text:
Dr. László Balázs: Valódi alapelv vagy hangzatos illúzió? – Szükség van-e fegyveregyenlőségre a büntetőeljárásban? | Büntető Törvénykönyv (új Btk.) a gyakorlatban
Dr. László Balázs: Valódi alapelv vagy hangzatos illúzió? – Szükség van-e fegyveregyenlőségre a büntetőeljárásban?
Aki közvádlóként lép fel a büntetőeljárásban, ambivalens érzéssel gondolhat a fegyveregyenlőség elvére. Tanulmányaiból tudja, hogy ez a vád és a védelem viszonyát jellemző alapelv. A gyakorlat azonban láttatja azt is, hogy a valóság bonyolultabb ennél az egyszerűnek és evidensnek tűnő kifejezésnél.
A vád és a védelem képviselői közül a védelemhez illő inkább, hogy a fegyveregyenlőség tökéletlenségét, esetleges hiányát, a joggyakorlat erre utaló jeleit megemlítse, azokat sérelmezze. Szabó Krisztián például egyik tanulmányában a hatóságok általi, az eljárás szereplőinek – elsősorban a védelemnek – eljárási jogait csorbító visszaélések jogkövetkezményeinek a gyakorlat általi relativizálását emeli ki problémaként.[1] Még konkrétabban kapcsolódik a fegyveregyenlőség kérdéséhez a 2010-es évek elejétől deklaráltan a szigorítás irányába elmozdulni szándékozó büntetőpolitika fel-fellángoló kritikája, leginkább az ügyvédi hivatás képviselőinek részéről. Bárándy Gergely és Bárándy Aliz például egyenesen arra a megállapításra jutottak, hogy a konzervatív büntetőpolitika a hatékonyság növelése érdekében csökkenti az ügyész feletti kontrollt, miközben a védő az állami akarat érvényesülésének gátjaként bűnbakká válik.[2]
Ezzel szemben a vád képviselőjének részéről a „korrektség” határai feszegetésének tűnhet az a felvetés, hogy a fegyveregyenlőség tökéletlensége vagy hiánya megengedhető vagy akár kívánatos. Alapelveket megkérdőjelezni vagy a megszokottnál szűkebben értelmezni ugyanis nem elegáns.
Az alábbiakban a fegyveregyenlőség gyakorlati tartalmát, szükségességét vizsgálom a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.) rendszerében, elsődlegesen a közvádló ügyész és a védelem vonatkozásában, kitérve azonban a fegyveregyenlőség esetleges további aspektusaira is. E vizsgálódás főkérdését pedig a Herke–Fenyvesi–Tremmel szerzőhármas által tengely szemléletnek nevezett elméleti rendszerben helyezzük el: a tengely szemlélet szerint egy-egy alapelv tartalma körül szinte tengelyként forgatható az egész büntetőeljárási joganyag, és egy-egy valódi alapelv elhagyása jellegében változtatná meg a büntetőeljárást.[3] A kérdés tehát az, vajon a fegyveregyenlőség elve a további – különösen a törvényben kifejezetten rögzített – alapelvekhez képest hordoz-e olyan többlettartalmat, amelynek elhagyása jellegében változtatná meg a büntetőeljárást.
A büntetőeljárásban számos – társadalmi, hatósági, terhelti, sértetti stb. – érdek jelenik meg, verseng és ütközik egymással. Ezen érdekkonfliktusok közül is kiemelhető a terhelt, a védelem tekintetében, miként már Angyal Pál említi, hogy az igazságszolgáltatási érdek állandó ellentétben áll az egyéni jogok érintetlenségének érdekével, és ezt az érdekellentétet feloldani csak kompromisszum útján lehet, amely megköveteli a bírói függetlenséget, az eljárás törvényes keretek közé szorítását, az ártatlanság vélelmét, a terhelt és a vádló ügyfélegyenlőségét, de mindenesetre a terhelt jogát a szabad védekezésre, a végleges döntés követelményét és a laikus elem részvételét az ítélkezésben.[4] E felsorolás elemei közül a vád és védelem viszonyát tekintve kiemelhető – bár a többi elemtől teljesen nem függetleníthető – az ügyfélegyenlőség.
Amikor eljárásjogról és a fegyverek egyenlőségéről esik szó, előbb juthat eszünkbe a polgári jogviták rendezése, mint a büntetőeljárás. Ugyanakkor a büntetőeljárás alapvető arcvonásainak felrajzolása során, különösen egy új eljárási törvény rendszere és részletszabályai felépítésének, majd az ehhez kapcsolódó magyarázó és oktatási célú szakirodalom születésének idején az eljárási szerepek, az ezekhez kapcsolódó jogok és kötelezettségek, valamint mindezek kapcsolatrendszerének (felül)vizsgálata bizonyára időszerű kérdés. E szerepek, jogok és kötelezettségek rendszere pedig értelemszerűen érinti az eljáró hatóságok (nyomozó hatóság, ügyész, bíróság) és az eljárás résztvevői kapcsolatának, a közöttük fennálló vagy fenn nem álló eljárásjogi erőegyensúly alakulását, így a vád és a védelem viszonyát is.
Így juthatunk el annak feltárásához, vajon van-e, illetőleg kell-e fegyveregyenlőség a büntetőeljárásban, egyáltalán milyen aspektusai, értelmezési területei lehetnek a fegyveregyenlőségnek a büntetőeljárásban. Egyenlő kategóriák-e a fegyveregyenlőség és az ügyfélegyenlőség, a kettő közül melyik és milyen mértékben érvényesül? Lemondhatunk-e erről – a büntetőeljárás alapelvei közé beágyazottnak tűnő – követelményről anélkül, hogy a törvényesség, a védelem joga, a követendő alkotmányossági és emberi jogi sztenderdek csorbát szenvednének? Ad absurdum, juthatunk-e arra a következtetésre, hogy nincs és nem is kell fegyveregyenlőségnek lennie a vád (ideértve a nyomozó hatóság működését is) és a védelem között, vagy e kijelentéssel a büntetőeljárás elemi és támadhatatlan lényegét vonnánk kétségbe?
A társadalomban, a közvélekedésben a büntetőeljárásokról és azok szereplőiről kialakult kép nem feltétlenül vág egybe azzal, ahogy a jogalkalmazók láthatják (és ismerik) a büntetőeljárást. Előbbi képet szemléletesen írja le Tóth Mihály: „aki nem közvetlen sértettje a bűncselekménynek, általában sajnálja a kiszolgáltatottnak, magányosnak tűnő vádlottat, akit az ügyész a szeme láttára készül az állam morzsolásra kész fogaskerekei közé lökni”.[5] Ezt a másik oldalról nézve kiegészíthetjük azzal, hogy bizonyosan sokan vannak – különösen a korábbi sértettek között, illetve társadalmilag feszültebb időszakokban –, akik szerint az ügyész feladata az – és egyben helyes –, hogy a terhelt vérét kívánja.
A fegyveregyenlőség elvének deklarálása látszólag alkalmas lehet az előbbi csoport aggodalmainak csökkentésére, és az utóbbi csoport vehemenciájának korlátok közé szorítására is. A (büntető)jogász azonban nem elégedhet meg ezzel a látszattal, meg kell vizsgálnia, hogy a fegyveregyenlőség megtölthető-e, és milyen tartalommal tölthető meg – vagy nem több, mint amilyen jelzőkkel a pécsi iskola szerzői illetik: szólamszerű és nyilvánvalóan propaganda-jellegű.[6]
Fegyveregyenlőség az eljárásjogokban
A büntetőeljárás vonatkozó szabályrendszerének kibontása előtt érdemes röviden tágabb aspektusból is, a jogrendszer főbb eljárás-típusaihoz való viszony felől közelítve vizsgálni a fegyveregyenlőséget.
A polgári peres eljárás és a büntetőeljárás összehasonlításában árulkodó lehet a két jogterület eljárási szabályait tartalmazó alapvető jelentőségű törvények megnevezése. A Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (Pp.) perrendtartásról, míg a Be. büntetőeljárásról beszél. A „perrendtartás” kifejezéshez laikus füllel is a hatósági (bírósági) kívülállás, a felülről szemlélés érzete társul. A per az egymással szembenálló, eljárásjogilag alapvetően egyenlő felek (jog)vitájára utal. A törvény feladata az, hogy e jogvita elintézésének kereteit és e keretek betartásának, betartatásának a bíróság működésén keresztül érvényesülő szabályait meghatározza – ezek pedig felfoghatók úgy is, mint perrend és rendtartás.
A polgári peres (és hasonlóképpen a nemperes) eljárásokban a törvény előtti egyenlőség mint általános igazságszolgáltatási – és nem mint speciális polgári eljárásjogi – alapelv jelenik meg.[7] A fegyveregyenlőség aligha értelmezhető az eljáró bíró és valamelyik fél viszonylatában, ellenben a felek perbeli esélyegyenlőségben konkretizálódik, aminek elemei, megjelenési formái például a bírósághoz fordulás joga, a kétoldalú meghallgatás, a bíróságnak a jogokra vonatkozó kétoldalú kitanítási kötelezettsége vagy éppen – tágabb aspektusban – a jogi segítségnyújtás rendszere.[8]
Ezzel szemben a büntetőeljárásban a hatóság – még a bírósági szakban a vádhatóság sem – nem áll perben a vádlottal, az eljárás nem a (vád)hatóság és a terhelt között, hanem a terhelttel szemben folyik. Még nyilvánvalóbb az efféle mellérendeltségi viszony hiánya a nyomozati szakban, ahogy az is evidens, hogy a nyomozás nem per. A büntetőeljárásban nemcsak az esetleges szankció, hanem maga az eljárás is kényszerítő jellegű. Igaz ez még az ártatlanság vélelme ellenére is (az ugyanis nem áll ellentétben az eljárást előbbre vivő hatósági cselekményekkel és a kényszerintézkedésekkel sem[9]). Mindezek alapján, az esetleges jogalkotói tudatosságtól függetlenül is helyesnek látszik, hogy a Be. – hasonlóan elődei, az 1971. évi I. törvény és az 1962. évi 8. törvényerejű rendelet címéhez – büntetőeljárásról beszél, szemben az 1951. évi III. törvénnyel, amely még büntető perrendtartásról szólt. A büntetőeljárásnak a polgári eljárásoktól különböző jellege előrevetíti, hogy a fegyveregyenlőségnek itt más formáját (vagy formáit) kell keresni.
A polgári eljárásoktól és a büntetőeljárástól is különbözik a közigazgatási hatósági eljárás jogi szabályozása. A jelenleg még hatályos, a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (Ket.) közigazgatási hatósági eljárásról beszél, míg a Pp. XX. fejezete tartalmazza a közigazgatási perekre vonatkozó speciális eljárási szabályokat. Figyelemmel e két jogintézmény jellegére és a hatósággal kapcsolatba kerülő személy ügyfél-státuszára, még a klasszikus polgári peres eljárásoktól különböző jelleg ellenére is aligha kifogásolható, hogy a már elfogadott és 2018. január 1-jén hatályba lépő törvények címében változás jelenik meg: a Ket. szabályait az általános közigazgatási rendtartásról szóló 2016. évi CL. törvény (Ákr.), a Pp. XX. fejezetét a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (Kp.) váltja fel. Ezek a kifejezések kevésbé keltik az ügyfél alárendeltségének érzetét.
A jelenlegi szabályozási rendszerben a közigazgatási hatósági eljárásban (illetve a közigazgatási szolgáltatásban) ugyancsak alkotmányos alapelvi szintű követelmény a törvény előtti egyenlőség, az egyenlő bánásmód,[10] és ez a jövőben is így marad. [11] Ez egyfelől az ugyanazon vagy különböző ügyben, de azonos élethelyzetben és azonos jogi helyzetben fellépő ügyfelek egyenlőségét jelenti. Jelenti azonban az egy eljárásban ellenérdekűként fellépő több ügyfél egyenlőségét, a hatóság részéről a pártatlan ügyintézés követelményét is.[12] A közigazgatási hatósági eljárásban tehát az egyenlőség az ügyfélegyenlőséget jelenti, és nem a hatóság-ügyfél viszonylatban értelmezendő. A közigazgatási perekre pedig a Pp. 324. § (1) bekezdése értelmében a polgári peres eljárások általános szabályait kell alkalmazni, tehát e perekben is érvényesülni kell – nyilván az eljárás sajátos elemeire, például a perbeli pozíciók kötöttségére (az ügyfél a felperes) és a viszontkereset kizártságára tekintettel – a Pp. alapelveinek, így a törvény előtti egyenlőség elvének, ezen belül is főként a kétoldalú meghallgatás követelményének. Az új szabályozás némiképp átrendezi a Pp. általános szabályainak és a közigazgatási perek szabályainak viszonyát,[13] az előbb felsorolt alapvető jellemzők azonban kiolvashatók a Kp. szabályaiból is.[14]
A választottbíráskodásról szóló 1994. évi LXXI. törvény (Vbt.) a választottbíróság eljárására vonatkozó általános – Kengyel Miklós szerint ugyancsak alapelvi szintű – szabályként rögzíti az egyenlő elbánás követelményét, amelyből itt is következik a kétoldalú meghallgatás alapelve, azzal azonban, hogy erről bármelyik fél lemondhat.[15] A felek fegyveregyenlőségére utal az is, hogy a választottbíróság által követendő eljárási szabályokban a törvény keretei között a felek szabadon állapodhatnak meg.[16]
Mivel önkéntes alapon létrejövő egyezség megkötésére, illetve kölcsönösen elfogadható megoldási mód találására irányulnak, értelemszerűen érvényesülnie kell – valamilyen formában – az érintett felek egyenlőségének a polgári eljárásban alkalmazható közvetítésben, a közigazgatási hatósági eljárás során a hatósági közvetítő eljárásában és a büntetőügyekben a terhelt és a sértett között alkalmazható, a tevékeny megbánáson alapuló közvetítői eljárásban is.
A polgári, közigazgatási, választottbírósági és közvetítői eljárásoktól eltérően nehezen értelmezhető a fegyveregyenlőség a kényszerjellegű végrehajtási eljárásokban. Metaforikus képpel élve ezekben az eljárásokban inkább a végrehajtás (az alapeljárástól is függően különböző végrehajtást kérő, végrehajtást elrendelő, illetve végrehajtást foganatosító) kezében vannak igazán fegyverek, míg a végrehajtással érintett, azt elszenvedő alany kezébe a jogalkotó – garanciális szabályokkal, mentességekkel, korlátozásokkal – inkább csak egyfajta pajzsot ad.
A fegyveregyenlőség helye a büntetőeljárás szabályrendszerében
A fegyveregyenlőség elvét a Be. kifejezetten nem fogalmazza meg, azt a jogelmélet vezeti le a büntetőeljárás alapvető szabályaiból. A Herke–Fenyvesi–Tremmel szerzőhármas egyenesen úgy fogalmaz, hogy a törvényhozó kifejezetten nem fogadta el az egyenjogú „ügyfelek” minősítést a vád és a védelem tekintetében, illetve hogy a terhelt mintegy halmozottan hátrányos helyzetű.[17]
A fegyveregyenlőség elve azt az igényt testesíti meg, hogy egyrészről a vádló, másrészről a vádlott és a védője az eljárásban – bizonyos észszerű kivételekkel – azonos jogokat élvezzenek, azonos feltételek mellett, azonos lehetőségek keretei között, azonos perbeli eszközök igénybevételével fejthessék ki álláspontjukat.[18] Az elv összefüggésben áll az eljárási feladatok megoszlásának lakonikus szabályával, miszerint a büntetőeljárásban a vád, a védelem és az ítélkezés egymástól elkülönül. E szabály az egész eljárás egyik legfontosabb jellemzője, jelentőségét mi sem mutatja jobban, mint hogy a törvény 1. §-ában olvasható. E rendelkezésből is egyértelműen felismerhető az eljárás három fő pólusa, a három meghatározó eljárási szerep.
A három pólus kapcsolatrendszeréből a törvény 2. §-a rajzolja meg a vád és az ítélkezés viszonyának alapvonásait, az úgynevezett vádelvet. A vád és ítélkezés viszonyával a Legfelsőbb Bíróság (ma: Kúria) is behatóan foglalkozott az 1/2007. BK véleményben. A legfelsőbb bírói szerv is az eljárási feladatok megoszlásának elvével hozza összefüggésbe azt a kettős követelményt, miszerint egyfelől az ügyész bizonyítási indítványai a bíróságot nem köthetik, mert ezzel az ügyész közvetett módon bírósági funkciót gyakorolna, másfelől a bíróság nem hívhatja fel az ügyészt a vádat alátámasztó bizonyítékok beszerzésének indítványozására, mert ezzel vádlói funkciót gyakorolna.[19] A vád és ítélkezés viszonya (elkülönülése) azonban nem akadálya annak, hogy a bíróság hivatalból folytasson le bizonyítást – akár a vádlott terhére is.[20]
E követelmény a vád és a védelem között elvárt fegyveregyenlőséggel is összefügg annyiban, hogy a vádhoz hasonlóan a védelem bizonyítási indítványai sem kötik a bíróságot, ugyanakkor a vádlott javára is helye van a hivatalbóli bizonyításnak. A két oldal indítványaira egyaránt vonatkoznak a törvény azon rendelkezései, miszerint az ítélet és az ügydöntő végzés indokolása tartalmazza az indítványok elutasításának indokolását, illetőleg a bizonyítási indítvány elutasításának indokait az ügydöntő határozatban kell kifejteni.[21]
A védelem és az ítélkezés, illetve a védelem és a vád viszonyát a vádelvhez hasonló, egyetlen konkrét törvényi rendelkezés nem foglalja össze. E két viszony főbb elemei egyrészt a Be. alapvető rendelkezései között található további alapelvekben, másrészt a törvény egyéb, az eljárásra vonatkozó konkrét rendelkezéseinek összevetésében lelhetők fel. Az alapvető rendelkezések közül kiemelhető – a tisztességes, pártatlan és nyilvános eljárás követelményét és a bűnösség kérdésében való döntés kizárólagos jogosultságát is magában foglaló[22] – bírósági eljáráshoz való jog, a jogorvoslathoz való jog, a védelem joga, az ártatlanság vélelme, a bizonyítási teher és az önvádra kötelezés tilalma, valamint az officialitás (és legalitás[23]) elve.[24] Ezek az elvek egyébiránt nagyobb részben lefedik az Angyal Pál által is felsorolt, az igazságszolgáltatás és a terhelt érdekellentétének kompromisszumos feloldását szolgáló eszközöket.[25] A Be. további rendelkezései közül feltétlenül meg kell említeni a terhelt és a védő jogait és kötelezettségeit, illetőleg a bíróság, az ügyész és a nyomozó hatóság feladatát, valamint eljárási cselekményeik általános szabályait.[26] E rendelkezések összessége alapján foglalja össze a jogelmélet a vád és a védelem perbeli eszközeinek és lehetőségeinek, az ügy megismerésével, illetve előbbre vitelével kapcsolatos jogainak viszonyát a fegyveregyenlőség elvében.[27]
Fegyveregyenlőség a (köz)vád és védelem viszonylatában
A vád és a védelem viszonylatában értelmezett fegyveregyenlőséget az alábbiakban a közvádra konkretizálva vizsgálom azzal, hogy a magánvád különös szabályaira a sértett és a terhelt viszonyának elemzésénél térek ki. A közvád és a védelem kapcsolatának vizsgálata során kiemelendő a Be. nyomozásra vonatkozó alapvető rendelkezése, miszerint a nyomozás során fel kell deríteni a bűncselekményt, az elkövető személyét, fel kell kutatni és biztosítani kell a bizonyítási eszközöket; a tényállást oly mértékben kell felderíteni, hogy a vádló dönthessen arról, vádat emel-e.[28] Ezzel a törvény meghatározza a nyomozás és a vád viszonyát; a nyomozás a vádemelés kérdésében történő döntést megalapozó eljárás. Erre az összefüggésre tekintettel a vád és védelem viszonya, a fegyveregyenlőség kérdése nem csupán a vádszakban és a bírósági szakban vizsgálandó, hanem a nyomozás tekintetében is.
A Be. rendelkezéseinek vizsgálata során felteendő két legfontosabb kérdés az, vajon a jogszabály valóban fegyvereket ad-e a vád és a védelem kezébe; illetve az, hogy ezek a fegyverek mennyiben tekinthetők egyenlőnek.
Fegyveregyenlőség az alapvető rendelkezések tükrében
Az eljárási feladatok megoszlásának elve alapján a büntetőeljárásban a vád, a védelem és az ítélkezés elkülönül. A vád és a védelem viszonyában azonban fontos már itt megjegyezni, hogy a közvádlóként fellépő ügyész a terheltet mentő és a büntetőjogi felelősségét enyhítő körülményeket is köteles az eljárás minden szakaszában figyelembe venni.[29]Ez a rendelkezés alapvető jelentőségű az ügyész eljárási pozícióját tekintve, egyértelművé teszi ugyanis, hogy az ügyész nem mindig és feltétlenül a terhelt hátrányára lép fel (dönt, tesz indítványt, fellebbez), hanem az igazság és a törvényesség érdekében. Érdemes kiemelni, hogy ezt a kötelezettséget a törvény a pótmagánvádló és a magánvádló esetében nem írja elő, azok sértetti pozíciójára és közhatalmi funkciójuk hiányára figyelemmel ez nem is volna elvárható.
Az eljárási feladatok megoszlásának a vád és védelem viszonylatában mindkét oldal számára fontos, garanciális jellegű eleme a másik oldalnak az ítélkezéstől való elkülönülése. A vád és a védelem – az 1/2007. BK vélemény előbb idézett rendelkezéseire is figyelemmel – az ítélkezéstől való elkülönülésükben egyenlők.
A bíróság eljárásához és a jogorvoslathoz való jognak a fegyveregyenlőség szempontjából az a szegmense emelhető ki, miszerint a büntetőeljárási törvény rendelkezései biztosítják, hogy az eljárás főkérdésében – a bűnösség tárgyában – és a terhelt személyi szabadságát leginkább érintő kérdésekben (egyes kényszerintézkedések, elmeállapot megfigyelése) a bíróság jogosult dönteni. A bíróság eljárásához pedig az Alaptörvény és az Emberi Jogok Európai Egyezménye (EJEE) korábban hivatkozott rendelkezései elválaszthatatlanul kapcsolják a törvényesség, függetlenség, pártatlanság és – szűk körű kivételekkel – a nyilvánosság követelményét.
A bíróság kizárólagos döntési jogköre alól látszólag kivételt képez a vádszakban az ügyésznek az a lehetősége, hogy a nyomozás megszüntetése mellett megrovás intézkedést alkalmazhat, illetve a vádemelést elhalaszthatja vagy eredményes közvetítői eljárás után a nyomozást megszüntetheti – e döntések ugyanis magukban foglalják a bűncselekmény elkövetésének, így a bűnösségnek megállapítását is. E rendelkezésekkel szemben azonban a terhelt jogorvoslattal élhet, amelynek következménye – büntethetőségi akadály hiányában – az lesz, hogy az ügyész vádat emel, végső soron tehát az ügy a bíróság elé kerül. A személyi szabadságot érintő kényszerintézkedések tárgyában pedig az ügyész a vádemelésig ugyan hozhat bizonyos döntéseket, ezek azonban – az őrizet elrendelését kivéve – csak a terheltre kedvező irányúak lehetnek (például a kényszerintézkedés megszüntetése).
A bizonyítási teher (bizonyítási kötelezettség) szabályának az in dubio pro reo elvével kiegészített alapelve, az ártatlanság vélelme, az önvádra kötelezés tilalma és a védelem joga összességükben, alapelvi szinten, de a konkrét eszközök megjelölése nélkül rögzítik, hogy az eljárás során a vádlónak kell kétséget kizáróan bizonyítania a tényállásszerűséget és a terhelt bűnösségét is, míg a terheltre e szabályok semmilyen kötelezettséget nem rónak. A terhelt nem csupán az önmagára terhelő bizonyíték szolgáltatására, de ártatlanságának bizonyítására sem kötelezhető. A bizonyítási kötelezettség átfordulása pedig a büntetőeljárásban csak igen szűk körben jelentkezhet.[30] A védelem joga esetében további garanciális szabály az, hogy a vád oldalának (beleértve a nyomozati szakban a nyomozó hatóságot is) a Be. rendelkezései szerint aktívan elő kell segítenie, biztosítania kell e jog érvényesülését, és a védelem jogát korlátozni csak a törvényben meghatározottak szerint lehet.[31]
A terhelt törvényes védekezését segíti elő a határozat, intézkedés vagy hatósági mulasztás ellen irányuló, gyakran azok megtámadásaként felfogott jogorvoslati jog is, amely valójában nem támadást, hanem a határozatban, intézkedésben vagy mulasztásban jelentkező jog- vagy érdeksérelem elleni védekezés eszközét takarja. A jogorvoslati jog érvényesítéséből ugyanis a megtámadott határozatot hozó, intézkedést foganatosító vagy mulasztó hatóságnak az adott büntetőeljárásban nem valamilyen közvetlen hátránya, sérelme, hanem a jogszerűtlenség kiküszöbölésének kötelezettsége, esetleg más bizonyíték beszerzésének szükségessége származhat. Minden más olyan aktus, amely valóban a védelem oldaláról származó támadásként lenne felfogható – például a hatóság jogsértése miatti büntető-, szabálysértési vagy fegyelmi eljárás kezdeményezése –, ha hatással is lehet az alapügy (büntetőügy) folyására és kimenetelére, kívül esik az alapügy eljárásán, ezért a büntetőeljáráson belüli fegyveregyenlőség szempontjából figyelmen kívül marad.
A bemutatott alapelveknek a fegyveregyenlőséghez való viszonya úgy foglalható össze, hogy e szabályok nem jelölnek meg konkrét eljárásjogi fegyvereket, és nem írják le azok alkalmazásának módját. A vád és védelem viszonyát alapelvi szinten körülíró törvényi rendelkezésekben valójában a védelem kezébe adott pajzsokat, valamint a vád és a védelem arcvonalai közé felhúzott falakat, őrtornyokat látok, amelyek a törvényes vádlói (támadó) és védelmi (védekező) tevékenység alapvető kereteit szabják meg.
Ezzel szemben egy egészen új, az alapelvekkel részletesen foglalkozó doktori értekezés a fegyveregyenlőség és a további alapelvek viszonyát abban a megállapításban foglalja össze, hogy az alapelvek olyan garanciális jogok, amelyek a terhelti oldal fegyveregyenlőségét hivatottak biztosítani.[32] Egy másik, a tisztességes eljárás alapelvét vizsgáló tanulmány lényegében valamennyi alapelvet a tisztességes eljárás „jogcsokra” alá látszik rendelni, az általa kiemelt legfontosabb elveknek a tisztességes eljáráshoz való viszonyát vizsgálva azonban éppen a fegyveregyenlőséget nem vizsgálja önállóan – igaz, arra sem utal, hogy lemondana erről az elvről.[33]
Fegyveregyenlőség az eljárási szerepek tükrében
Az eljárási szerepeket meghatározó alapvető büntetőeljárási szabályok köréből a vád és védelem viszonya, a fegyveregyenlőség kapcsán egyfelől az ügyészre és a nyomozó hatóságra vonatkozó általános szabályok, másfelől a terheltre és a védőre vonatkozó rendelkezések emelhetők ki. Ezek a szabályok – mint a Be. statikus része – a jogszabály szerkezetében és jellegükben, rendelkezéseik konkrétságában is az alapelvek és az eljárás menetét szabályozó dinamikus rész között helyezkednek el.
A törvény szerint az ügyész a közvádló; a vádemelés feltételeinek megállapítása végett nyomozást végeztet vagy nyomoz, a nyomozó hatóság által folytatott nyomozás vagy elvégzett nyomozási cselekmény felett felügyeletet gyakorol, a nyomozást magához vonhatja, illetve vádat emel és a bíróság előtt a vádat képviseli, azzal rendelkezik, a bírósági eljárásban iratmegtekintési és indítványtételi joga van. A nyomozó hatóság feladatát a törvény lakonikusan jelöli meg, a nyomozó hatóság – az ügyész rendelkezése alapján vagy önállóan – nyomoz. A Be. számos rendelkezéséből (kényszerintézkedések, bizonyítási eljárások, a feljelentés elutasításának, a nyomozás felfüggesztésének és megszüntetésének rendszere stb.) kitűnik, hogy a jogalkotó a nyomozás főszereplőjének az ügyészt tekinti, a nyomozó hatóság számos jogosultságának rögzítésénél az ügyészre szabott rendelkezésre utal vissza. A vádemelésig akkor is az ügyész az ügy ura, ha a nyomozó hatóság önállóan nyomoz.
A terhelt jogosult a vele szemben folytatott eljárás (gyanúsítás, vád) tárgyát, továbbá eljárási jogait és kötelezettségeit megismerni, törvényi kivételekkel az eljárási cselekményeken jelen lenni és az eljárás iratait megismerni, a védekezésre felkészülni és a védekezés (törvényes) eszközeit igénybe venni, indítványokat, észrevételeket tenni, jogorvoslattal élni, a fogva tartott terhelt jogosult meghatározott személyekkel kapcsolatot tartani. A terhelt kötelezettségeként a Be. 43. § (5) bekezdése a lakó- vagy tartózkodási helye megváltozása bejelentésének kötelezettségét írja elő.
A terhelt érdekében eljáró védő egyfelől külön is gyakorolhatja a terhelt jogait – kivéve az értelemszerűen csak személyesen gyakorolható terhelti jogokat –, továbbá az ügyben tájékozódhat, törvényes módon adatokat szerezhet be és gyűjthet. A védő kötelezettségei (terhelttel való kapcsolatfelvétel, terhelt tájékoztatása, védekezés eszközeinek felhasználása, terheltet mentő vagy felelősségét enyhítő tények felderítésének szorgalmazása, kötelező esetekben megjelenés vagy helyettesítés) a terhelt érdekében a védekezés törvényes eszközeinek maradéktalan felhasználásában foglalhatók össze.
Az előbbi – még mindig meglehetősen általános – szabályok összevetéséből a fegyveregyenlőségre nézve az alábbi következtetések vonhatók le. Az ügyész és a nyomozó hatóság (a vád oldala), illetve a terhelt és a védő (a védelem oldala) is rendelkezik az ügy megismerésére és előbbre vitelére vonatkozó jogosítványokkal. A vád oldalán ehhez hatósági eszközök, végső soron kényszerintézkedések is rendelkezésre állnak, amelyek irányulhatnak a terhelt ellen, de más személy (sértett, tanú, szakértő, egyéb érdekelt) ellen is, míg a védelem oldalán a hatósági eszközök hiányoznak.
Bár szabályai nem a Be.-ben találhatók, az ügyész és a nyomozó hatóság, illetve a védő eljárásától nem választható el az azokhoz kapcsolódó büntetőjogi védelem. A Btk.-ban minőségi különbség jelenik meg, miszerint az ügyész és a nyomozó hatóság tagja eljárása során hivatalos személyként lép fel, ellenben a védő nem hivatalos-, hanem közfeladatot ellátó személy.[34] Időről időre megjelennek ugyan a közvédői hatóság felállítását támogató elméletek, amelyek szerint a bűnügyi védelmet mint „az anyagi igazság kihirdetésére szolgáló közfunkciót” hatósági személyek láthatnák el,[35] azonban a független és szabad védői tevékenységnek a jelenlegi modell jobban megfelel. A készülőben lévő új büntetőeljárási törvény esetleges olyan megoldása, miszerint védő kirendelése esetén az eljáró védő kijelölése a területileg illetékes ügyvédi kamara feladata lenne,[36] nem jelenti ilyen közvédői hatóság megjelenését. Aligha vitatható, hogy eljárása során a hivatalos személy is közfeladatot lát el, a hivatali minősége azonban (a hatósági kényszer lehetősége folytán) kiemeli a közfeladatot hivatalos minőség nélkül ellátó személyek köréből; ebből annak is következnie kell, hogy az egyforma büntetési tétel ellenére is a hivatalos személy, illetve a közfeladatot ellátó személy sérelmére elkövetett bűncselekmények közül – ha azok csak a sértett minőségében különböznek – az előbbi a súlyosabb. Ez olvasható ki a két bűncselekmény alaki halmazatának feloldására irányadó szabályból is.[37]
Fegyveregyenlőség a Be. dinamikus részében
A nyomozás és a bírósági (alapvetően kontradiktórius) eljárás jellegzetességeire és a közvádló ügyésznek a két eljárási szakban betöltött eltérő szerepére figyelemmel indokolt a (köz)vádló és a védelem fegyveregyenlőségének kérdését is a két eljárási szak szerint elkülönítve vizsgálni.
Fegyveregyenlőség a bírósági eljáráson kívül
Az ügyész eljárási szerepéből is következik, hogy a nyomozati- és vádszakban ő rendelkezik az üggyel, ennek körében nyomozási cselekményeket végez vagy végeztet. A fegyveregyenlőség körében ebben az eljárási szakban az ügyész cselekményeivel, jogosítványaival egy tekintet alá vonhatók – a rendelkezése alapján – a nyomozó hatóság által végzett cselekmények is. Az ügyész, illetve a nyomozó hatóság (a vád oldala) eljárási cselekményeket végez, bizonyítási eljárásokat folytat le, kényszerintézkedést rendelhet el, illetve – szükség esetén kényszer alkalmazásával is – fenntartja az eljárás rendjét, továbbá az ügyész egyes kényszerintézkedések bíró általi elrendelését kizárólagosan indítványozhatja.
A vád oldala hatósági jogkörben jár el. Törvényben szabályozott cselekményei egyfelől a törvényi keretek közé szorítottak, ugyanakkor közhatalom-gyakorlásnak minősülnek, hozzájuk állami-hatósági kényszer kapcsolódik. Az ügyész és a nyomozó hatóság cselekményeinek kényszer-jellege nem csak a terhelt (illetve a terhelti státuszba még nem került elkövető) ellen irányulhat, de legnagyobb mértékben vele szemben érvényesül. E kényszer legsúlyosabb formái a kényszerintézkedések és a kényszerítő eszközök alkalmazása, valamint a titkos adatszerzés (illetve a büntetőeljárás megindítását megelőzően a bűnüldözési célú titkos információgyűjtés).
Az eljárás menetét ebben az eljárási szakban a vád oldala határozza meg, az ő oldalán áll a nyomozástaktika előnyeinek kiaknázása. Ugyancsak fontos „fegyver” a vád oldalán a gyanúsítás közlése, vagyis az elkövetéssel megalapozottan gyanúsítható személy terhelti státuszba, eljárás alá vonása, amivel megnyílik például – az őrizeten túl – a személyi szabadságot korlátozó kényszerintézkedések indítványozásának lehetősége. Ugyanakkor a terhelt is ettől az időponttól tudja teljes mértékben kiaknázni a törvény által a védelem joga keretében biztosított lehetőségeit. Eddig a pontig a vád oldaláról a törvényesség és a tisztességes eljárás követelményei nyújtanak számára védelmet, megelőzve például azt, hogy a vád oldala nyomozástaktikai okból, a törvényes védekezés akadályozása érdekében késlekedjen a gyanúsítotti kihallgatással az in personam megalapozott gyanú kialakulása után.
A vád oldalát erősíti az is, hogy az eljárása során mindenkit – szűkebb körben még a terheltet is – bizonyos fokú együttműködésre kényszerítheti, illetve kényszerintézkedések alkalmazásával korlátozhatja a terheltnek az eljárás lefolytatását akadályozó vagy eredményességét veszélyeztető magatartását.
Ezzel szemben a terhelti oldal helyzete a következőképpen alakul. Mivel a bűncselekményt – gyakran előzetes kigondolás, rövidebb-hosszabb tervezés után – ez az oldal követi el, jellemzően előbb szerez arról tudomást, mint a hatóság. Ezt ugyan nem nevezném a vád oldalával szembeni fegyvernek, de mindenképpen helyzeti előnyt jelent a védelem oldalának.
Az elkövető a bűncselekmény hatóság általi észlelése, a büntetőeljárás megindítása vagy az azt megelőző esetleges titkos információgyűjtés megkezdése előtt, sőt, akár a bűncselekmény befejezése előtt is megkezdheti a saját védelmét szolgáló intézkedéseket, a nyomokat eltüntetheti, elmenekülhet, elrejtőzhet. Már a büntetőeljárás megindítása és a gyanúsítás közlése előtt is igaz, ami lényegében a terhelt büntetőeljárási pozícióját jellemzi: védekezésének törvényes határát az újabb bűncselekmény elkövetése jelenti. A hatóság előli meneküléséhez mindaddig mások segítségét is igénybe veheti, amíg ezzel tettesként, közvetett tettesként vagy felbujtóként bűncselekményt nem követ el.
Ugyancsak fontos, talán legjellegzetesebb joga a terheltnek, hogy gyanúsítotti kihallgatása során és egyéb nyilatkozataiban a vallomástételt és a válaszadást megtagadhatja. E hallgatást Bárd Károly szerint akár a védekezés megengedett módjaként, akár a védekezésről való lemondásként értelmezhetjük;[38] támadásról, fegyverről azonban nem beszél. Fontos kiemelni azt is, hogy a terheltet – a hamis vád kivételével – igazmondási kötelezettség sem terheli, e keretek között akár hazudhat is a hatóságnak. Ahogy Belovics Ervin fogalmaz, a hazugság joga a védekezés egyik pillére.[39] E hazugság korlátjaként pedig értelemszerűen ő is a hamis vádat – vagyis a más ellen irányuló jogtalan támadást – említi.
A fizikai elrejtőzés valódi korlátja a fogolyszökés bűncselekményének elkövetése, ez azonban akkor jöhet szóba, ha a terhelt már a hatóság őrizetében van, illetve kényszerintézkedés hatálya alatt áll.[40] Ezenkívül szabadon „menekülhet”, legfeljebb azzal kell számolnia, hogy megtalálása, illetve elfogása esetén előzetes letartóztatásának egyik különös törvényi feltétele megállapítható lesz.
Arról is szó volt már, hogy a terhelt jogorvoslati joga – bár valamilyen határozatot vagy intézkedést sérelmez – valójában nem a hatóság elleni fegyver, hanem a hatóság törvénysértésével szembeni védekezés eszköze, egyfajta pajzs. Ugyanez mondható el az elfogulatlan hatósági fellépés megakadályozására szolgáló kizárási indítványról is.
Ebben az eljárási szakban a védelem indítványozási, észrevételezési, jogorvoslati jogaival párhuzamosan nem találhatók meg, értelmezhetetlenek lennének ezek a jogok a vád oldalán, mivel éppen a vád oldalának hatóságai folytatják, alakítják az eljárást, a védelmi indítványoknak, észrevételeknek, jogorvoslatnak ők a címzettjei.
Összefoglalva az előbbieket, a büntetőeljárás bíróságon kívüli szakaszában a vád oldalát a törvényi keretek közé szorított, legális és legitim kényszer jellemzi, amely végső soron az elkövető (a védelem) oldalával szembeni fegyvernek tekinthető. Ezzel szemben a védelem oldalán nem a vád oldalának hatóságai elleni fegyvereket, hanem a védekezést szolgáló garanciákat, mentességeket, pajzsokat találunk, amelyek mellé nem járul legális és legitim kényszer, és amelyeknek végső határa az újabb bűncselekmény elkövetése.
Fegyveregyenlőség a bíróság előtt
Az eljárási pozíciók, a vád és a védelem viszonya tekintetében a bíróság alapvetően kontradiktórius eljárása lényegesen eltér a nyomozati- és vádszaktól. Itt már nem a vád oldala folytatja az eljárást a terhelttel szemben, hanem a független és pártatlan bíróság dönt a vádról. Megjegyzendő, hogy a fegyveregyenlőség tekintetében a bírói szakhoz hasonló a nyomozási bíró ülése is, amely a Kúria irányadó határozatában leírtak szerint ugyancsak kontradiktórius jellegű eljárás.[41] Különbözik ugyanakkor a büntetőbíróság (és a nyomozási bíró) eljárása a polgári perektől is.
A bíróság előtt a vád és a védelem egyenlő feltételekkel élhet az indítványozás és az észrevételezés jogával, továbbá egyenlők a jogaik a felszólalások során, beleértve a perbeszédet is. A vádlott oldalára írható jogintézmény – mint a favor defensionis egyik esete[42] – az utolsó joga, ez azonban már nem a bizonyítás eszköze és nem megismételt párbeszéd, a gyakorlatban igen gyakran a bűncselekmény megbánásának kinyilvánítására korlátozódik. A kérdezés joga is döntően egyenlő azzal a kivétellel, hogy a vád képviselője kérdezhet a vádlottól (aki persze megtagadhatja a válaszadást), a vádlott azonban a vádat képviselő ügyészhez kérdést nem intézhet.
A két oldal jelenléti joga és kötelezettsége is tulajdonképpen teljes. Az ügyész és a vádlott a tanácsülés kivételével mindig jelen lehet, ez alól kivételt a vádlott esetében csak igen szűk körben határoz meg a törvény (például a tárgyaláson elkövetett súlyos vádlotti rendbontás, illetve a nyomozási bíró ülésén elvégzendő egyes bizonyítási cselekmények esetén[43]). Továbbá az ügyész jelenléte a tárgyaláson mindig kötelező, a vádlotté pedig főszabályként kötelező, míg a kivételek döntően éppen a vádlotti akaratra vezethetők vissza (például ha a szabályszerűen idézett vádlott bejelenti, hogy nem kíván megjelenni a tárgyaláson[44]). Ezekben áll a vád és a védelem (korlátozott) ügyfélazonossága.
Ugyanakkor a büntetőeljárásban a vád és a védelem eljárási pozíciói teljesen kötöttek, az ügyész vádol, támad, a védelem védekezik. Bár az ügy ura ebben az eljárási szakban a bíró, eljárásának és érdemi döntésének alapvető keretét a vádhoz kötöttség elve és a vádkimerítés kötelezettsége adja. A váddal pedig az ügyész rendelkezik. A bírósági tárgyalás kontradiktórius, a vádló a vádat és annak bizonyítékait kommunikálja a bíró felé, a védelem a váddal szembeni (mentő, illetve enyhítő) érveket, kifogásokat, bizonyítékokat ad elő. Ennek ellenére az eljárás továbbra sem a vádló és a védelem, az ügyész és a vádlott között, hanem a vádlott ellen folyik.
A vádlottra vonatkozó szabályok azonban akár szigorúbban – a vádlottra nézve hátrányosabban – is alakulhatnának. Belovics Ervin szerint például a terhelti vallomásmegtagadás joga a bírói szakban szűkíthető lenne oly módon, hogy amennyiben a vádlott nem választja a teljes hallgatást, akkor ne tagadhassa meg a kérdésekre történő válaszadást sem – ezzel például kivédhető lenne az a nem ritka helyzet, amikor a terhelt a vádemelést megelőzően megtagadja a vallomástételt, majd a bíróság előtt az általa megismert kész nyomozati iratok – és a vád – ismeretében gondosan kidolgozza, leírja vallomását, amelyet a bíróságon felolvas, majd úgy nyilatkozik, hogy a továbbiakban kérdésekre nem válaszol; amely magatartásával jelentősen megnehezíti a védekezésének ellenőrzését vagy cáfolatát.[45]
A fentiekre tekintettel úgy vélem, a vád és a védelem korlátozott ügyfélazonossága jóval szűkebb annál, semmint hogy a vád és a védelem valódi fegyveregyenlőségének tekinthetnénk azt.
A fegyveregyenlőség további aspektusai a büntetőeljárásban
A vád és védelem viszonyán kívül a fegyveregyenlőség vizsgálható a büntetőeljárásban megjelenő egyéb érdekkonfliktusok mentén is, ahol egymással ellentétes érdekeltségű eljárási szereplőket, ellentétes pozíciókat találunk. Ilyen kapcsolat állhat fenn a terhelti oldal (védelem) és a feljelentő, továbbá a terhelt és a sértetti eljárási pozíciók (sértett, magánfél, pótmagánvádló, magánvádló) között. Értelemszerűen léteznek azonban olyan érdekellentétek is, amelyeknél a fegyveregyenlőség vizsgálata szükségtelen – ilyen lehet például a mentő tanú és a terhelő tanú, a terhelt és a terhelő tanú, illetve a sértett és a mentő tanú viszonya.
A Be. 51. § (1) bekezdése szerint sértett az, akinek a jogát vagy a jogos érdekét a bűncselekmény sértette vagy veszélyeztette. A bűncselekmény elkövetője a cselekményét materiális értelemben nem feltétlenül a saját, vagy kizárólag saját érdekében követi el, a büntetőeljárásban azonban – mivel az ő cselekményét bírálják el – érdeke a cselekménye által hátrányosan érintett sértettel eljárásjogi szempontból, az eljárás kimenetelét tekintve nyilvánvalóan ellentétes. Ez azonban nem jelenti azt, hogy érdekeik az eljárás minden aspektusát tekintve ellentétesek lennének, egyaránt érdekük lehet például az eljárás mielőbbi befejezése.
A sértett a büntetőeljárásnak nem szükségszerű résztvevője, mivel egyes bűncselekmények esetében nem valamely – természetes vagy jogi – személy szenved elsődlegesen sérelmet, hanem valamely absztrakt társadalmi érték, például a közbiztonság vagy a közbizalom. Amennyiben a bűncselekménynek van sértettje, a sértett eljárásjogi helyzete, így a terhelthez mérhető eljárásjogi viszonya attól függ, hogy pontosan milyen sértetti minőségben lép fel. Ezek között pedig – és alapvetően ez indokolja a sértettre vonatkozó kitekintést – megtalálhatók a sértetti vádképviselet alakzatai is.
A terhelt és a feljelentő viszonya
A sértetti pozícióktól elkülönülten vizsgálandó a feljelentő eljárásjogi helyzete, mivel a két kategória nem feltétlenül fedi egymást. Bűncselekmény miatt feljelentést bárki tehet, feljelentési kötelezettség pedig a hivatalos személyt, a hatóság tagját és – külön törvény rendelkezése alapján – a köztestületet terheli, ezektől különböző büntethető természetes személyt pedig akkor, ha a Btk. Különös Része a feljelentés elmulasztását bűncselekménynek nyilvánítja.
A feljelentő „hatalma” és az elkövetővel szembeni fegyvere abban áll, hogy maga dönti el, tesz-e feljelentést, amely alapján a büntetőeljárás megindulhat. Ezt a „hatalmat” azonban tompítja, hogy bárki más is tehet feljelentést, továbbá a büntetőeljárás megindulhat akkor is, ha a bűncselekményt a nyomozó hatóság tagja hivatali hatáskörében észleli vagy a bűncselekményről a hatóság más módon tudomást szerez. A feljelentő továbbá nem feltétlenül általa ismert elkövetővel szemben lép fel, a feljelentést ismeretlen elkövetővel szemben is megteheti. Ugyancsak közömbös a feljelentés motivációja.
A feljelentőnek, ha nem sértettje a bűncselekménynek, illetve maga nem központi államigazgatási szerv, további fegyvere a terhelttel szemben nincs. A sértett, illetve központi államigazgatási szerv feljelentő feljelentés elutasítása esetén e határozat elleni panasszal szorgalmazhatja a nyomozás elrendelését, ami – motivációjától függetlenül – nyilvánvalóan az ismert vagy ismeretlen elkövető ellen is irányul.
A sértett feljelentőre a feljelentés megtételét követően a sértettre (sértett tanúra) vonatkozó szabályok érvényesek, sértetti minősége elnyeli a feljelentői minőségét. Ha a nyomozást elrendelik és a bűncselekménynek van – a feljelentőtől különböző – sértettje, akkor a feljelentő az eljárásban legfeljebb tanúvá válik, a terhelttel szemben pedig – a nyomozó hatóságon és az ügyészen kívül – a sértett állhat az eljárásban, az alább kifejtésre kerülő formákban.
A terhelt és a sértett (tanú) viszonya
A sértett, amennyiben nem ő képviseli a vádat és nem lép fel magánfélként, mint tanú vesz részt a büntetőeljárásban. Jogállását ekkor a tanúra vonatkozó szabályok határozzák meg, kiegészülve a sértett ügymegismerési és ügyelőbbreviteli jogaival.[46] A sértett ilyenkor az eljárás közreműködője, akit – szemben a terhelttel – a hamis vád tilalmán kívül is igazmondási kötelezettség terhel, és aki jogi képviselőt vehet igénybe, indítványtételi és korlátozott jogorvoslati jogosultsága gyakorlásával szorgalmazhatja egyes eljárási cselekmények elvégzését, illetve az eljárás folytatását. Önmaga azonban a terhelttel szemben eljárási cselekményt nem végezhet, és nem élhet bizonyos, közvetlenül a terhelt ellen irányuló indítványokkal, amelyekre a törvény kizárólag az ügyészt jogosítja fel – ilyen például a nyomozási bíró egyes eljárásainak indítványozása. A Be. 324. § (1) bekezdéséből következően továbbá a sértett tanú – aki tehát nem magánvádló, pótmagánvádló vagy magánfél – nem fellebbezhet az ítélet ellen (a felmentő ítélet ellen sem!).
A korábban érintett közvetítői eljárás vonatkozásában említhető a sértett további „fegyvere” a terhelttel szemben, nevezetesen az, hogy ha a közvetítői eljáráshoz adott hozzájárulását visszavonja, a terhelttel szemben a büntetőeljárást folytatni kell. Ez a következmény a terheltre nyilvánvalóan hátrányos, és nem mond ellent a törvényi követelménynek sem, miszerint a közvetítői eljárás eredménye nem értékelhető a terhelt terhére[47] – itt ugyanis valójában nem a közvetítői eljárás eredményének értékeléséről van szó.
A terhelt és a magánfél viszonya
A büntetőeljárásban polgári jogi igényét érvényesítő magánfelet a büntetőjogi főkérdés tekintetében a sértett (tanú) jogai illetik meg, a terhelthez való viszonyát is alapvetően ez határozza meg. Speciális többletet a büntetőeljárásban elbírálandó polgári jogi – lényegében kártérítési – jogviszony jelent.
Míg azonban a polgári eljárás felei – így a kártérítési per felperese és alperese – között a fegyveregyenlőség a privátautonómia jogának alapján érvényesül,[48] addig a büntetőeljárásban a polgári jogi igény érvényesítésére a Be. 54. § (7) bekezdése a polgári peres eljárások általános szabályaitól eltérő három fontos rendelkezést tartalmaz. A terhelt a magánféllel szemben egyrészt követelést nem érvényesíthet, másrészt nem élhet beszámítási kifogással. Harmadrészt, a bíróság a terhelt és a magánfél között létrejött egyezséget nem hagyhatja jóvá. Ugyancsak a magánfél (sértett) előnye, hogy ő választja meg az igénye érvényesítésének fórumát, igaz, a polgári jogi igény egyéb törvényes útra utasítása miatt ő sem élhet fellebbezéssel.
Mindezek alapján úgy tűnik, a magánfél és a terhelt közötti erőegyensúly a polgári jogi igény tekintetében előbbi irányába mutat eltolódást. A terhelt számára ezért kedvezőbb lehet a polgári jogi igény egyéb törvényes útra utasításának szorgalmazása. Ennek azonban némiképp akadályát képezi a Be. 335. § (1) és (2) bekezdéseiben rögzített törekvés, miszerint a polgári jogi igényt a bíróság az ítéletben lehetőleg érdemben bírálja el, illetőleg ha a bíróság az ítéletben megállapítja a bűncselekménnyel okozott kár, vagyoni hátrány, adóbevétel-csökkenés, vámbevétel-csökkenés összegét, illetve a bűncselekmény elkövetési értékét, ezen összeg mértékéig az előterjesztett polgári jogi igényt – főszabályként – érdemben el kell bírálnia. Ezzel összefüggésben azonban Szabó Krisztián a már hivatkozott művében arra hívja fel a figyelmet – és ez a terheltre nézve lehet kedvező –, hogy az érdemi elbírálási kötelezettség elvileg nem zárja ki a polgári jogi igény esetén a kártérítés összege mérséklésének, illetve a károsult (sértett) kárenyhítési kötelezettségének elmulasztása következményeinek alkalmazását.[49]
A terhelt és a pótmagánvádló viszonya
A pótmagánvádlóként fellépő sértett a vádat képviseli a bíróság előtt, e vonatkozásban a fegyveregyenlőség tekintetében a terhelthez való viszonya hasonló, mint a közvádló ügyésznek az eljárás bírói szakában. A pótmagánvádló helyzete azonban annyiban gyengébb a közvádlóénál, hogy fellépése meghatározott eljárásjogi előzményekhez és szűkebb határidőhöz kötött. A pótmagánvádló eleve olyan ügyben lép fel, amiről a közvádló valamilyen okból már „lemondott”, nem indítványozhatja a vádlott szülői felügyeleti jogának megszüntetését, a zártan kezelt iratokat nem ismerheti meg, nem terjesztheti ki a vádat, és a bűnügyi költség terén személyesen viseli az eredménytelen fellépésének következményeit, perújítást szűkebb körben, csak felmentés esetén, felülvizsgálatot pedig (önállóan) nem kezdeményezhet, továbbá nem léphet fel fiatalkorúval szemben folyó eljárásban.[50]
A terhelt és a magánvádló viszonya
A terhelt és a magánvádló viszonyában a fegyveregyenlőség vizsgálata során a Be. 494. § (2) bekezdése lehet a kiindulópont, miszerint a magánvádlót a sértett jogain kívül a vád képviseletével járó jogok illetik meg. Erre figyelemmel a vádképviselet tekintetében a közvádlónak, egyebekben a sértett tanúnak – illetve polgári jogi igény érvényesítése esetén a magánfélnek – a terhelthez való viszonyáról az előző címek alatt írtak érvényesek a magánvádlóra is.
A magánvádas eljárás mindig magánindítványra üldözendő bűncselekmény miatt folyik, a Be. 497. § (1) bekezdése szerint pedig feljelentésre indul meg. A feljelentő a sértettől különböző személy is lehet, de a magánindítvány révén ilyenkor is a sértett akaratától függ az eljárás megindulása. A közvádlóval szemben a nyomozás során a magánvádlót nem illeti meg az önálló nyomozás vagy nyomozásfelügyelet joga, ebben az eljárási szakban lényegében tanúként vesz részt, rendelkezési joga csupán annyiban van, hogy a feljelentésének visszavonása esetén az eljárást meg kell szüntetni.[51]
A magánvádló vádképviseleti jogának egyik korlátja, hogy az ügyész az eljárás bármely szakaszában átveheti tőle a vádképviseletet, igaz, ezt követően az ügyész a vádat már nem ejtheti, csupán annak képviseletétől állhat el, ami a magánvádló vádképviseleti jogának feléledését eredményezi.[52] Amíg azonban az ügyész jár el, addig a magánvádló értelemszerűen nem ejtheti a vádat, és – véleményem szerint – nem vonhatja vissza a feljelentést (vagyis nem idézheti elő kötelezően az eljárás megszüntetését). A magánvádló fellépését szorítja keretek közé az a szabály is, hogy a személyes meghallgatás vagy a tárgyalás magánvádló általi elmulasztása – ha azt nem menti ki – vádelejtésnek minősül.[53]
A magánvádló továbbá csak felmentés vagy az eljárás megszüntetése esetén terjeszthet elő perújítási indítványt, illetve meghatározott esetekben, a fellépése eredménytelensége esetén a bűnügyi költséget is ő viseli.
A viszonvád
A sértett és a terhelt fegyveregyenlőségének valódi területét látszólag a viszonvád jelenti, ekkor ugyanis a saját cselekményük tekintetében mindketten terhelti jogállásban vannak, a másik fél cselekményének tekintetében pedig a sértetti és a vádképviseleti jogokat gyakorolják.[54] Járulékos viszonvád esetén azonban a viszonvádló helyzete annyiban kiszolgáltatottabb, hogy saját igényének érvényesíthetősége az elsőként fellépő (vele ellenérdekű) magánvádló akaratától függ, aki pedig saját igényéről lemondva (feljelentésének visszavonásával vagy a vád elejtésével) szabadulhat az ellene emelt vagy emelendő vád alól is. Erre tekintettel a sértett és a terhelt között a halmozott eljárási pozíciók azonosságából adódó fegyveregyenlőség tényleges terrénuma az önálló viszonvád esete, ekkor ugyanis mindkét fél teljesen önállóan rendelkezik a maga vádjával – ennek korlátja legfeljebb az ügyész fellépése, a vádképviselet átvétele lehet.
Ez a fegyveregyenlőség azonban tulajdonképpen nem is a sértett magánvádlói pozíciója és a terhelti jogállás között áll fenn. A magánvádló vádképviseleti joga az önálló viszonvádló vádképviseleti jogával egyenlő, mindkettejük saját cselekménye tekintetében; míg a magánvádló terhelti jogai a viszonvádló terhelti jogaival egyenlők, méghozzá egymás cselekményeinek vonatkozásában.
Kiemelve végül a fegyveregyenlőségről tett leglényegibb megállapításokat, elsőként rögzíthető, hogy a vád és védelem viszonyában a fegyveregyenlőség elvét a jogelmélet vezeti le a büntetőeljárás alapvető szabályaiból. Ugyanakkor e törvényi rendelkezésekben valójában a védelmi oldal kezébe adott pajzsokat, a vád és a védelem arcvonalai közé felhúzott falakat, őrtornyokat kell látnunk.
A büntetőeljárás bíróságon kívüli szakaszában a vád oldaláról a törvényi keretek közé szorított, legális és legitim kényszer mint fegyver áll szemben a védelem oldalán található, a védekezést szolgáló garanciákkal, mentességekkel, pajzsokkal, amelyek mellé nem járul legális és legitim kényszer. Erre tekintettel – az egyik oldal vonatkozásában – fegyverekről sem, azok egyenlőségéről pedig végképp nem beszélhetünk.
A bírói szakban a vád és a védelem egyes (indítványozási, észrevételezési, részben a kérdezési, a jogorvoslati) jogosítványai jószerével egyenlőnek tekinthetők, ami egyfajta korlátozott ügyfélegyenlőségként írható le; azonban a teljesen kötött eljárási pozíciók, a váddal rendelkezés, vádhoz kötöttség és vádkimerítés összefüggő rendszere alapján – minthogy az eljárás továbbra sem a vádló és a védelem között, hanem a vádlott ellen folyik – nem beszélhetünk valódi fegyveregyenlőségről.
A közvád és védelem viszonyán kívül a fegyveregyenlőség vizsgálható a büntetőeljárásban megjelenő egyéb érdekkonfliktusok mentén is, ahol egymással ellentétes érdekeltségű eljárási szereplőket, ellentétes pozíciókat találunk. Ez a vizsgálódás azonban végső soron a sértetti vádképviselet kivételesnek mondható alakzataihoz vezet el, amelyek közül is leginkább az önálló viszonvád esetén merülhet fel. Ez a fegyveregyenlőség azonban nem a vád–védelem viszonyában, hanem magánvád és viszonvád, illetve védelem és védelem egyező jogai között állhat fenn.
Mindezeket figyelembe véve úgy vélem, a büntetőeljárásban a vád és védelem viszonylatában egyértelmű fegyverfölény mutatkozik a közvádló oldalán, a terhelt valóban halmozottan hátrányos helyzetben van. Ez azonban – a bűnüldözési, igazságszolgáltatási célokra figyelemmel – helyes és alapvető jellemzője kell legyen a büntetőeljárásnak. Mindez persze nem jelenti azt, hogy a terheltet teljesen ki kellene szolgáltatni a közvádló hatalmának. Az önkényes közhatalom-gyakorlásnak ugyanis egyértelmű korlátot szabnak a Be. konkrét rendelkezéseiben is kidolgozott, de az Alaptörvényben és nemzetközi jogi jogforrásokban is megjelenő egyéb elvek, mint az eljárási szerepek elkülönülése, a törvényesség elve, a tisztességes eljárás követelménye, a védelem joga és a tágabb értelemben vett bizonyítási teher – egyfajta garanciális zárkőként az in dubio pro reo elvével.
Ezekhez az elvekhez és garanciákhoz képest a fegyveregyenlőség – egyébként is látszólagos, bár kétségkívül hangzatos – elve véleményem szerint nem hordoz olyan valós többlettartalmat, ami ne lenne biztosítható és biztosított a felsorolt további alapelvek jogalkotói és jogalkalmazói érvényre juttatásával. Ezek alapján nem mondhatjuk, hogy a fegyveregyenlőség elhagyása jellegében változtatná meg a büntetőeljárást.
Ennek konzekvenciáit pedig kellő bátorsággal – akár a várhatóan hatályba lépő új büntetőeljárási törvény elméleti magyarázataiban – a jogelmélet is fontolóra vehetné azzal, hogy ki meri mondani, vád és védelem között – különösen közvád esetén – nincs és nem is várható el fegyveregyenlőség; akkor sem, ha ez a jogtudományi hagyományoktól eltérő megközelítésnek látszik.
A szerző ügyészségi fogalmazó (Fonyódi Járási Ügyészség), abszolvált doktorandusz (PTE ÁJK)
[1] Szabó Krisztián: Kérdőjelek a büntetőeljárási törvény egyes rendelkezései kapcsán. Büntetőjogi Szemle 2014/1. 32.
[2] Bárándy Gergely – Bárándy Aliz: Büntetőjog-politikai paradigmaváltás? A védői jogok csorbításának, s az ügyészi jogok növelésének okairól. In: Gál István László (szerk.): Tanulmányok Tóth Mihály professzor 60. születésnapja tiszteletére (Pécs: Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar 2011) 23–24., uo. 41.
[3] Herke Csongor – Fenyvesi Csaba – Tremmel Flórián: A büntető eljárásjog elmélete (Budapest–Pécs: Dialóg Campus 2012) 47.
[4] Angyal Pál: A magyar büntető eljárás tankönyve I. (Budapest: Athenaeum 1915) 271–272.
[5] Tóth Mihály: Az ügyész, a „tollfosztó” In: Tóth Mihály (szerk.): Büntető eljárásjogi olvasókönyv (Budapest: Osiris 2003) 126.
[6] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 53.
[7] Kengyel Miklós: Magyar polgári eljárásjog (Budapest: Osiris10 2010) 72–73.
[8] Kengyel (7. lj.) 79–82.
[9] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 60.
[10] Fazekas Marianna – Ficzere Lajos: Magyar közigazgatási jog. Általános rész (Budapest: Osiris 72006) 372–373.
[11] Vö. Ákr. 2–6. §
[12] Ivancsics Imre: A közigazgatási hatósági eljárás (Pécs: Pécsi Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi Kar 2009) 44–46.
[13] Kp. 6. §
[14] Vö. Kp. 2. §
[15] Kengyel (7. lj.) 613.
[16] Vbt. 28. §
[17] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 65.
[18] Belovics Ervin – Tóth Mihály: Büntető eljárásjog (Budapest: HVG-ORAC Kiadó, 2013) 48.
[19] 1/2007. BK vélemény III/2. a)–b) bek.
[20] 1/2007. BK vélemény III/2. b)–c) bek.
[21] Be. 258. § (3) bek. f) pont, 260. § (1) bek.
[22] Alaptörvény XVIII. cikk (1) bek., EJEE 6. cikk 1. pont
[23] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 55–57.
[24] Be. 3–8. §
[25] Angyal (4. lj.) 271–272.
[26] Be. 12. §, 28. §, 35. §, 43. §, 46–50. §, 60–62/A. §
[27] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 52–53.
[28] Be. 164. § (2) bek.
[29] Be. 28. § (1) bek.
[30] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 60–61.
[31] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 63–64.
[32] Hajdu Magdolna Éva: Az akkuzatórius és az inkvizitórius büntetőeljárások az Emberi Jogok Európai Egyezményének 5. és 6. cikkeiben meghatározott alapjogok tükrében. Doktori Értekezés (Pécs: 2015) ajk.pte.hu/files/file/doktori-iskola/hajdu-magdolna-eva/hajdu-magdolna-eva-muhelyvita-ertekezes.pdf
[33] Farkas Henrietta Regina: A tisztességes eljárás főbb részjogosítványainak érvényesülése a büntetőperben Büntetőjogi Szemle 2014/1. 15–17.
[34] Btk. 459. § (1) bek. 11. pont e), j)–k) alpontok, 12. pont e) alpont
[35] Finkey Ferenc: A felek fogalma a büntetőperben In: Tóth Mihály (szerk.): Büntető eljárásjogi olvasókönyv (Budapest: Osiris 2003) 148.
[36] Mátyás Ferenc: Célegyenesben az új Be. – I. rész. (2017) jogaszvilag.hu/rovatok/szakma/celegyenesben-az-uj-be-i-resz
[37] Kőhalmi László: A hivatalos személy elleni bűncselekmények In: Polt Péter (főszerk.): Új Btk. kommentár 5. (Budapest: Nemzeti Közszolgálati és Tankönyvkiadó 2013) 249.
[38] Bárd Károly: Erkölcs és büntető igazságszolgáltatás – a hallgatás joga In: Holé Katalin – Kabodi Csaba – Mohácsi Barbara (szerk.): Dolgozatok Erdei Tanár Úrnak (Budapest: ELTE Állam- és Jogtudományi Kar 2009) 21.
[39] Belovics Ervin: Az önvádra kötelezés tilalma és a terhelti vallomástétel megtagadásának joga In: Eljárásjogi Szemle 2016/1. 15.
[40] Btk. 283. §
[41] 93/2011. BK vélemény 2. pont
[42] Herke–Fenyvesi–Tremmel (3. lj.) 65.
[43] Be. 245. § (2) bek., 247. § (1)–(2) bek., 213. § (1)–(3) bek.
[44] Be. 281. § (9) bek.
[45] Belovics (39. lj.) 16.
[46] Be. 51. § (2), (4) bek.
[47] Vö. Be. 221/A. § (5) bek.
[48] Vö. 7–8. lj.
[49] Szabó (1. lj.) 34.
[50] Be. 199. § (2)–(3) bek., 229. § (1) bek., 233. § (3) bek., 236. §, 312. § (1) bek., 343. § (6) bek., 344. § (1) bek., 409. § (1) bek. b) pont, 417. § (1) bek., 449. § (2) bek.
[51] Be. 500. § (3) bek.
[52] Be. 496. §, 510. § (2) bek.
[53] Be. 504. § (1) bek. a) pont, 507. §
[54] Be. 495. § (1)–(2) bek., 497. § (3) bek.

matches:
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
in dubio
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
in dubio


text:
2017. június 1. ( *1 )
„Előzetes döntéshozatal — A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés — 2011/7/EU irányelv — Határozatlan időre szóló, kereskedelmi bérleti szerződések — A bérleti díj megfizetésének késedelmei — Az ezen irányelv átültetési határidejének lejárta előtt kötött szerződések — Nemzeti szabályozás — Az ilyen szerződések kizárása az említett irányelv időbeli hatálya alól”
A C‑330/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói területi bíróság, Lengyelország) a Bírósághoz 2016. június 10‑én érkezett, 2016. május 16‑i határozatával terjesztett elő a
Andrzej Stadnicki között folyamatban lévő eljárásban,
tagjai: Juhász E. tanácselnök, C. Vajda és C. Lycourgos (előadó) bírák,
P. Zarski képviseletében B. Stankiewicz, Z. Korsak és A. Ostrowska‑Maciąg radcy prawni,
az Európai Bizottság képviseletében M. Patakia, A. C. Becker és J. Szczodrowski, meghatalmazotti minőségben,
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 48., 1. o.; helyesbítések: HL 2012 L 233., 3. o.; HL 2015. L 218., 82. o.) 1. cikke (1) bekezdésének, 2. cikke (1) pontjának, valamint 3. cikkének, 6. cikkének, 8. cikkének és 12. cikke (4) bekezdésének értelmezésére irányul.
Ezt a kérelmet a Piotr Zarski és Andrzej Stadnicki között, a bérletidíj‑hátralék A. Stadnickitól való megszerzése céljából P. Zarski által megelőlegezett behajtási költségek megtérítése tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
A 2000/35/EK irányelv
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 200., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.; helyesbítés: HL 2007. L 312., 72. o.) 6. cikkének (3) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az irányelv átültetésekor a tagállamok figyelmen kívül hagyhatják:
a 2002. augusztus 8‑át megelőzően kötött szerződéseket […]”
A 2011/7 irányelv
A 2011/7 irányelv (12) preambulumbekezdésének szövege a következő:
„A késedelmes fizetés olyan szerződésszegés, amelyet a legtöbb tagállamban az alacsony vagy fel nem számított késedelmi kamatok és/vagy hosszadalmas jogorvoslati eljárások az adósok számára pénzügyi szempontból vonzóvá tettek. E folyamat visszafordításához és a fizetési késedelem előnytelenné tételéhez a pontos fizetés kultúrájára való határozott váltás szükséges, ideértve, hogy a kamat felszámítására való jog kizárása mindig súlyosan hátrányos [helyesen: nyilvánvalóan tisztességtelen] szerződési feltételnek vagy gyakorlatnak minősüljön. Ez a váltás a fizetési határidőkre és a hitelezőknek a felmerült költségeikért járó kártérítésre vonatkozó különleges rendelkezések bevezetését is magában foglalja, és többek között azt, hogy a behajtási költségek megtérítéséhez való jog kizárását tekintsék súlyosan hátrányosnak [helyesen: és többek között azt is, hogy vélelmezni kell a behajtási költségek megtérítéséhez való jog kizárásának nyilvánvaló tisztességtelenségét].”
A 2011/7 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ezen irányelv célja a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés a belső piac megfelelő működésének biztosítása érdekében, ily módon ösztönözve a vállalkozások, különösen pedig a kkv‑k [kis‑ és középvállalkozások] versenyképességét.”
Ezen irányelv 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
»kereskedelmi ügyletek«: vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása;
A 2011/7 irányelvnek „A behajtási költségek megtérítése” című 6. cikke szerint:
„(1) A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben a 3. vagy a 4. cikkel összhangban késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult az adóstól legalább 40 [euró] összegű átalány megfizetését követelni.
(3) A hitelező az (1) bekezdésben említett átalányösszegen felül jogosult megfelelő kártérítésre az adós késedelmes fizetése következtében felmerült és az átalányösszeget meghaladó összes fennmaradó behajtási költsége miatt. E költségek közé tartozhatnak többek között az ügyvéd vagy behajtással foglalkozó cég megbízása miatt felmerülő költségek.”
Az említett irányelv 12. cikkének (4) bekezdése kimondja:
„Az irányelv átültetésekor a tagállamok határoznak arról, hogy kizárják‑e a 2013. március 16. előtt kötött szerződéseket.”
Ugyanezen irányelv 13. cikkének első bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A 2000/35/EK irányelv 2013. március 16‑tól kezdődő hatállyal a nemzeti jogba történő átültetésére és alkalmazására meghatározott határidővel kapcsolatos tagállami kötelezettségek sérelme nélkül hatályát veszti. Az említett időpont előtt kötött szerződések tekintetében azonban alkalmazandó marad, amelyekre ezen irányelv a 12. cikk (4) bekezdése értelmében nem alkalmazandó.”
A 2011/7 irányelvet a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó fizetési határidőkről szóló 2013. március 8‑i törvény (a továbbiakban: 2013. március 8‑i törvény) ültette át a lengyel jogrendbe, amely 2013. április 28‑án lépett hatályba, és hatályon kívül helyezte a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó fizetési határidőkről szóló 2003. június 12‑i törvényt.
A 2013. március 8‑i törvény 4. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
kereskedelmi ügyletek – a 2. cikkben említett felek által gazdasági tevékenységükkel összefüggésben kötött olyan szerződések, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása;
Az említett törvény 10. cikke kimondja:
„(1) A 7. cikk (1) bekezdésében vagy a 8. cikk (1) bekezdésében említett kamatok esedékessé válásától a behajtási költségekért kártérítésként a hitelező jogosult az adóstól külön fizetési felszólítás nélkül a Narodowy Bank Polskinak [lengyel nemzeti bank] a pénzfizetés esedékessé válásának hónapját megelőző hónap utolsó munkanapján érvényes középárfolyama szerint átszámítva 40 eurónak megfelelő összegű PLN‑összeg [złoty] megfizetését követelni.
(2) A hitelező az (1) bekezdésben említett összegen felül jogosult megfelelő kártérítésre a számára felmerült és az említett összeget meghaladó fennmaradó behajtási költség miatt.
(3) A 11. cikk (2) bekezdésének 2. pontjára is figyelemmel az (1) bekezdésben említett összegre való jogosultság az adott ügylet tekintetében áll fenn.”
A 2013. március 8‑i törvény 15. cikke szerint:
„(1) A korábbi rendelkezéseket kell alkalmazni a törvény hatálybalépése előtt kötött kereskedelmi ügyletekre.
A 2013. március 8‑i törvény 10. cikkének (1) bekezdésétől eltérően a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó fizetési határidőkről szóló 2003. június 12‑i törvény egyetlen rendelkezése sem írt elő 40 euró átalány‑kártérítés követelésére vonatkozó jogot a felmerült behajtási költségek címén.
Az alapeljárásban részt vevő felek vállalkozók, akik 2010. szeptember 20‑án határozatlan időre szóló bérleti szerződést kötöttek, amelynek értelmében a bérlő, A. Stadnicki, a bérbeadó, P. Zarski irodahelyiségeit használta bérleti díj ellenében. A bérbeadó a 2014. április 9‑től 2015. február hónapig késedelmesen fizetett bérleti díjak behajtási költsége címén 40 eurós átalányösszegben kártérítés megfizetését követelte bérlőtől.
A Sąd Rejonowy dla m. st. Warszawy (varsói kerületi bíróság, Lengyelország) a P. Zarski által a 2013. március 8‑i törvény 10. cikkének (1) bekezdése alapján benyújtott keresetét azzal az indokkal utasította el, hogy e törvény, a 15. cikkének megfelelően nem alkalmazható a 2013. április 28‑a előtt kötött szerződésekre. P. Zarski e határozattal szemben fellebbezést terjesztett elő a kérdést előterjesztő bíróságnál.
Ez a bíróság mindenekelőtt arra keresi a választ, hogy a helyiségek bérbeadása a 2011/7 irányelv 2. cikkének 1. pontja és 3. cikke értelmében szolgáltatásnak minősül‑e.
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén a kérdést előterjesztő bíróság számára kétséges az, hogy a határozatlan időre szóló bérleti szerződés esetében a szerződés, vagy az egyes bérleti díjak megfizetéséből álló elszigetelt és külön „ügyletek” minősülnek‑e kereskedelmi ügyletnek. E bíróság szerint a szerződés számos műveletből áll, amelyek egymást követő kereskedelmi ügyleteknek minősülnek. A 2013. március 8‑i törvény a kereskedelmi ügyleteket kétségtelenül a szerződésekre korlátozza. Mindazonáltal fennmarad a kétség azt illetően, hogy az európai uniós jogalkotó a jogi aktust, azaz a szerződést részesíti‑e védelemben, vagy „a gazdasági szereplő által megvalósított gazdasági tényt”, így az áruk vagy szolgáltatások nyújtása ellenében történő fizetést is biztosítja.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 2011/7 irányelv 2. cikkének 1. pontjából az következik, hogy noha minden szerződés kereskedelmi ügylet, azonban nem minden kereskedelmi ügylet minősül szükségszerűen szerződésnek. Ily módon több különálló kereskedelmi ügylet egyetlen keretszerződésből is eredhet. Ezenkívül a hitelező azon jogának védelme, hogy valamely kereskedelmi ügyletben késedelem nélkül megkapja az ellenértéket, arra ösztönöz, hogy az említett védelmet ne korlátozzák a szerződésekre, hanem azt terjesszék ki a kereskedelmi műveletekre is.
Ha a „kereskedelmi ügylet” fogalma alatt az egyes bérletidíj‑fizetésekből álló elszigetelt és különálló ügyleteket kell érteni, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi még a választ, hogy a tagállamok a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése értelmében kizárhatják‑e ezen irányelv alkalmazása alól a 2013. március 16. előtt kötött bérleti szerződéseket, ha a bérleti díj megfizetésének késedelme ezen időpontot követően következik be.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy az említett irányelv 12. cikkének (4) bekezdése nem az „ügylet”, hanem a „szerződés” szót használja, noha számos más rendelkezésben az „ügylet” fogalma szerepel. Ez a bíróság mindazonáltal úgy véli, hogy továbbra is fennáll a kétség azzal kapcsolatban, hogy a 2011/7 irányelvelvnek nem az a célja, hogy a különálló tartós vagy időszakos viszonyokat védelmezze, ennélfogva az ezen irányelv 12. cikke (4) bekezdésének értelmezése során az új törvény azonnali alkalmazása elvét kellene előnyben részesíteni.
E körülmények között a Sąd Okręgowy w Warszawie (varsói regionális bíróság, Lengyelország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
A 2011/7 irányelv 2. cikkének 1. pontja és 3. cikke (valamint (2), (3), (7), (11), (18) és (23) preambulumbekezdése) értelmében vett szolgáltatásnak tekintendő‑e a helyiségek bérbeadása?
Ha az első kérdésre igenlő választ kell adni, akkor határozatlan időre kötött bérleti szerződés esetén a bérleti szerződés vagy a helyiségek és csatlakozások használatának átengedése ellenében történő konkrét bérletidíj‑fizetésben megnyilvánuló külön »ügylet« tekintendő‑e a 2011/7 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése, 2. cikkének 1. pontja, 3., 6. és 8. cikke (valamint (1), (3), (4), (8), (9), (26) és (35) preambulumbekezdése) értelmében vett kereskedelmi ügyletnek?
Ha a második kérdés megválaszolása során megállapítást nyer, hogy a helyiségek és csatlakozások használatának átengedése ellenében történő konkrét bérletidíj‑fizetés tekintendő kereskedelmi ügyletnek, akkor úgy kell‑e értelmezni a 2011/7 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését, 2. cikkének 1. pontját és 12. cikkének (4) bekezdését (valamint (3) preambulumbekezdését), hogy a tagállamok kizárhatják az [említett] irányelv alkalmazása alól a 2013. március 16. előtt kötött bérleti szerződéseket, ha a bérlő ezen időpontot követően esik késedelembe az egyes bérleti díjak megfizetésével?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésével, amelyeket először és együttesen kell megvizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a 2013. március 16. előtt kötött bérleti szerződések teljesítése során történt fizetési késedelmeket a tagállamok még akkor is kizárhatják ezen irányelv hatálya alól, ha e késedelmek ezen időpontot követően következtek be, vagy ha ezek az fizetések olyan kereskedelmi ügyleteknek minősülnek, amelyeknek szükségszerűen az említett irányelv időbeli hatálya alá kell tartozniuk.
A 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy ezen irányelv átültetésekor határozzanak arról, hogy kizárják‑e annak hatálya alól a 2013. március 16. előtt kötött szerződéseket.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést főszabály szerint az Unió egészében önállóan és egységesen kell értelmezni (2016. október 18‑iNikiforidis ítélet, C‑135/15, EU:C:2016:774, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mivel a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése semmilyen utalást nem tartalmaz a tagállamok jogára, azt tehát önállóan és egységesen kell értelmezni. Ezt a rendelkezést hasonlóan kell értelmezni, ha egyidejűleg vesszük figyelembe annak szövegét, a kontextust, amelybe illeszkedik és az ezen irányelv által elérni kívánt célt (2016. november 10‑iKovalkovas ítélet C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 33. pont).
Így a 2011/7 irányelv 12. cikke (4) bekezdésének szövegét illetően rá kell mutatni, hogy az uniós jogalkotó a „kötött szerződések” kifejezést használja, nem pedig az ezen irányelv más rendelkezéseiben szereplő „kereskedelmi ügyleteket”.
Ennélfogva, anélkül hogy a jelen előzetes döntéshozatalra utalás keretében szükség volna annak meghatározására, hogy a „kereskedelmi ügyletek” fogalma – amint ezt a kérdést előterjesztő bíróság sugallni látszik – vonatkozhat‑e valamely szerződés teljesítésének szabályaira, elegendő azt megállapítani, hogy az uniós jogalkotó mindenképpen ügyelt arra, hogy ezt a kifejezést a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében a tagállamok számára elismert jogosultság terjedelmének meghatározása során semmilyen módon ne alkalmazza.
E rendelkezés szövegének vizsgálata tehát annak megállapításához vezet, hogy a „kötött szerződés” kifejezés használatával az uniós jogalkotó lehetővé kívánta tenni a tagállamok számára, hogy a 2011/7 irányelv hatálya alól teljes egészében kivegyék a 2013. március 16. előtt létrejött szerződéses viszonyokat, beleértve az e szerződéses viszonyokból eredő, és ezen időpont után megvalósuló joghatásokat is.
Ezt az értelmezést támasztja alá a szóban forgó rendelkezés kontextusa és közelebbről a 2011/7 irányelv 13. cikkének hatálya is.
Az említett 13. cikk ugyanis 2013. március 16‑tól kezdődő hatállyal hatályon kívül helyezi a 2000/35 irányelvet, annak előírása mellett, hogy ez az irányelv mindazonáltal alkalmazandó marad az említett időpont előtt kötött szerződések tekintetében, amelyekre a 2011/7 irányelv a 12. cikkének (4) bekezdése értelmében nem alkalmazandó.
Ebből következik, hogy amennyiben valamely tagállam élt a számára a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében biztosított lehetőséggel, a 2000/35 irányelv 6. cikke (3) bekezdésének b) pontjára figyelemmel a 2013. március 16. előtt kötött szerződéseket, azok jövőbeli joghatásait is beleértve továbbra is az utóbbi irányelv szabályozza függetlenül attól, hogy főszabály szerint az utóbbi irányelvet ugyanezen időponttól hatályon kívül helyezték. Ebben az esetben a 2011/7 irányelvet nem lehet az ilyen szerződésekből eredő, 2013. március 16‑tól bekövetkező joghatásokra alkalmazni, mivel azok nem tartozhatnak egyidejűleg a 2000/35 irányelv és a 2011/7 irányelv rendelkezéseinek hatálya alá.
A fentiekből az következik, hogy a 2013. március 16‑ot követően esedékessé váló fizetésekre vonatkozó viták nem tartozhatnak a 2011/7 irányelv hatálya alá, ha azt a szerződést, amelynek értelmében ezeket a kifizetéseket teljesíteni kell, ezen időpont előtt kötötték, és az érintett tagállam élt a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében szereplő lehetőséggel.
Ennélfogva az előterjesztett második és harmadik kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a 2013. március 16. előtt kötött bérleti szerződések teljesítése során történt fizetési késedelmeket a tagállamok még akkor is kizárhatják ezen irányelv hatálya alól, ha e késedelmek ezen időpontot követően következtek be.
Figyelemmel a második és a harmadik kérdésre adott válaszra, az első kérdést nem szükséges megválaszolni.
Ugyanis, mivel az alapügyben szóban forgó szerződést 2013. március 16. előtt kötötték, és a Lengyel Köztársaság élt a 2011/7 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében szereplő lehetőséggel, az említett szerződés nem tartozhat ezen irányelv időbeli hatálya alá, így tehát nincs szükség annak meghatározására, hogy a szerződést ezen irányelv tárgyi hatálya alól is ki kell‑e zárni.
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a 2013. március 16. előtt kötött bérleti szerződések teljesítése során történt fizetési késedelmeket a tagállamok még akkor is kizárhatják ezen irányelv hatálya alól, ha e késedelmek ezen időpontot követően következtek be.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság


text:
A közigazgatási bíráskodásról | Így írnánk mi
A közigazgatási bíráskodásról
2016. 08. 31. 2016. 09. 13.
Évtizedes konszenzus van a közjogászok között abban, hogy a rendszerváltás kényszer szülte megoldása helyett önálló közigazgatási bíróságokra van szükség ahhoz, hogy hatékonyan érvényesülhessen a végrehajtó hatalom jogi kontrollja. Az igazságügyi kormányzat éles vitát kiváltó törvényjavaslatának ezt az alapvetését ezért nincs okunk vitatni. Az elmúlt hat év jogpolitikája fényében azonban a normaszöveg teljes titokban való előkészítése már önmagában gyanússá teszi, hogy nem mozgatja-e a szereplők egyikét vagy másikát a bíróságok függetlensége elleni támadás szándéka is. Ezért is tesszük közzé mi a tervezetet. A javaslat részleteit áttekintve kiderül, hogy korántsem alaptalanok az aggodalmak: a normaszöveget konkrétan átszövi a közigazgatási bíráskodás politikai befolyásolásának igénye. Ha a kormányzat komolyan gondolja azt, hogy a szakmai színvonal emelése a tervezett átalakítás célja, akkor el kell hagynia a tervezetből minden olyan rendelkezést, ami alkalmas a bírói függetlenség csorbítására, máskülönben a tervezetet még tárgyalási alapnak se tekinthetik a jogállam hívei. Kár lenne elszalasztani a lehetőséget.
A közigazgatási döntések bírósági felülvizsgálata a jogállam alapvető követelménye. 1949-ben Magyarországon a jogintézményt azzal szüntette meg a kibontakozó államszocializmus, hogy “a népi demokrácia az állampolgári jogok biztosítékát abban látja, hogy az államhatalmat maga a nép gyakorolja, hogy tehát maga a végrehajtó hatalom is olyan hatóságok kezében van, amelyek minden tekintetben a nép érdekeit tartják szem előtt. Ilyen felfogás mellett külön közigazgatási bíráskodásra nincs többé szükség.” A rendszerváltáskor magától értetődő volt, hogy vissza kell állítani az államigazgatási határozatok teljeskörű bírósági kontrollját, amit az Alkotmány módosítása kifejezetten elő is írt. A 32/1990. (XII. 22.) AB határozat nyomán lóhalálában elfogadott törvény aztán (igazából ideigleges megoldásként, az indokolás szerint “nagyrészt a jelenlegi társadalmi realitásokból kiindulva”) a rendes bírósági szervezetrendszeren belül oldotta meg a közigazgatási bíráskodás bevezetését, amelynek keretében sokszor polgári ügyszakról érkezett bírák látták el a feladatatot. A szabályozást a közigazgatási jog művelői szinte egyöntetűen ideiglenes megoldásnak tekintették, azonban takarékossági vagy belső szervezetszociológiai okokból a bírósági szervezetrendszer 1997-es és 2011-es átalakításakor is elmaradt az önálló közigzgatási bíróságok megteremtése. Holott erre egyértelműen szükség lenne: mind a jogállami hagyományaink, mind a közigazgatási jogviták jellege, mind pedig a speciális bírói szakértelem követelménye megkívánná, hogy a bírósági szervezetrendszeren belül a mainál jobban elkülönüljön a közigazgatási ügyszak.
Az igazságügyi kormányzat – az általános közigazgatási rendtartás és a közigazgatási perrendtartás farvizén – titokban készített elő egy törvénytervezetet, amely jelentős változásokat hozna a közigazgatási bíráskodás szervezetrendszerében. A megyei munkaügyi és közigazgatási bíróságok helyett a regionálisan szerveződő közigazgatási bíróságok látnák el első fokon a legtöbb közigazgatási határozat felülvizsgálatát, míg a kiemelt ügyekben és másodfokon főszabályként az újonan létrehozandó Közigazgatási Felsőbíróság járna el. A közigazgatási perrendtartás tervezetével együttesen olvasva a Kúriának közigazgatási ügyszakban igen korlátozott hatásköre maradna csupán. Az amúgy kétharmados többséget igénylő javaslatok előkészítése teljes titokban zajlott: a mai napig nem tették közzé a tervezetet a Kormány honlapján, annak érdemi szakmai és társadalmi vitájára pedig egyéb módon sem került sor. Ez az elmúlt hat év kormányzati gyakorlata alapján már önmagában is felveti a kérdést, hogy tényleg csak a közigazgatási bíráskodás magasztos eszméje lebegett-e a kormány szeme előtt az előkészítés során, vagy arra láttak egyesek lehetőséget, hogy ezzel a javaslattal vigyék véghez egy fontos ügyszakban a bíróságok korábban nagyrészt sikertelen bedarálását, netalán a politikai ejtőernyős közigazgatási középvezetők kívánnak a közigazgatási bírói székekbe átülve megszabadulni a kormányzati aprómunka terheitől.
A közigazgatási ügyszak hatalmi értelemben az egyik legfontosabb a bírósági szervezeten belül. A végrehajtó hatalom számtalan módon tud ellehetetleníteni vagy behódolásra kényszeríteni autonóm gazdasági szereplőket: az elmúlt években számos példát láthattunk adóhiány jogszerűtlen megállapítására, környezetvédelmi engedély jogsértő visszavonására vagy éppen a közbeszerzésből való törvénysértő kizárásra. A megfélemlített és/vagy a politikai akaratot elvtelenül kiszolgáló közigazgatással szemben igazi védelmet csak a jogilag és szociológiailag is független bíráskodás nyújthat.
A rendszerváltás utáni negyed évszázad egyik legfontosabb jogi eredménye, hogy a bírói kar (a formális jogi garanciákon túlmenően) a függetlenség ethoszát és öntudatát is többé-kevésbé visszanyerte. Születnek persze rossz minőségű ítéletek, politikailag érzékeny ügyekben történnek ugyan megmagyarázhatatlan szignálások és tanácsalakítások a Kúrián, a vezetői kinevezéseket érheti sok esetben kritika, de összességében egyedül a bírói kar tudott valamennyire is ellenállni a hatalompolitikai befolyásolás szándékának. Ebben nyilván szerepet játszik az, hogy a bírósági épületekben más ütemben zaljik az idő: nem a holnapot vagy a jövő évet kell egy ítélkező bírónak túlélnie egzisztenciálisan, hanem friss kinevezettként harmincötéves pálya áll előtte. Egy, ma a karrierje csúcsán álló bíró látott már kétharmados többséget 1994-ben, folyamatosan ítélkezett nyolc miniszterelnök alatt, összességében látta azt, hogy aki ma hatalomgyakorlóként fent van, az ilyen időtávon bármikor a porba hullhat. A bírói fizetések egy elfogadható, ha nem is túl magas szintű felsőközéposztálybeli megélhetést biztosítanak, az elmozdíthatatlanság pedig annyit legalábbis garantál, hogy húsbavágó egisztenciális kockázata nincsen egy véglegesen kinevezett bírónak. Ezt az érzetet erősítette az is, hogy a nemzetközi jogállami mechanizmusok egyedül a bírói kart védték meg igazából a fülkeforradalom nyomulásától, amikor a kényszernyugdíjazásból véres fejjel kellett visszavonulnia a kormánypártoknak. Lehetnek hátulütői ennek a szinte céhszerű hivatásrendi öntudatnak: a zárt karrierút és a monoton kiszámíthatóság nem mindg kedvez az újító szellemnek és a változó körülményekhez való alkalmazkodásak. Mégis, a magyar valóságban ez biztosítja a függetlenséget és az autonómiát. A személyi összetétel radikális megbolygatása adott hatalmi viszonyok mellett nem széles látókörű szellemóriásokat termelne ki, hanem gerinctelen törtetőket és politikai fullajtárokat. A nagy nehezen kialakult függetlenségi tudat a bírói szervezet legfontosabb, normaszövegeknél és jogi garanciáknál maradandó értéke. Minden olyan kísérlet ezért (vezesse azt bármilyen szándék), ami ezt hatását tekintve rombolja, nem elfogadható a jogállam szempontjából.
A tervezet éppen ebből a szempontból veti fel a legtöbb aggályt.
1) Azzal, hogy a megyei szintű közigazgatási és munkaügyi bíróságok közigazgatási ügyszakja regionálissá válik, a legtöbb érintett bírónak választania kell: költözik vagy másik ügyszakra vált. Egy zalaegerszegi bírónak Győrbe, egy balassagyarmatinak Miskolcra, egy szolnokinak Debrecenbe kellene költöznie. Ha erre bármilyen okból, mondjuk a családja miatt nem hajlandó, akkor a továbbiakban járásbíróként vagy a törvényszéken másik ügyszakban ítélkezik tovább – a közigazgatási bírói álláshelyet pedig új kinevezéssel kell betölteni. Mindez lehetőséget ad arra, hogy a vidéki közigazgatási bírói kar összetételét egyszerre, jelentős számban lehessen befolyásolni, ami aligha szolgálja a bírói fügetlenség ethoszának erősödését. Nem is beszélve arról, hogy a regionalizáció jelen formájában a jogkereső közönségre is jelentős terheket ró: a bírósági felülvizsgálathoz eddig a megyeszékhelyre kellett csak utaznia az ügyfélnek vagy az ügyfél pénzén a jogi képviselőnek, eztán akár többszáz kilométert kell megtenni ugyanehhez. A Nagykanizsai Járási Hivatalnál indult közigazgatási ügyben a Győri Közigazgatási Bíróság járna el, a tárgyalásra pedig majdnem három órás autóúttal vagy hat és fél órás vonatkozással lehet csak eljutni. Kétségtelen, hogy a közigazgatási ügyek egy része olyan speciális szakértelmet igényel, amit nem lehet magas színvonalon biztosítani a jelenlegi néhány megyei közigazgatási bírósági álláshelyen. Ez azonban még nem ok arra, hogy a fürdővízzel a gyereket is kiöntsük. Alacsonyabb pertárgyértékű adóügyekben, ingatlan-nyilvántartási vagy éppen szociális és gyámügyekben minden további nélkül megvalósítható a magas színvonalú ítélkezés megyei illetékességgel is, miközben a bonyolultabb megítélésű ügyekben a regionális illetékesség valószínűleg tényleg nem kerülhető meg. Ehhez akár az is elhatárolás lehet, hogy az elsőfokon a járási hivatal, a jegyző vagy a képviselőtestület hatáskörébe tartozó közigazgatási ügyekben, továbbá a tízmillió forint alatti pertárgyértékű adóügyekben a megyeszékhelyen működő közigazgatási bírák járnak el, míg az elsőfokon kormányhivatali hatáskörbe tartozó ügyekben az ítélőtáblák székhelyén működő közigazgatási bíróság lehetne illetékes. Ez a megoldás úgy tudna megoldást adni a speciális szakértelem követelményére, hogy sem a bírói függetlenség, sem a jogkeresők érdeke nem szenvedne csorbát.
2) A Közigazgatási Felsőbíróság felállítása, különösen a tervezet szerinti felállítása súlyos beavatkozás a bírói függetlenségbe. Nagyon nehéz máshogy olvasni a normaszöveget, mint hogy a kiemelt jelentőségű ügyekben alapvetően meg akarja változtatni a kormányzat az ítélkező bírák személyi összetételét. Önmagában már az elfogadhatatlan, hogy a mostani kormányzat által többségében egyoldalúan helyzetbe hozott közjogi tisztségviselők jelölhessék ki a fontos ügyekben ítélkező összes közigazgatási felsőbírót. Az pedig, hogy a felsőbírók felének ténylegesen a kormánytöbbség által lealázott és elfoglalt közigazgatásból kell érkeznie, olyan szintű abszurditás, amin még a hatalmi cinizmuson megedződött blogger sem tud jóízűen nevetni. Noha nem feltétlenül elvetendő gondolat az, hogy a közigazgatási ügyszakban nagyobb arányban kapjanak bírói kinevezést a tényleges közigazgatási hatósági gyakorlattal rendelkező jogászok, ez azonban a bírói függetlenség ethoszának megőrzése érdekében nem történhet kampányszerűen, továbbá nem függhet a kiválasztás ilyen mértékben politikai alapon kinevezett, a jelenlegi kormánypártokhoz lojális személyektől. A Közigazgatási Felsőbíróság elhagyása nélkül éppen ezért szerintünk a javaslatcsomag mégcsak tárgyalási alapnak sem alkalmas. Vannak valóban nagyon speciális piacszabályozási tárgyú közigazgatási ügyek, amelyek ezért speicális kezelést igényelnek. A szabályozó hatóságok székhelye azonban kivétel nélkül Budapesten van, így ezekben az ügyekben az általános illetékességi szabályok alkalmazásával is csak a Fővárosi Közigazgatási Bíróság járhatna el, ahol pedig csupán akarat és szervezőkészség kell az ítélkezéshez szükséges szakmai és tárgyi feltételek biztosításához. A közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatának (szakmailag önmagában is erősen vitatható) kétfokúvá tétele pedig nem szolgálhat fügefalevélként a közigazgatási bíráskodás hatalmi célú bedarálásával szemben.
3) A tervezet a Kúriát fokozatosan kivezeti a közigazgatási bíráskodásból, mivel a párhuzamosan elkészített közigazgatási perrendtartási tervezet csak nagyon szűk körben, a kúriai joggyakorlattal és a jogegységi határozatokkal való ellentét esetén engedi meg felülvizsgálati kérelem benyújtását a közigazgatási ügyekben hozott jogrős bírósági döntésekkel szemben. Az idő előrehaladtával azonban éppen ez a korlátozó szabály fogja egyre jobban megritkíani a közigazgatási tárgyú kúriai döntéseket, így egyre kevésbé lesz olyan kúriai joggyakorlat, a mitől egyáltalán eltérhetne az alacsonyabb szintű közigazgatási bíróság. Mindennek az lenne az eredménye, hogy a legfőbb bírói szerv ténylegesen kiszorulna a közigazgatási bíráskodásból, aminek nyilván sokan örülnének a kormánypártok soraiban, mivel a Kúria sok esetben hozott a hatalom számára kellemetlen döntéseket. Érdemes lehet elgondolkodni azon, hogy a mára közigazgatási ügyekben gyakorlatilag rendes jogorvoslattá vált felülvizsgálat körét lehet-e úgy szűkíteni, hogy a Kúria valóban csak az elvi jelentőségű kérdésekkel foglalkozzon. Ez azonban nem vezethet arra, hogy az Alaptörvény szerint az ítélkezési gyakorlat egységességéért felelős Kúria ténylegesen kiszorul a közigazgatási bíráskodásból.
A magunk részéről sajnálnánk, ha a kormánypártok politikai hátsó szándékai vagy az általános bizalmatlanság miatt ezúttal is elmaradna az önálló közigazgatási bíróságok felállítása. Ez a kudarc akár évtizednyi időre megint levenné a napirendről a kérdést. Az előkészítés tartalmi és eljárási hibáit viszont a kormányzatnak kell kijavítania ahhoz, hogy lemossa azt a bélyeget magáról, amely szerint megint rá akart támadni a bírói függetlenségre.

matches: Bíróság bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria


text:
Lassan 10 hónapja nincs írásban a Budaházy-ítélet! | Nemzeti InternetFigyelő (NIF)
Belföld, Jegyzet, Publicisztika, Valóság
Lassan 10 hónapja nincs írásban a Budaházy-ítélet!
2017/05/12 Híradmin	7 hozzászólás
Egy kedves olvasónk küldte be az alábbi jegyzetet:
Na, ne! Habár, ha belegondolok…
Milyen a magyar igazságszolgáltatás? Mint a magyar narancs. Legfeljebb savanyú helyett keserű. De nagyon
A cionista hatalom önkényének eredménye: bilincsben terroristák között.
Elgondolom, hogy a magyar bíróságok egyik legfontosabb feladata a törvények betartatása az állampolgárral, hiszen bünteti azt, aki azokat megszegi. Ebből logikusan az is következik, hogy a legkövetkezetesebb betartója a törvényeknek, a bíróság. Kellene, hogy legyen. De nem az, és ezzel teljes mértékben a sárba rántja önmagát, az igazságszolgáltatással együtt. És ez nagyon nem jól van.
Megakad a bírónő egy ítélet határidőn belüli írásba foglalásával. Ha én a törvényszék elnöke lennék, akkor amellett, hogy fegyelmi eljárást indítanék a vétkes ellen, azért törődnék a törvényességgel. Azaz ráállítanék a munkára minden épkézláb fogalmazót és egyéb segéderőt, már a renomé érdekében is. Mindent megtennék, hogy a törvényi előírások ne csorbuljanak pont a bíróság által, hiszen akkor hogy várható el jogtisztelés az egyszerű állampolgártól? De nem. Fazekas Sándor Elnök Úr inkább hazudik, mellébeszél és hülyének néz mindenkit. Folyamatos volt a kommunikáció, hogy már kész, de tisztázni kell, már postára adták, már kész, de rendszerezni kell, stb. Most a legutóbb: már kész és el is küldték a másodfokú bíróságra. És miért nem a per résztvevőinek? Elvégre ők dönti el, hogy fellebbeznek vagy nem, és csak a fellebbezések beérkezése után kell felterjeszteni az ügyet. Azért arra is kíváncsi vagyok, hogy ha maga az ítélet a törvényben előírt 30 helyett 300 nap alatt készült el, akkor a vádlottaknak mennyi időt adnak a fellebbezés kidolgozására? És ha netalántán valaki túllépi a határidőt, azt milyen szigorral veszik ezek után?
Amúgy a Fővárosi Törvényszék és elnöke egyáltalán nem igyekszik törvénytisztelésben példát mutatni. Személyem erre a tanú. Két évvel ezelőtt a jogerősen kártérítés fizetésére kötelezték a Fővárosi Bíróságot. Az Istennek sem akarták kifizetni, csak az időt húzták, a felszólításokra nem reagáltak érdemben, mellébeszéltek. A törvényesség és a jogállamiság legnagyobb szégyenére végrehajtás útján kellett a jogos járandóságomat megkapni. Most megint egy más ügyben jogerősen kártérítést kellene kifizetnie a Fővárosi Törvényszéknek, de a határidőt simán elsunnyogta Fazekas Elnök Úr, és a jogállamiság és a bíróság tisztességébe vetett bizalom ellenére megint meg kellett indítanom a végrehajtást.
Szóval baj van az igazságszolgáltatással. Létezik évek óta egy orosz, aki mellett James Bond kezdő lehetne, de Kovács Béla azóta is „kémkedik” az Unióban és még fizetést is kap érte. Nevetséges.
Budaházyék a világ rettegett terroristái, a magyar bíróság szerint (!), de lassan tíz éve nem képesek normális ítéletet hozni.
A magyar igazságszolgáltatás alapján dr. Sorge kémpere még most is elsőfokon tartana Tokióban miközben a vádlott fényes karriert futna be a japán külügyminisztériumban. Mata Hari meg megbecsült tagja lenne a Művészeti Akadémiának (és egy öregek otthonának), miközben talán most kézbesítenék az ítéletét. Valaki csak fel is olvasná neki a szeme romlása miatt.
Bízom benne, hogy Budaházyék megfelelő kártérítést kapnak Strasbourgban vagy hazai bíróság előtt. Mivel egy ilyen eljárás alapból soronkívüliséget élvez, mindenesetre a magyar joggyakorlatot ismerve számítsanak arra, hogy nyugdíjasok lesznek addigra. Biztos, ami biztos, ne felejtsék az unokákra hagyni a kárpótlási eljárást.
Beküldte: Havrilla István (olvasó)
Előző bejegyzés Neki köszönhetjük a migránsokat és Európa bukását. 100 éve eltervezte, ami most zajlikKövetkező bejegyzés Hallhatatlanok – A limanovai győzelem, 1914. – VIDEÓVAL	7 gondolat “Lassan 10 hónapja nincs írásban a Budaházy-ítélet!” bejegyzéshez	dr Kollár Lajos szerint:	2017/05/12 - 17:31	A helyzet a következő:
(Nem szerintem, hanem a törvények alapján!)
1. A törvényes első fokú ítélet tartalmi, nélkülözhetetlen eleme, hogy törvényes időn belül írásba legyen foglalva! Szó elszáll, írás megmarad – ennyi!
2. Nincs írásbeli példány, ergo nincs ítélet!
3. Nincs törvényes ítélet, nem lehet másodfokon tárgyalni!
4. Ítéletet hivatalban levő bíró írhat alá!
5. Keltezés az ítélet része!
6. A keltezés hamisítása hamissá teszi az egész ítéletet!
7. Ha nem olyan bíró írja alá, aki nem vett részt az eljárásban, az ítélet meghamisított, mint olyan! (Bocsánat, itt valami nem stimmel! Helyesen szerintem így van: 1. Ha olyan bíró…, aki nem vett részt …, vagy pedig 2. Ha nem olyan bíró írja alá, aki részt vett… De a kétszeres tagadás hibás – Híradmin)
8. Fentiekből következik – nem vélemény, hanem tény: nincs jogszerű elsőfokú ítélet, és az nem pótolható!
9. (Fellebbezés helyben a tárgyaláson – első fokú – megtörtént, ezen túl vagyunk!
10. Ennek jogtisztán egyetlen megoldása van! Ki kell mondani, hogy nincs elsőfokú törvényes ítélet, és az nem pótolható – új eljárásnak nincs helye, mert azt csak másodfokú bíróság rendelheti el!
11. A 10.pontot más bíróság sem mondhatja ki, de ennek az ellenkezőjét sem!
12. Kizárólag az alkotmánybíróság alkalmas ezt kimondani!!!
13. Alkotmánybíróságra nem mindenki – így állampolgár sem – jogosult beadványt beadni!
14. Aki jogosult, no, annak kellene ezt az írást elolvasnia!
15. b. terv: Alkotmánybíróság hivatalból jár el!
Minden más bolhacirkusz, de nem jogállam!
dr. Kollár Lajos jogász tisztelettel!
dr Kollár Lajos szerint:	2017/05/12 - 17:53	A hetedik pont helyesen így hangzik:
7. Ha olyan bíró írja alá, aki nem vett részt az eljárásban, az ítélet meghamisított, mint olyan! (Tehát kizárólag K. Andrea, de ő már nem bíró!)
dr Kollár Lajos szerint:	2017/05/12 - 17:42	Bocsánat! Fentebb kimaradt: A S. György által bizonyítottan befolyásolni megpróbált, magyar – “független”- bíróságról beszélünk! (lásd: Helsinki bizottság, és társai a bírósági akadémián és az ügyvédi karban!) Én nem mondtam, hogy befolyásolt, de hogy megpróbálta az be van bizonyítva!
Kovács István szerint:	2017/05/12 - 18:06	Egyre nyilvÃ¡nvalÃ³bb , hogy a tÃ¡rsadalmunk szÃ¡mÃ¡ra egyre kÃ¡rtÃ©konyabb szervezettÃ© vÃ¡lt az igazsÃ¡gszolgÃ¡ltatÃ¡sunkat kÃ©pviselÅ szervezetek felsÅ, erkÃ¶lcsileg nagyon zÃ¼llÃ¶tt vezetÃ©se!
TotÃ¡lisan Ã¡tvettÃ©k a liberÃ¡lis ÃVH stÃlust a politika utasÃtÃ¡sra, fÃ¼ggetlenÃ¼l attÃ³l, hogy az konzervatÃv, baloldali, netalÃ¡ntÃ¡n kiegÃ©szÃtÅ liberÃ¡lis sÃ¶predÃ©ket kÃ©pviselÅk vannak e hatalmon.
KovÃ¡cs IstvÃ¡n
Horváth Bertalan szerint:	2017/05/12 - 19:22	Amióta teljes lett a zsidó lefedettség az igazságszolgáltatásban azóta az igazság is árú lett.
Olyan mélyre süllyedt a morál, hogy az igazságügyi szervek a saját törvényeiket nem tartják be, ha az érdekeik azt diktálják.
” .. .itt az idő felhívni a tisztelt bíróság figyelmét, hogy egy-egy, a társadalom elvárásaival és éppenséggel a büntető törