetpolitikai érdekérvényesítés lehetőségei az EU-ban Lisszabon után. Pro Minoritate folyóirat, 2013 ősz, 3-18.
TABAJDI Csaba (szerk.) 2009. Pro Minoritate Europae. Az európai kisebbségekért tanulmánykötet. Pilisszentkereszt: EU-Ground Kft. a.
SZENT-IVÁNYI István, Az európai integráció és a kisebbségvédelem: új lehetőségek – régi problémák
TABAJDI Csaba: Európa kisebbségei egyesüljetek! Lehetséges-e, hogy az Európai Unió létrehozza saját kisebbségvédelmi rendszerét?
CZIKA Tihamér 2011. A kisebbségi jogok kérdése az EU-jogban Lisszabon után, Sapientia Tudományos periodikák, 20013:98-118. http://jog.sapientia.ro/data/tudomanyos/Periodikak/scientia-iuris/2011-3/hu7Czika.pdf Utolsó hozzáféréss: 2015. február 3.
JUHÁSZ Hajnalka: A nyelvi jogok helyzete az Európai Unióban: korlátok és lehetőségek, In: Kántor Zoltán és Eplényi Kata (szerk) 2012. Térvesztés és határtalanítás. A magyar nyelvpolitika 21. századi kihívásai. Nemzetpolitikai Kutatóintézet. Budapest: Lucidus Kiadó.
SZALAYNÉ SÁNDOR Erzsébet: Kisebbségvédelem az Európai Unióban – A Kisebbségvédelem Európában, Kisebbségi Jogvédő Intézet szervezésében megtartott nyári egyetemen elhangzott előadás, 2012. július 20., Piliscsaba
Respect for and protection of persons belonging to minorities 2008-2010 (FRA Report)
10. Tawhida AHMED, Israel de Jesús BUTLER, 2006. The European Union and Human Rights: An International Law Perspective. EJIL (2006), Vol. 17 No. 4, 771–801 11. Laurent SCHEECK, 2005. The Relationship between the European Courts and Integration through Human Rights. ZaöRV 65 (2005), 837-885 12. Ingolf PERNICE, 2008. The Treaty of Lisbon and Fundamental Rights, The Lisbon Treaty. EU Constitutionalism without a Constitutional Treaty? Springer Wien New York 13. Tobias LOCK, 2009. Th e ECJ and the ECtHR: Th e Future Relationship between the Two European Courts. Th e Law and Practice of International Courts and Tribunals 8 (2009) 375–398. 14. Bruno DE WITTE, 2009. International Law as a Tool for the European Union. European Constitutional Law Review, 5: 265–283
2016, Július 15. Iris CANOR, 2000. Primus Inter Pares. Who Is The Ultimate Guardian Of Fundamental Rights Ineurope? E.L. Rev. 2000, 25(1), 3-21 16. VOGEL Sándor, 2001. Az Európai Unió és a nemzeti kisebbségek, Európai Kisebbségvédelem-erdélyi nemzetiségpolitikák. Csíkszereda: Pro-Print 50-86; 17. SZALAYNÉ SÁNDOR Erzsébet, 1999. Javaslatok az Európai Unió közösségi joganyagának kisebbségvédelmi célú átalakítására. Budapest: Európai Összehasonlító Kisebbségkutatások Intézete 18. SZAJBÉLY Katalin - TÓTH Judit, 2002. Kisebbségvédelem az Európai Unióban, Kisebbségkutatás, 2002/2,520-534. 19. Steve PEERS, 2014: The CJEU and the EU’s accession to the ECHR: a clear and present danger to human rights protection. EU Law Analysis. 2014. december 18. 20. LÁNCOS Petra Lea: A Bíróság 2/13. számú véleménye az Unió EJEE-hez való csatlakozásáról. Pázmány Péter Katolikus Egyetem, Pázmány Law Working Papers 2015/1
NYELVI JOGOK HASZNÁLATA A NEMZETI KISEBBSÉGEK ÁLTAL, F KÉNT A ROMÁNIAI MAGYAR KISEBBSÉG TEKINTETÉBEN írta: Mike Andrea, jogász
Nyelvi jogok, mint az alapvet jogok része 1.1.
A nyelvhasználat jogi szabályozhatósága
Az ókorban a nyelvhasználatot a körülmények által kialakított szokás, majd ennek nyomán esetleg a szokásjog határozta meg. Később a jog egyre több élethelyzet meghatározó és szabályozó eszközévé vált. Ez a jelenség magával hozta a nyelvhasználat jogi értelemben vett felértékelődését és szabályozásának igényét is. Megállapítható tehát, hogy egy adott közös nyelv ismerete a modern államszervezet számára alapvető tényező, a nyelv a hatalomgyakorlás egyik eszköze. Eszerint egy adott nyelv elsőbbségének, kötelező használatának tudatos előtérbe helyezése értelemszerűen magával hozza más nyelvek háttérbe szorítását, esetleg használatuk megtiltását. A múltban és a jelenben is észlelhető, hogy a mindenkori állam nyelvpolitikai aktivitása, valamint az állam területén jelen lévő regionális vagy kisebbségi nyelvek használatára irányuló társadalmi és politikai aktivitás homorú-domború viszonyban vannak egymással.92 Több fontos, a nyelvhasználat jogi szabályozását befolyásoló tényező létezik, azonban a jelen 92
Szalayné Sándor Erzsébet, A nyelvhasználat jogi szabályozhatósága, i 1344. o.
9 sz.,
dolgozat témájára vonatkozóan csak néhányat említenék meg: az állam, illetve a többségi nemzet történelmi előzményeiből adódó tapasztalatok (amit a magyarromán viszonyban talán nem szükséges részletezni); az állam területén beszélt nyelvek anyanemzeteinek helye és szerepe a regionális és nagypolitikában; az állam részvétele korábbi és aktuális nemzetközi dokumentumok megalkotásában és működtetésében, ill. a belső jogrendszer és intézményrendszer alkalmassága arra, hogy a vállalt nemzetközi jogi kötelezettségeket és politikai ígéreteket az állam betartsa (ez utóbbi tényezőről a későbbiekben lesz részletesebben szó). Magától értetődő, hogy mint minden szabályozásnak, a nyelvhasználat jogi szabályozásának is meg vannak a maga céljai. Elsődlegesnek tekinthető az állam és állampolgára közti kommunikáció biztosítása, valamint ez a hatalomgyakorlás és a vezető szerep biztosítását is jelenti. Ugyanakkor az efféle szabályozás támogatja az identitás, valamint a sokszínűség kifejezését és megőrzését. A cél minden esetben egy adott nyelv védelme. A nyelvhasználat szabad megválasztásának joga az európai alkotmányos hagyományok alapértékeként az ember legbelsőbb személyiségi jogainak szerves része, szorosan összefügg az emberi méltósággal és annak jog általi garantálásával.93 Ennek ellenére az állam, nyilván a működéséhez feltétlenül szükséges és elégséges mértékig, joggal tart igényt arra, hogy a mindennapi ügymenet során az állampolgáraival való egyértelmű kommunikáció érdekében meghatározza a használható nyelvet. Ugyanakkor az alapvető jogok sérthetetlenségének elvéből kiindulva, az államtól elvárható, hogy működése során a jog által szabályozott keretben a magánélet és a közélet közötti egyensúly folyamatos fenntartására törekedjen, és ne avatkozzon bele szükségtelenül és aránytalanul állampolgárainak „magánéletébe”, tehát ne tiltsa meg, vagy ne korlátozza a nyelvhasználathoz való jog gyakorlását. A modern 93
Idem, 1346. o.
értelemben felfogott állam és az általa adott időben és helyen kialakított jogrend (és főként az Európában kialakult jogrend), napjainkban nem tud már olyan legitim célt felmutatni, amely a leginkább személyiségfüggő kommunikációs eszköz, a nyelv, és azon belül is az anyanyelv használatához való jog szükségtelen és aránytalan korlátozását igazolhatná.94 Ahogy már említettem a cél minden esetben egy adott nyelv védelme. A nyelvjog, s ezen belül az anyanyelv használatához való jog tárgya a nyelv, illetőleg az anyanyelv. A nyelv megmutatja, kik és mik vagyunk, hordozója, kifejezője identitásunknak és kultúránknak. A nemzeti és a nemzetközi jogra egyaránt igen nagy hatással van az emberi jogok doktrínája. A doktrína szerint az embernek morális, erkölcsi jussa, joga van – egyebek közt – a saját gondolatához, vallásához, a saját lelkiismeretéhez, a saját meggyőződéséhez és véleményéhez, ill. mindezek kifejezéséhez és megváltoztatásához.
Azonban a jog a gondolat, a vallás, a
lelkiismeret és a kifejezés szabadságára aligha gyakorolható nyelvhasználat nélkül. Ebben az értelemben felmerül a kérdés, hogy milyen nyelven van joga az embernek e jogok gyakorlására? Mert nyilvánvaló, hogy a nyelv az adott összefüggésben egyáltalán nem mellékes körülmény. Annyi azonban bizonyos, hogy a nemzetközi jog iránymutatást ad a nemzeti jogalkotásnak abban, hogy ismerje el a nyelvi kisebbségekhez tartozó személyek jogát saját nyelvük használatához. Másrészről, a többséghez tartozó személyek nyelvi jogairól nem találunk kifejezett normákat a nemzetközi nyelvjog alapvető dokumentumaiban, sem az egyes államok nyelvjogában. Találunk azonban egy általánosan, világszerte ismert jogintézményt, a hivatalos nyelv intézményét. A hivatalos nyelv nagymértékben befolyásolja az egyes országokban élő nyelvcsoportok helyzetét. Tulajdonképpen elmondható, hogy mind a nyelvi többséghez, mind pedig a nyelvi 94
Szalayné Sándor Erzsébet, Az egyén jogi helyzete az Európai Unióban, Hamangiu Kiadó, Bukarest, 2015, 141. o.
kisebbségekhez tartozó személyeknek joguk van saját nyelvük, anyanyelvük használatához. A kisebbségekhez tartozó személyeknek a nemzetközi nyelvjog (és ezzel összhangban a nemzeti nyelvjog) explicit, kifejezett formában biztosítja ezt a jogot, míg a többséghez tartozó személyeknek a nemzeti nyelvjog implicit módon biztosítja ezt a jogot. A kisebbségek számára ezért a fő probléma nem is annyira a jog elismerésének a hiánya, mint inkább e jog terjedelme.95 Nyilvánvaló, hogy a nyelvhasználat és a kisebbségi politika szervesen kötődnek egymáshoz. A politika célja sokszor az anyanyelv megőrzése és az anyanyelven keresztül a nemzeti identitás, kultúra, oktatás, az anyanyelvi tömegtájékoztatás megőrzése, kifejezése. Az anyanyelv érvényesítésének eszköze pedig, különösen egy konfliktusos környezetben (mint a romániai magyar kisebbség esetében) éppenséggel a politika, a kisebbségi közösség politikája. Mindezek mellett, a nemzeti kisebbségek anyanyelvhasználati jogának alkotmányos
dokumentumok hatása nyomán került sor. Ilyen formán az anyanyelvhasználatra vonatkozó alkotmányos szabályozás egyrészt az alapjogok keretében, másrészt a közigazgatásra és igazságszolgáltatásra vonatkozó fejezetekben jelenik meg (e szabályozásról részletesebben később lesz szó). Mint ilyen alkalmas eszköz lehet, mind az általános állampolgári jogegyenlőség, mind az esélyegyenlőség alkotmányos biztosítására, valamint a nemzeti kisebbségek nyelvi identitásának megőrzésére és kifejezésére. A román alkotmány lényegében elismeri, hogy az anyanyelv a nemzeti kisebbségek önazonosságának alapvető eleme és az államnak kötelessége, többek között, a nyelvi identitás kifejezését, megőrzését és fejlesztését biztosítani. Tehát két különböző helyzetet, illetve jogot kell megkülönböztetnünk. Egyrészt azon román állampolgárságú személy jogát, aki nem ismeri a román 95
Andrássy György, Az anyanyelv használatához való jog jellege, i 2006/2 sz., 13-19. o.
nyelvet és ezért nem tudja magát kifejezni a (bírósági) hatóságok előtt, másrészt azt a jogot, hogy a magyar közösségekhez tartozó bármely román állampolgár, ha ismeri is a hivatalos nyelvet, de anyanyelvén szeretné magát kifejezni, jogában áll, hogy ezen a nyelven tegye ezt a bíróságok előtt.96 A nemzeti kisebbségek szabad nyelvhasználatát, a megkülönböztetés-mentes bánásmódot, a kisebbségi nyelvek fejlesztését és használatának bátorítását, illetve az elbátortalanítás tilalmát előíró általános nemzetközi normák egy sor univerzális és regionális nemzetközi szerződésben vagy különböző nemzetközi szervezetek ajánlásaiban találhatók meg, és amelyekről az alábbiakban lesz szó. 1.2.
Nemzetközi dokumentumok rendelkezései a nyelvi jogokról
A kisebbségvédelem regionális szinten akkor tehető hatékonyabbá, ha az adott régió államainak nézőpontjai, felfogása és érdekei nagyobb mértékben fedik egymást, mint univerzális szinten. Európa államai között is léteznek olyanok, amelyek felfogásában, a többséghez képest, lényeges eltérések fedezhetők fel. Ennek ellenére Európa több és erőteljesebb lépésekkel halad a kisebbségvédelem elfogadható kezelése felé: politikai és jogi megállapodások egész sora bizonyítja ezt a megkülönböztetett figyelmet.97 Mivel hasonló témakörre koncentrálódnak az alább részletezésre kerülő nemzetközi dokumentumok, így a jelen dolgozat témájához kapcsolódó rendelkezéseik bemutatása a dokumentumok létrejöttének időrendi sorrendjében történik.
Varga Attila, Az anyanyelvi jogok szabályozása Romániában, i Ro á iai Magyar Jogtudo á yi Közlö y 2006/2 sz., 29-33. o. 97 Szalayné Sándor Erzsébet, A kisebbségvédelem nemzetközi jogi intézményrendszere a 20. században, Gondolat Kiadó-Kör – MTA Kisebbségkutató Intézet, Budapest, 2003, 210. o.
A kisebbségvédelem tárgykörében talán az első és legfontosabb nemzetközi dokumentum az Egyeseült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) Alapokmánya,98 amelyet 1945. június 26-án írtak alá San Francisco-ban. Ennek a dokumentumnak három fontos rendelkezését szeretném kiemelni, ami a nyelvhasználati jogot illeti a megkülönböztetés-mentesség elvéből kiindulva. Elsősorban, ami az Alapokmány célját illeti, az 1. cikk 3. pontja kimondja: ”az Egyesült Nemzetek célja, hogy gazdasági, szociális, kulturális vagy emberbaráti jellegű nemzetközi feladatok megoldása útján, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok mindenki részére, fajra, nemre, nyelvre vagy vallásra való tekintet nélkül történő tiszteletbentartásának
előmozdítása
együttműködést létesítsen.” A Közgyűlés, mint az ENSZ egyik főszerve, feladatainak ellátása során tanulmányozást kezdeményez és ajánlásokat tesz abból a célból, hogy a nemzetközi együttműködést gazdasági, szociális, kulturális, nevelésügyi és egészségügyi téren előmozdítsa és az alapvető emberi jogoknak és szabadságoknak mindenki részére, fajra, nemre, nyelvre vagy vallásra való tekintet nélkül történő megvalósulását elősegítse (13. cikk 1.b pontja). Az Alapokmány IX. fejezete rendelkezik a nemzetközi gazdasági és szociális együttműködésről, ami a közösség együttműködésének magját jelenti. Az 55. cikk az ENSZ egy újabb kötelezettségvállalását szögezi le: “Abból a célból, hogy létrejöhessenek az állandóságnak és jólétnek azok a feltételei, amelyek a nemzetek között a népeket megillető egyenjogúság és önrendelkezési jog elvének tiszteletbentartásán alapuló békés és baráti kapcsolatokhoz szükségesek, az Egyesült Nemzetek elő fogja mozdítani: az emberi jogoknak és alapvető szabadságoknak mindenki részére, fajra, nemre, nyelvre, vagy vallásra való tekintet nélkül történő általános tiszteletbentartását (c. pont).” 98
http://www.menszt.hu/layout/set/print/content/view/full/186 letöltés időpo tja:
A másik fontos, elsők között megemlítendő dokumentum az 1950. november 4-én, Rómában aláírt Egyezmény az emberi jogok és alapvet szabadságok védelmér l,99 melynek 14. cikke a következőképpen rendelkezik az általános diszkrimináció tilalom elvéről: “A jelen Egyezményben meghatározott jogok és szabadságok élvezetét minden megkülönböztetés, például nem, faj, szín, nyelv, vallás, politikai vagy egyéb vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, nemzeti kisebbséghez tartozás, vagyoni helyzet, születés szerinti vagy egyéb helyzet alapján történő megkülönböztetés nélkül kell biztosítani.” A kisebbségek védelme az egyetemes emberi jogok kialakulásának és elismerésének fontos történelmi előzménye volt. A védendő személyek és jogok köre az évszázadok alatt folyamatosan bővült. Az 1948-as Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozatának kibocsátása óta pedig az egyén, mint védendő jogalany minden korábbinál hangsúlyosabban a nemzetközi jog figyelmének a középpontjába került. Az egyén (ma már) saját államától megkövetelheti a nemzetközi jog által garantált emberi jogok betartását. Ehhez az alapot nemzetközi szerződések szolgáltatják,100 különös tekintettel például az 1966. december 16-án elfogadott Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányára. Ezen okmány 27. cikke101 a kisebbségvédelemnek a nemzetközi jog által garantált minimumszintjét rögzíti: „Olyan államokban, ahol etnikai, vallási vagy nyelvi kisebbségek élnek, az ilyen kisebbségekhez tartozó személyektől nem lehet megtagadni azt a jogot, hogy csoportjuk más tagjaival együttesen saját kultúrájuk legyen, hogy saját vallásukat vallják és gyakorolják, vagy hogy saját nyelvüket használják.”
http://www.echr.coe.int/Documents/Convention_ENG.pdf letöltés időpo tja: . . . Idem, Szalayné Sándor Erzsébet, A kisebbségvédelem nemzetközi jogi intézményrendszere a 20. században, 196.
http://net.jogtar.hu/jr/gen/hjegy_doc.cgi?docid=97600008.TVR letöltés időpo tja:
.05.21.
A kisebbségvédelem tartalmának és fejlődésének megítélésénél a 27. cikk szabályozottsági szintje és a cikkely alkalmazása egyértelműen központi szerepet játszik. Kitűnik a szövegből, hogy az egyéni jogokat védi, azonban (beleértve) a kollektív jogokat is, amikor úgy fogalmaz, hogy “csoportjuk más tagjaival együttesen”. Ezen túlmenően az Egyezségokmány 27. cikkének értelmében az állam a területén élő kisebbségeket nem korlátozhatja abban, hogy kulturális, vallási és nyelvi jogaikat gyakorolják. Ennek következtében a 27. cikket az Egyezségokmány 2. cikkének (1) bekezdésével102 együtt kell értelmezni, tehát a kisebbségek egymás viszonylatában igényt tarthatnak az egyenlő elbánás elvére, így közvetett módon az állammal szemben mindegyik kisebbség egyforma igényekkel léphet fel.103 Az Európai Biztonsági és Együttműködési Értekezlet (EBEÉ, ma: Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet - EBESZ) keretében a kisebbségek védelmét olyan kérdésnek tekintették, amelynek érdekében európai szintű politikai összefogásra van szükség. Éppen ezért az Értekezleten résztvevő államok megerősítve azt a célkitűzésüket, hogy elősegítik egymás között a jobb kapcsolatok kialakulását és biztosítják azokat a feltételeket, amelyek között népeik valódi és tartós békében élhetnek, valamint annak tudatában, hogy mindegyiküknek hozzá kell járulnia a nemzetközi béke és biztonság megszilárdításához és valamennyi nép alapvető jogainak, gazdasági és társadalmi haladásának előmozdításához, elfogadták a Helsinki Záróokmányt104 1975. augusztus 1-jén. A Záróokmány az elvek között az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartásáról előírja, hogy: “a résztvevő államok, melyeknek területén nemzeti kisebbségek 102
. ikk ekezdés: Az Egyezségokmányban részes, valamennyi állam kötelezi magát, hogy tiszteletben tartja és biztosítja a területén tartózkodó és joghatósága alá tartozó minden személy számára az Egyezségokmányban elismert jogokat, minden megkülönböztetés, nevezetesen faj, szín, nem, nyelv, vallás, politikai vagy más vélemény, nemzeti vagy társadalmi származás, vagyoni, születési vagy egyéb helyzet szerinti különbségtétel nélkül. 103 Idem, 203-206. o. 104 http://www.osce.org/mc/39501?download=true letöltés időpo tja: 6.05.21.
vannak, tiszteletben tartják az ilyen kisebbségekhez tartozó személyek jogát a törvény előtti egyenlőségre, maradéktalanul biztosítják számukra azt a lehetőséget, hogy ténylegesen élhessenek az emberi jogokkal és az alapvető szabadságjogokkal, és ily módon védelmezik a nemzeti kisebbségek törvényes érdekeit ezen a téren.” Emellett, a humanitárius együttműködés területén a résztvevő államok elismerve, hogy a nemzeti kisebbségek vagy a regionális kultúrák hozzájárulhatnak együttműködésükhöz a kultúra különböző területein, kifejezik azt a szándékukat, hogy elősegítsék ezt a hozzájárulást; amennyiben területükön ilyen kisebbségek vagy kultúrák léteznek, figyelembe veszik ezek tagjainak jogos érdekeit. Egy újabb megerősítés a kisebbségvédelmi területen a Bécsi Találkozó Záródokumentumának elfogadása (1989. január 15). A Záródokumentumban, az európai biztonsággal összefüggő kérdéskör elvei közt olvasható, hogy a résztvevő államok lankadatlan erőfeszítéseket tesznek a Helsinki Záróokmány és a Madridi Záróokmány105 nemzeti kisebbségekre vonatkozó rendelkezései végrehajtásáért. Megtesznek minden szükséges jogszabályi, államigazgatási, bírói és más intézkedéseket, és alkalmazzák az idevágó nemzetközi jogi dokumentumokat, amennyiben azok rájuk vonatkoznak, hogy biztosítsák a területükön élő nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek emberi jogainak és alapvető szabadságainak a védelmét. Tartózkodnak az ilyen személyekkel szembeni bármilyen hátrányos megkülönböztetéstől,
hozzájárulnak
érdekei,
megvalósulásához az emberi jogok és az alapvető szabadságok területén. Védelmezik a területükön élő nemzeti kisebbségek etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitását, és megteremtik a feltételeket annak előmozdításához.
Az 1983. szeptember 6-á elfogadott Madridi )áróok á y ki o dja: a tagálla ok ha gsúlyozzák, hogy fo tos a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogai tiszteletben tartásának és tényleges élvezetének folyamatos fejlődése éppúgy, i t az, hogy a )áróok á y a foglalt jogos érdekeik védel e iztosítva legye . http://www.osce.org/mc/40871?download=true
kisebbségekhez tartozó
joggyakorlását, ill. biztosítják a másokkal való teljes egyenlőségüket.106 Az EBEÉ (EBESZ) 1990-es emberi dimenzióval foglalkozó koppenhágai konferenciájának záródokumentuma107 egy teljes fejezetet szentelt a kisebbségi kérdésnek. A részt vevő államok ebben kifejezték meggyőződésüket, hogy a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogainak, mint az általánosan elismert emberi jogok szerves részének biztosítása a béke, az igazságosság, a stabilitás és a demokrácia lényeges eleme. A záródokumentum a továbbiakban felsorolja a kisebbségekhez tartozó személyek jogainak katalógusát (32. pont),108 ide sorolva a kollektív jogokat is. A legalapvetőbb kisebbségi jogok biztosítását, a nemzeti kisebbség identitáshoz való jogát (33. pont), a kisebbségi nyelven való oktatás jogát (34. pont) és a közügyekben való részvételt (35. pont), a részt vevő államok elérendő, átlagosnak tekinthető célként kezelték Koppenhágában.109 Ez utóbbiak kiterjesztésére a későbbiekben különböző ajánlások110 születtek. Fontos megemlíteni, hogy 1992-ben, a Helsinkiben tartott EBEÉ-csúcson (II. Helsinki döntés, 1992. július 10) az államok létrehozták a Nemzeti Kisebbségek
Főbiztosának
intézményét,
konfliktusmegelőzés, ill. már korai stádiumban érzékelnie kell a kialakulóban levő
http://adatbank.ro/html/alcim_pdf10880.pdf letöltés időpo tja: . . . http://www.osce.org/odihr/elections/14304?download=true letöltés időpo tja: . . . 108 . po t: A e zeti kise ségekhez tartozás a személy egyéni választása, s az egyén ilyen választásából semmilyen hátránya nem származhat. A nemzeti kisebbségekhez tartozó személyeknek joguk van arra, hogy sza ado kifejezzék, egőrizzék és fejlesszék et ikai, kulturális, yelvi vagy vallási identitásukat, hogy az akaratuk elle i i de asszi ilá iós kísérlettől e tese fe tartsák és fejlesszék kultúrájukat i de teki tet e . Joguk van különösen: [...] 109 Idem, 211. o. 110 A nemzeti kisebbségek oktatási jogairól szóló Hágai Ajánlások (1996) http://www.osce.org/hu/hcnm/32186?download=true; A nemzeti kisebbségek nyelvi jogairól szóló Osloi Ajánlások (1998) http://www.osce.org/hu/hcnm/67537?download=true; Lundi Ajánlások a nemzeti kisebbségek hatékony részvételéről a közélet e http://www.osce.org/hu/hcnm/32248?download=true; 107
konfliktusokat. A kisebbségi főbiztos eddigi prevenciós tevékenysége során kiemelt figyelmet szentelt, többek között, a kisebbségi nyelvek használatának.111 A szintén 1990-ben elfogadott Párizsi Charta egy új Európáért, megerősítésként szolgál a már fent említett koppenhágai találkozó alkalmával elfogadott elvek és kötelezettségek mellett. A Chartának az emberi jogokkal, a demokráciával és a jogállamisággal foglalkozó fejezeténél a felek kijelentették, hogy megerősítik: “hogy a nemzeti kisebbségek etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitása védelmet élvez és a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyeknek – hátrányos megkülönböztetéstől mentesen és a törvény előtti teljes egyenlőség alapján – joguk van szabadon kifejezni, megőrizni és fejleszteni ezt az identitást.” Ugyanakkor, az emberi dimenzióval foglalkozó rész az aláírók következő kötelezettségvállalását tartalmazza: ”A nemzeti kisebbségek társadalmaink életéhez történő gazdag hozzájárulása előmozdításának szándékával vállaljuk, hogy tovább javítjuk helyzetüket. Megerősítjük mély meggyőződésünket, hogy a népeink közötti baráti kapcsolatok, valamint a béke, az igazságosság, a stabilitás és a demokrácia megköveteli a nemzeti kisebbségek etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitásának védelmét, és ezen identitás előmozdítása feltételeinek megteremtését. Kijelentjük, hogy a nemzeti kisebbségekkel kapcsolatos kérdések csak demokratikus politikai keretekben oldhatók meg kielégítően (hasonlóan: az előbb említett koppenhágai dokumentum IV. fejezetének 30. pontja). Elismerjük továbbá, hogy a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogait az egyetemes emberi jogok részeként teljes mértékben tiszteletben kell tartani.”112 Az Egyesült Nemzetek Szervezete Közgyűlésének Ő7/13ő. sz. határozatát 1992. december 18-án fogadták el, és ez az a dokumentum, ami tovább gyarapítja a kisebbségvédelem és az emberi jogok védelme közti félreérthetetlen kapcsolatot. 111 112
Idem, 212. o. Idem, http://adatbank.ro/html/alcim_pdf10880.pdf
„Nyilatkozat a nemzeti vagy etnikai, vallási és nyelvi kisebbségekhez tartozó személyek jogairól” címmel elfogadott határozatról113 van szó. A Nyilatkozat a kisebbségek védelme érdekében feltétlenül szükségesnek tartja a területi állam jogalkotói tevékenységét, az állam tevőleges magatartását írja elő: “1. Az államok a saját területükön védik a kisebbségek létezését és nemzeti vagy etnikai, kulturális, vallási és nyelvi identitását, valamint ösztönzik ezen identitás előmozdításának feltételeit. 2. Az államok megfelelő törvényhozási és egyéb intézkedéseket fogadnak el ezen célok megvalósítása érdekében.” (1. cikk). A kisebbségek tagjainak konkrét jogait: a vallásgyakorlás, a nyelvhasználat vagy az őket érintő döntésekben való részvétel jogát a nyilatkozat 2. cikke tartalmazza. A jogalanyiság kérdéséről a 3. cikk rendelkezik, a már előbb említett Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egyezségokmányának 27. cikke szellemében, amennyiben a felsorolt jogokat a kisebbségek tagjai egyénileg és az adott kisebbség többi tagjával közösen is gyakorolhatják, mindenfajta diszkriminációtól mentesen.114 A területi állam kötelezettségeit konkretizálja a nyilatkozat 4. cikke,115 amely szerint minden szükséges jogalkotói és egyéb intézkedést meg kell az államnak tennie ahhoz, hogy a kisebbségek tagjai emberi jogaikat diszkriminációmentesen
gyakorolhassák,
anyanyelvüket
megtanulhassák,
történelmüket és kultúrájukat megismerhessék. Megjegyzendő azonban, hogy itt a szóhasználat fontos tényezőnek bizonyul: „ahol szükséges”, „ahol lehetséges” stb. 113
http://www.un.org/documents/ga/res/47/a47r135.htm letöltés időpo tja: . . . . ikk: 1. A kisebbséghez tartozó személyek jogaikat, beleértve az ezen Nyilatkozatban foglaltakat, egyénileg valamint csoportjuk más tagjaival közösen, bármilyen megkülönböztetés nélkül gyakorolhatják. 2. A kisebbséghez tartozó személyekre semmilyen hátrány nem hárulhat az ezen Nyilatkozatban foglalt jogaik gyakorlása vagy nem gyakorlása következté e . 115 4. cikk: 1. Az államok - ahol szükséges - intézkedéseket tesznek annak biztosítására, hogy […] 2. Az államok intézkedéseket foganatosítanak a kisebbséghez tartozó személyeknek a sajátosságaik kifejezéséhez […] kivéve ahol a sajátos gyakorlatok sértik a nemzeti jogot és ellentétesek a nemzetközi normákkal. 3. Az államoknak megfelelő intézkedéseket kell tenniük, hogy - ahol lehetséges - a kisebbséghez tartozó személyeknek megfelelő lehetőségük legyen anyanyelvük tanulására, vagy hogy az a ya yelvükö törté ő oktatásban részesüljenek. 4. Az államoknak ahol helyénvaló - intézkedéseket kell tenniük az oktatás terén, hogy ösztö özzék a területükö élő kisebbségek történelmének, hagyományainak, nyelvének és kultúrájának ismeretét. […]
fordulatok lettek alkalmazva, és ez a megoldás nagy valószínűség szerint a területi államnak
mozgásteret
megteendő
eldöntésében.116 Tekintettel arra, hogy a nemzeti kisebbségek jogainak nemzetközi védelme alapvető részét képezi az emberi jogok védelmének, és mint ilyen, a nemzetközi együttműködés egyik területét alkotja, az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése elfogadta az 1201/1993. számú ajánlást az Emberi Jogok Európai Egyezménye Kiegészít
Jegyz könyvére a nemzeti kisebbségek jogairól.117 Az ajánlás
szövegében ismét megjelenik a meggyőződés, hogy kizárólag az államban élő nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogainak az elismerése, illetve e jogok nemzetközi védelme útján lehet tartósan véget vetni az etnikai ellentéteknek, és ezzel hozzájárulni az igazság, a demokrácia, a stabilitás és a béke biztosításához. Az ajánlás az 1. cikkben egy meghatározást tartalmaz, ami az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló Egyezmény értelmezésében a "nemzeti kisebbség" kifejezést próbálja meghatározni.118 A II. fejezet az alapvető elveket taglalja, amit úgy lehetne összefoglalni, hogy a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek jogainak biztosítása csak a teljes diszkriminációmentesség feltétele mellett lehetséges. Megjegyzendő, hogy a Magyar Köztársaság és Románia között a megértésről, az együttműködésről és a jószomszédságról szóló szerződés (1996ban írták alá) 15. cikk (1) bekezdés b. pontja utal az említett ajánlásra: “a Szerződő Felek, a magyarországi román kisebbség, valamint a romániai magyar kisebbség 116
Idem, 207-208. o. http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-EN.asp?fileid=15235&lang=en# letöltés időpo tja: 2016.05.31. 118 A " e zeti kise ség" kifejezés az álla a élő olya sze élyek soportjára utal, akik: a az álla területé lak ak és a ak álla polgárai; hosszú idő óta szoros, tartós kap solat a áll ak az állammal; c) etnikai, kulturális, vallási vagy yelvi sze po t ól egkülö öztető jegyeket hordoz ak; d jele tős szá a va ak jele , ár létszá uk kise , i t az álla vagy az álla egy területé ek egyé épességé ek; e fo tos feladatuk ak teki tik, hogy egőrizzék együttesen azt, ami közös identitásukat jelenti, így kultúrájukat, hagyományaikat, vallásukat vagy nyelvüket. 117
etnikai, kulturális, nyelvi és vallási identitásának védelme és fejlesztése céljából jogi kötelezettségként alkalmazzák az ezen személyek jogait meghatározó előírásokat úgy, ahogy azokat az Egyesült Nemzetek Szervezete, az Európai Biztonsági és Együttműködési Szervezet és az Európa Tanács vonatkozó, a jelen Szerződés mellékletében119 felsorolt dokumentumai tartalmazzák.” Kiemelten fontos megemlíteni itt az Európa Tanács keretében megszületett két kisebbségvédelmi tárgyú egyezmény közül az 1995-ben aláírásra megnyitott, és 1998-ban hatályba lépett Nemzeti Kisebbségek Védelmének Európai Keretegyezményét.120 Elsősorban azért fontos kiemelni ezt az egyezményt, mert átfogóbb rendelkezéseket tartalmaz, tehát nem szűkíti le a védendő jogok körét csak a nyelvhasználatra, ahogyan azt a Regionális vagy Kisebbségi Nyelvek Európai Chartája teszi (és amelyről később esik szó). Ugyanakkor jelentős alkotás, amely már az 1. cikkben kifejezi a kisebbségekhez tartozó személyek jogai és az emberi jogok védelme közti összefüggést:
“A nemzeti kisebbségek és ezen
kisebbségekhez tartozó személyek jogainak és szabadságainak védelme az emberi jogok nemzetközi védelmének szerves részét képezi, és mint ilyen, a nemzetközi együttműködés keretébe tartozik.” A keretegyezmény II. része (hasonlóan az Európa Tanács 1201/1993-as ajánlása II. fejezetéhez) tartalmazza többek között az alapelveket, amelyek elsősorban a nemzeti kisebbségekhez tartozó személyek (ezen oknál fogva történő) hátrányos megkülönböztetésének tilalmát írják elő. A nyelvhasználat területén a keretegyezmény legfontosabb rendelkezései a 119
List of documents referred to in Article 15, paragraph (1) b), of the Treaty on Understanding, Cooperation and Good Neighborhood between the Republic of Hungary and Romania: 1. Document of June 29, 1990 of the Copenhagen Meeting of the Conference on the Human Dimension of the Conference on Security and Cooperation in Europe; 2. Declaration of December 18, 1992, of the General Assembly of the United Nations on the Rights of Persons Belonging to National or Ethnic, Religious and Linguistic Minorities (Resolution 47/135); 3. Recommendation 1201 (1993) of the Parliamentary Assembly of the Council of Europe on an additional protocol on the rights of national minorities to the European Convention on Human Rights. 120 http://www.njt.hu/cgi_bin/njt_doc.cgi?docid=40385.62006 letöltés időpo tja: . . .
következők: a 9. cikkben megállapítottak szerint a feleknek biztosítaniuk kell a véleménynyilvánítás szabadságát, valamint a kisebbségi nyelvek használatát a magán- és a közéletben (10. cikk). A 14. cikkben az egyezmény garantálja, hogy a felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy elismerik minden, valamely nemzeti kisebbséghez tartozó személy jogát kisebbségi nyelvének megtanulására, éppúgy, mint “valamely nemzeti kisebbséghez tartozó személynek azon jogát, hogy családés utónevét kisebbségi nyelvén használhassa, ugyancsak ennek hivatalos elismeréséhez való jogot, jogrendszerükben szabályozottaknak megfelelően” (11. cikk 1. pont).121 A következtetés tehát az, hogy figyelembe kell venni azt, hogy szükséges a tolerancia és a párbeszéd légkörének megteremtése azért, hogy a kulturális különbözőség ne a megosztottság, hanem a gazdagodás forrása és tényezője legyen minden társadalom számára. Az előzőek fényében utolsóként, uniós szinten a legmagasabb rendű jogszabályok bizonyos rendelkezéseit szeretném megemlíteni, amelyek a kisebbségvédelemmel és az emberi jogok védelmével kapcsolatosak. Eszerint az első és legfontosabb az Európai Uniórol szóló szerz dés 2. cikke: “Az Unió az emberi méltóság tiszteletben tartása, a szabadság, a demokrácia, az egyenlőség, a jogállamiság, valamint az emberi jogok – ideértve a kisebbségekhez tartozó személyek jogait – tiszteletben tartásának értékein alapul. Ezek az értékek közösek a tagállamokban, a pluralizmus, a megkülönböztetés tilalma, a tolerancia, az igazságosság, a szolidaritás, valamint a nők és a férfiak közötti egyenlőség társadalmában.” Ez alapvetően azt jelenti, hogy az Unió célja a béke, az általa vallott értékek és népei jólétének előmozdítása, és ennek értelmében az Unió (többek között) tiszteletben tartja saját kulturális és nyelvi sokféleségét, továbbá 121
Idem, 222-223. o.
biztosítja Európa kulturális örökségének megőrzését és további gyarapítását (3. cikk). Emellett fontos kiemelni a szerződés 6. cikk (1) bekezdés 1. albekezdését: “Az Unió elismeri az Európai Unió Alapjogi Chartájának 2000. december 7-i, Strasbourgban 2007. december 12-én kiigazított szövegében foglalt jogokat, szabadságokat és elveket; e Charta ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések.” Az Alapjogi Charta preambulumában a következő megfontolás olvasható: “E Charta, tiszteletben tartva az Unió hatásköreit és feladatait, valamint a szubszidiaritás elvét, újólag megerősíti azokat a jogokat, amelyek különösen a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból és nemzetközi kötelezettségeiből, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezményből, az Unió és az Európa Tanács által elfogadott szociális chartákból, valamint az Európai Unió Bíróságának és az Emberi Jogok Európai Bíróságának esetjogából következnek.[…]” A Charta egyenlőségről szóló fejezetéből két rendelkezést szeretnék
normáknak
kötelezettségeknek
minősülnek. A 21. cikk a megkülönböztetés tilalmát írja elő, miszerint: “(1) Tilos minden megkülönböztetés, így különösen a nem, faj, szín, etnikai vagy társadalmi származás, genetikai tulajdonság, nyelv, vallás vagy meggyőződés, politikai vagy más vélemény, nemzeti kisebbséghez tartozás, vagyoni helyzet, születés, fogyatékosság, kor vagy szexuális irányultság alapján történő megkülönböztetés. (2) A Szerződések alkalmazási körében és az azokban foglalt különös rendelkezések sérelme nélkül, tilos az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés.” Ugyanakkor az Unió tiszteletben tartja a kulturális, vallási és nyelvi sokféleséget (22. cikk).122
http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-6655-2008-REV-8/hu/pdf letöltés időpo tja:
A HÁZASSÁGI ELS DLEGES VAGYONKÖZÖSSÉG123 Írta: Péterfi Dénes, jogász
A Polgári Törvénykönyv a választott vagyonközösség típusától függetlenül kitér a családi otthon fogalmára, a házasság költségeire, a házastársak közötti vagyoni erőviszonyokra, a házastársak gazdasági és szociális függetlenségére amelyek egységesen alkalmazandóak. Az elsődleges vagyonközösség szükségessége abban áll, hogy a jól működő házasságok esetében a szorosabb vagyoni összetartozáshoz járul hozzá, mig a gondokkal szembenéző frigy számára kiegyensúlyozott erőviszonyokat biztosit.124 Más szóval mindezen jogi fogalmak rendszere úgy is felfogható, mint azon jogi normák összessége amelyeket kötelező módon a házasság intézményét egészitik ki. Megállapitható, hogy ezen a házasság intézményével együttjáró fogalmaknak jogi természetét szigoruan kell értelmezni és alkalmazni. Mindennek jogi alapot a Polgári Törvénykönyv 312. szakasza biztosit amely szerint: függetlenül a választott házassági vagyonközösség jellegétől nem lehet eltérni ezen szakasz rendelkezéseitől. a.) A családi otthon A családi otthon alatt a törvényes meghatározás szerint a házastársak közös lakóhelyét, vagy ennek hiányában azon házastárs lakóhelyet értjük, ahol a
Regimul primar 28.oldal Emese Florian- regimuri matrimoniale, C.H Beck kiadó, Bukarest 2015
jogalapot
Törvénykönyv 321-322-ig terjedő szakaszai biztosítanak. Megjegyezhető, hogy nem csupán ingatlan tehet eleget ennek a rendeltetésnek, hanem ingóságok is mind például egy lakókocsi, vagy hajó. De mivel az esetek nagy részében a családok lakóházban élnek ezért az ingatlan képezi a szabályt ilyen téren. Ahhoz, hogy a törvény értelmében egy ingatlant családi otthonként lehessen besorolni három feltételnek a megléte szükséges. Elsősorban az ingatlan fizikai megléte, másodsorban hogy a házastársak akaratuk által ennek az ingatlannak biztosítsanak családi jelleget. Mindemelett szükséges megjegyezni, az érvényes házasság fennállását, úgyanis mindez a családi otthon intézményének kiváltója, ennek hiányában hasztalan ezen intézményről beszélni. A házasság felbontása is a családi otthon megszünési okaként tartható számon! A családi otthon ilyen jellegű alkalmazása azért bír fontossággal vagyoni szempontból, mivel a használat jogát megossza (korlátolt dologi jog) a házastársak között még akkor is ha az ingatlan nincs közös tulajdonban, vagyis ha ennek tulajdonjogát a házasság megkötése előtt szerezte meg az egyik fél vagy saját dologként került a birtokába a házasság fennállása alatt. Más szóval nincs jelentősége annak, hogy a tulajdonjog melyik tipusa érvényesül, csupán annak , hogy a két feltétel megléte által a családnak előnyős legyen elfoglalni a lakóházat. Mi több bármely házasfél a harmadik személyekkel szembeni érvényesíthetőség érdekében kérheti az ingatlan családi otthonként való bejegyzését telekkönyvbe. Ennek következménye, hogy mivel az ingatlan családi érdekeket szolgál a házastársak csupán együtt határozhatnak azt ezt érintő ügyletekről és a rendelkezési jogról (322.szakasz). Pontosabban a másik fél irásos beleegyezése nélkül egyik házasfél sem rendelkezhet az otthon feletti ügyletekről 66
és semmilyen ennek használatát érintő jogi egyezményt nem köthet, ha a másik fél nem nyilvánitotta ki akaratát ezzel kapcsolatban. Mivel a törvény nem nevesíti, hogy pontosan milyen ügyletek megkötéséhez szükséges a közös akarat kinyilvánítás, ezen feladatatot általánosan a szakirodalom végezte el. Azért szükséges kihangsúlyozni, hogy ezen besorolás csupán általánosan történt meg, mivel a vagyonjogi ügyletek sokfélesége számos helyzetet szülhet, amelyeket nehéz előre látni, s ilyenkor a jogvita részletes elemzése által dönt a bíró. Például ha az egyik házastárs saját tulajdonában levő családi otthon megvásárlása kölcsön által történt, a hitelező javára létrehozott biztosítékok amelyek az ingatlant terhelik, nem tekinthetők rendelkezési aktusoknak.125 A szakirodalom szerint szükséges a másik fél írásos belegyezése, ha a családi otthon feletti jogokról rendelkeznek vagyoni (pl. adásvételi szerződés) vagy ingyenes (pl. ajándékozási szerződés) jogügyletek által. Nem szükséges ezen belegyezés ha a rendelkezés törvényes kisajátítás vagy elhalálozás esetére történik. Továbbá egy különleges eset ahol nem szükséges a másik fél belegyezése, ha a munkavállalási jogviszony belbontása szándékosan történik, s ez által a munkaviszony alapján megszűnik a szolgálati lakás feletti használati jog is. Abban az esetben ha az egyik fél, visszaél ezen beleegyezési jogával és nem hajlandó eleget tenni ezen kötelezettségének, a másik házastársnak lehetősége van gyámsági bírósághoz fordulni, annak érdekében, hogy ez engedélyezze a megkötni kivánt jogi aktust. Ha mégis rendelkezés vagy használati jogot érintő egyezmény születik, a másik házastárs beleegyezése nélkül, a sértett félnek lehetősége van 1 éven belül amint tudtára jutott, a jogügyletet bíróság előtt megtámadni.
Cass., 1re chamber civile, 28 fevrier 2006,no 02-19.809 (www.legifrance.gouv.fr).
Ez előbbiekben felsorolt jogkövetkezmények hasonlatos módon kiterjednek a díszítő és háztartási kellékekre is. Például többek között ide sorolható a mosógép, a villanyrezsó vagy a bútorok, amelyek hiányában nehézkés lenne a mindennapi élet tevékenységeinek a megvalósítása. Ennek jogalapot a 322. szakasz 2. bekezdése biztosít: az egyik házastárs nem mozdíthatja el az ingatlanból
háztartási kellékeket és a diszítő elemeket a másik házastárs írásos belegyzésének hiányába. b.) A házasság költségei A házasság költségeinek jogi alapot a 325.szakasz biztosít: (1)A házastársak kötelesek, anyagilag kölcsönösen támogatni egymást. (2) A lehetőségükhez mérten kötelesek hozzájárulni a házasság költségeihez, ha a házassági szerződés által nem szögezték le másképp . Mi több a törvény arra is kitér, hogy bármely olyan rendelkezés amely ezt a kötelezettséget próbálja kikerülni, semmisnek minősíthető. A terminológia szószerinti értelmével ellentétben, ezen fogalom, nem csak a házasság megkötésével járó költségekre utal, hanem magába foglalja mindazon kiadásokat amelyek szükségesek egy életképes házasság megmaradásához, ennek kezdetétől a megszünéséig.
Mindezen kötelezettségek végrehajtásához nem
szükséges, hogy a házastársak együtt éljenek vagyis, hogy közös háztartást működtessenek együtt. A házasság költségeinek intézménye két típusú kötelességből
támogatásokkal
kapcsolatosan és kötelességük hozzájárulni a házasság tényleges költségeihez. Ami a kölcsönös anyagi támogatások jogi természetét illeti a szakirodalom, megállapította, hogy ez a kölcsönös lelki-morális támogatás kiegészítője és a törvényes eltartási kötelezettség egyik változata. Természetesen a feltételek nem olyan szigoruak mint az általános törvényes eltartás esetében, mivel ebben az
esetben nem beszélünk rászorulóról és az eltartás sem időtartamhoz kötött hanem állandó. A házasság tényleges költségeinek tartalmát csak konkrét esetekre lehet meghatározni s ez a házastársak igényeitől, anyagi bevételeitől, elvárásaitól és szokásaitól függ és ennek megfelelően változik. Például ide sorolható a gyermekek neveléséhez és tanításához szükséges költségek, a családi otthon fenntartásához szükséges kiadások (számlák fizetése, az élelem megszerzése, megfelelő ruházat bevásárlása, a betegségek gyógyításával járó költségek törlesztése, valamelyik házastárs továbbképzését érintő illetékek fizetése). Más szóval minden olyan kiadás, amely végső soron ahhoz járul hozzá, hogy a család jólétét elősegítse. Nem sorolhatóak ide azon jellegű kiadások, amelyek kimondottan az egyik házastárs érdekeit szolgálják, például a jövedelem után fizetendő adó.126 A törvényhozó elgondolása ezen kötelezettség szabályozásával véleményem szerint abban rejlik, hogy szükséges egyfajta szabályozás amely biztosítja ezen kötelezettség tiszteletben tartását, ha jogvitára kerül a sor, mivel a bíróságok csak törvény alapján határozhatnak. c.) A házastársak közötti vagyoni erőviszonyok Ahol házassági vagyon közösség jön létre, ott legkevesebb három vagyonközösségről beszélhetünk: a férj vagyona, a feleség vagyona és a házassági vagyon közösség. Mivel a házassági vagyon közösség létrejöttével a saját vagyonközösség nem szűnik, meg ezért a felek a mindkettőből eredő jogaikat és kötelezettségeiket gyakorolhatják. Természetesen egy egészséges kapcsolatban mindez úgy kell történjen, hogy a család javára legyenek fordítva a saját vagyonközösségből származó előnyök, s a saját érdek a közös érdek javára történjen. 126
42- 43 oldal. Emese Florian- Regimuri matrimoniale, C.H Beck kiadó, Bukarest 2015
A közös vagyonközösség esetében viszont már más a helyzet, mivel itt már a házastársak mindketten érdekeltek lesznek, ha valamely közösen birtokolt ingatlan vagy ingóság felett kell rendelkezni. Viszont a közös érdek nem minden esetben valósúlhat meg a jog által természetesnek elképzelt képlet szerint, más szóval lehetnek esetek, amikor valamely házastárs nem képes vagy nem akar részt venni a közös vagyon adminisztrálásában s az ilyen esetekre is megoldást kell kínáljanak a jog szabályai. Mindez a házastársak közötti vagyoni erőviszonyok közé sorolható intézmények alkalmazásával valósúl meg. A törvény és a szakirodalom abban az esetben ha valamely házasfél nem kíván vagy nem tud részt venni a közös vagyon kezelésében, vagy viselkedése veszélyezteti a házassági vagyonközösséget két féle magatartás típust tud felajánlani: 1. Kiterjeszti az egyik házastárs vagyonjoggal kapcsolatos rendelkezési jogát 2. Korlátozza az egyik házastárs vagyonjoggal kapcsolatos rendelkezési jogát Az első típusú magatartás megvalósulhat bírósági engedély, megegyezésen alapuló felhatalmazás és birósági felhatalmazás által. A második esetben pedig, egy különleges helyzetről van szó, ugyanis akkor alkalmazható a számára fenntartott törvényszakasz, ha az egyik házastárs olyan jogi ügyletek köt amelyek súlyosan veszélyeztetik a család érdekeit.127 Ebben az esetben a sértett házastárs kérheti
a bíróságtól, hogy meghatározott ideig
korlátozza a másik házastárs ilyen jellegű rendelkezéseit vagy ezt terjessze ki bizonyos javakra. Mindezen korlátok csupán 2 évig terjedhetnek , s nem beszélhetünk egy abszolút jellegű tiltásról ugyanis ha a házastárs megkapja társa belegyezését a jogügylet megszülethet.
316.szaksz .Polgári Törvénykönyv– Legea nr.287/2009
Továbbá megállapítható, hogy ha a házastárs megszegi ezen tiltást mindez csupán viszonylagos semmiséggel büntethető. d.) A házastársak gazdasági és szociális függetlensége Ezen cím alatt a szakirodalom és a törvényhozó, több részletkérdést érint amely a házasság intézményét egészíti ki. A Polgári Törvénykönyv 327. szakasza kijelenti, hogy a házastársak szabadon gyakorolhatják szakmájukat és szabadon rendelkezhetnek az ebből kapott jövedelmük felett.
Persze mindennek határ szabnak a házasság által
született vagyoni kötelezettségek. Vagyis, csak akkor értelmezhető ilyen értelemben a függetlenség, ha a házastársak eleget tesznek a kötelezettségeiknek, s ami ezt meghaladja azon összeg vagy vagyonrész fölött saját belátásuk szerint rendelkezhetnek. Mindez magába foglalja a foglalkozás szabad megválasztását is, abban az esetben ha ez nem károsítja a házasság intézményének az érdekeit. A szakirodalom mindezt a szakmaiság függetlenségeként tartja számon. 128 Egy másik szabadság amely a házastársak egyéni érdekeiként érvényesíthető az a banki függetlenség. Ennek lényege abban áll, hogy bármely fél a házastárs beleegyezése hiányában szabadon nyithat és tarthat fent banki számlaszámot és szabadon adminisztrálhatja ennek műkődtetését. Mindennek lényege abban áll, hogy a bankszektorban az ügyletek gyorsabban jöhessenek létre és ne legyen szükséges a másik házasfél folytonos beleegyezése, amely sok esetben fékezné banki ügyintézések gyorsaságát.129 Végül de nem utolsó sorban a függetlenség részét képezi a házastársak közötti vagyoni tájékoztatási kötelezettség. Mindezen tájékoztatási kötelezettség kiterjed a dolgokra, jövedelmekre és adósságokra. Abban az esetben ha valamelyik
45.oldal Emese Florian- Regimuri matrimoniale, C.H Beck kiadó, Bukarest 2015
házastárs nem tesz eleget ezen kötelezettségnek bírósági utón lehetőség van mindez mindezt megtudni130
61. Oldal Alexandru Bagaci, Viorica Claudia Dumitrache, Cristina Codruța Hageanu, C.H Beck kiadó, Bukarest 2012
Interjú Dr. Szalayné dr. Sándor Erzsébettel
Dr. Szalayné dr. Sándor Erzsébet (Zsombolya, 1961-) a pécsi Tudomány Egyetem Állam és Jogtudomány karának, habilitált egyetemi docense, a kolozsvári BabeșBolyai Tudomány Egyetem, Jogi Karának vendég oktatója, ugyanakkor a agyarországi Alapvető Jogok Biztosá ak Hivatalán belül a nemzetiségek jogaiért felelős o buds a helyettes, agy lelkesedéssel tett eleget felkérésü k ek és válaszolt kérdéseinkre, tevékenységeivel kapcsolatosan. 1. Miel tt jogot kezdett volna tanulni mi volt a véleménye err l a tudományágról és miért döntött úgy, hogy ezt a pályát választja? Családomban anyai ágon gyakran egy jogászról szólt a családi történet, aki ügyvédként és közjegyzőként tevékenykedett Bánffyhunyadon, illetve Szentendrén. Az ő könyvtárában olvasva időnként széljegyzetekre bukkantam, amelyekből a családban beszélt történetek elevenedtek meg, 73
másrészt fölkeltették az érdeklődésemet a jog iránt. Abban az időszakban amikor én középiskolás voltam sok fogalmam nem volt arról, hogy érdemben mivel is foglalkozik a jog, de a családi beszélgetésekből hamar rájöttem, hogy az embereknek a helyzetével, jogaival, lehetőségeivel foglalkozik és a nemzetközi kapcsolatrendszerben is van szerepe a jognak, s talán ez volt az ami felkeltette a kíváncsiságomat. 2. Kutatásai több jogterületre is kiterjednek, honnan származik a kisebbség jog iránti érdekl dése? Egyrészt ez is a családi történettel függ részben össze, mivel én Zsombolyán születtem, ahonnan a család később áttelepült Magyarországra, s így megtapasztalhattam, hogy mit jelent a kisebbségi lét, majd később a többségi lét mint magyar állampolgár. Másrészt pedig az a körülmény, hogy az én tanítómesterem Herczeg Géza professzor úr volt a pécsi jogi karon, ahova felvételt nyertem az érettségit követően. Tőle mint a nemzetközi jognak elismert szakemberétől sikerült olyan impulzusokat kapnom a kisebbségi joggal kapcsolatosan, amely arra késztetett, hogy vállalkozzak arra a feladatra amit ő osztott ki nekem, mégpedig, hogy vizsgáljuk meg azt, hogy a két világháború között kialakult
nemzetközi kisebbségi jogi rendszer
milyen helyzeteket idézett elő és milyen szabályozásokhoz vezetett. Továbbá mivel beszéltem magyarul, románul és németül jó esélyek voltak rá, hogy olyan szakirodalmi munkákat is feltárjunk, amelyek ebben a témakörben nem voltak használva. Ennek az első nagy kutatásnak az eredménye két kötet, amelynek szerkesztésében kivettem a részem. 3. Ön szerint milyen képességekkel kell rendelkezzen egy kisebbség jogász? 74
A kisebbség szót mi itt Európának ezen a részén azonnal és rögtön a nemzeti, etnikai és nyelvi kisebbségekkel azonosítjuk, miközben a világ más részein a kisebbség szót nem csak ebben az összefüggésben használják. Az én tapasztalatom szerint a kisebbség jogász attól függetlenül, hogy a tág vagy szűk értelemben vett kisebbség jogaival foglalkozik elsősorban nyitott és befogadó kell, hogy legyen. Továbbá alkalmasnak kell lennie arra, hogy meggyőződéssel vallja és tudja közvetíteni minden olyan közegben ahol megfordul, hogy a kisebbségi lét az egy előny, s hogy ezt egy példával is érzékeltessem ugyanúgy mint a flóra és fauna gazdagsága és sokszínűsége nélkül nehezen elképzelhető a természet fennmaradása, így a társadalmak fennmaradása sem lenne elképzelhető anélkül, hogy azokat a különböző szempontok
elkülönülő
csoportokat,
kisebbségről szó, ne értékként kezeljük. 4. A kelet-európai térségben alapjogi szempontból mennyire változott a nemzetiségek jogainak védelme az EU integrációt követ en? Az én személyes véleményem szerint a nemzeti és etnikai kisebbségek részéről az elvárások nagyobbak voltak kisebbség védelem terén, mint az EU integráció megvalósulása. Joggal gondolja az ember, hogy az uniós integráció kialakítja azt a jogrendszert amely a nemzeti vagy etnikai kisebbségek számára biztosít egy fokozottabb védelmet, viszont nem szabad elfelejteni, hogy mindez megvalósulásához a tagállamok akarata szükséges. A tagállamok elhatározása ideáig nem terjedt és nem terjed ki most sem erre a témakörre. Az európai integráció egy támogató közeg lehet, de ez önmagában nem elégséges egy látványosabb, jogilag is értelmezhető
változás megteremtéséhez a kisebbségek stabilabb és szélesebb körű jogvédelme irányában. 5. Szakért ként hogyan látja az erdélyi magyar kisebbség jogi helyzetét? Fokozatos haladást és lépéseket látok a kisebbségeket megillető jogok területén. Először is az önszerveződésnek lényegesen nagyobb eszköztára van itt, mint számos másik szomszédos országban. Ezt az erdélyi magyarság azzal tudta elérni, hogy meghatározó politikai tényezőként van jelen és képes bizonyos mértékig képviselni az erdélyi magyarok érdekeit a román nagy és a helyi politikában is. A tény, hogy egy ilyen nagy közösség esetében több politikai szimpátia is létezik, véleményem szerint nem nemzetiségi, hanem politikai eredetű. 6. Habár f leg Magyarországon tevékenykedik, mégis szívügyének tarja az erdélyi jogász oktatást is. Miért gondolja hogy ez fontos ? Legalább két szempont miatt. Egyrészt azért, mert hála az istennek a magyar anyanyelvet használó fiatal egyetemisták körében nagy az érdeklődés a jogi pálya iránt. Annak ellenére, hogy a jog oktatása esetében a román nyelv a főszabály, úgy gondolom, hogy ha betekintést nyernek a magyar jog tanulásának módszertanába magyarul, akkor könnyebb lesz értelmezni a román jogot is. Ez egy nagyon nagy előnyt jelenthet a hallgatók számára. A másik szempont pedig, hogy úgy gondolom, nagyon fontos a magyar jogi szaknyelv, beszéd s az ebben való gondolkodás, mivel számos erdélyi magyar aki jogi diplomát szerez olyan térségekben fog elhelyezkedni, ahol az ügyfelek magyar ajkúak lesznek.
7. A több mint harmincéves tapasztalata alatt több külföldi egyetemen is otthon érzi magát, ön szerint milyen a színvonala a romániai jogász képzésnek? A romániai jogász képzésről elsősorban a kolozsvári jogi kar működése során volt szerencsém tapasztalatot szerezni. Nem látok igazán különbséget a magyarországi jogászképzés - amelyet a legjobban ismerek - és a Romániában alkalmazott felsőoktatási módszerek között. Abban viszont biztos vagyok, hogy közép - kelet Európában szükség lenne egy reformra a jog tanításának a terén, de szerencsére ebben a pillanatban nem az én tisztem erről mélyebben értekezni. 8. Az ön által vezetett doktori képzést elvégz k számára milyen lehet ségek nyílnak meg? Elsősorban azt javasolnám, hogy gondolják meg jól, miért szeretnének egy doktori képzésen részt venni mivel nem mindenhol honorálja a piac, nem érzem úgy gyakorlati szempontból, hogy tártabb karokkal várnának egy olyan kollégát aki doktori címmel rendelkezik. Másodsorban meggondolandó mivel nem csak a jelölt részéről igényel szellemi és anyagi áldozatot, hanem a szülők segítségére is szükség lesz. Továbbá jól tájékozódjon mielőtt témát, intézményt és vezető tanárt választ.
Megj.: Az interjú teljes egészében megtekinthető, szervezetünk youtube csatornáján. 77
Felvételi hirdetés A Babeş-Bolyai Egyetem Kolozsvár, Jogi Kar valamint a Pécsi Tudományegyetem, Állam-és Jogtudományi Kar (Magyarország) közös mesterképzése magyar nyelven „Európai magánjog” 2016-2017-es tanév, 2 szemeszter A képzés célja. Az uniós jogszabályok közvetlen érvényesüléséből eredő problémák jóformán minden jogterületen jelen vannak, a mindennapi élet, sőt lassan a napi bírói gyakorlat részévé válnak. Gyakorló jogászok, politikai döntéshozók és tanácsadóik, közigazgatási szakemberek tevékenységének nélkülözhetetlen kísérőjelensége az alkalmazott uniós jog ismerete. A képzés éppen ezért az uniós jog működési sajátosságainak, kialakult gyakorlatának közvetítésére, magyarázatára vállalkozik. Miért éri meg elvégezni a közös mesterképzést? A mesteri diploma megszerzése valószínűsíti a későbbi munkavégzés során a tudatosabb döntéshozatalt, a tudatosabb, magabiztosabb jogalkalmazást és ezzel együtt az érintett szakemberek számára kétségtelen piaci előnyt jelent. Megfelelő alapot teremt a doktorképzésben (PhD) részt venni szándékozók számára mindkét partnerintézményben. Tantárgyak, oktatók. A két szemeszter alatt oktatott tantárgyak: Európai magánjog, Európai munkajog, Európai szellemi tulajdonjog, Informatikai és kommunikációs jog, Az egyén jogi helyzete az Európai Unióban, Európai környezeti jog, Az uniós bíróságok előtti eljárások, Európai polgári eljárásjog, Nemzetközi családjog. A kilenc tárgyat 3 kolozsvári és 6 pécsi egyetemi oktató tanítja az eddigi gyakorlat szerint Kolozsvár helyszínen. A pécsi oktatók, valamint a pécsi egyetemi infrastruktúra minden mesterképzős hallgató rendelkezésére áll. A tavaszi félévben igény esetén csoportos tanulmányi célú pécsi utazás szervezésére van lehetőség. Diploma. A képzés a BBTE Jogi Kara által akkreditált, a PTE ÁJK-val közös mesterképzés (joint master), amelynek elvégzését a két intézmény által közösen kibocsátott oklevél igazol. 1. Helyek száma: az összesen 40 hely, 10 államilag támogatott, 30 költségtérítéses (tandíj: 3.600 RON) 2. Felvételi követelmények: egy CV és egy szándéknyilatkozat leadása a jelentkezésnél. Magyar nyelvű szóbeli vizsga egy közzétett tematika alapján. 3. A képzésért felelős személyek: - Dr. Fábián Gyula egyetemi docens (BBTE Jogi kar, Kolozsvár – fabiangy_@yahoo.com) - Dr. Szalayné dr. Sándor Erzsébet egyetemi professzor (PTE ÁJK, Pécs zsoka@ajk.pte.hu ) 4. Felvételi időpontja: 2016. szeptember B vebb információ: FACULTATEA DE DREPT, OFICIUL PERMANENT AL ADMITERII, sala 114, str. Avram Iancu nr.11, 400089, CLUJ NAPOCA Tel: 0264450443 e-mail: admitere@law. ubbcluj.ro 78
www.cemo.ro
Erdélyi Jogász
Erdelyi jogasz 2 4

matches:
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
de lege ferenda
bíróság
de lege ferenda
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság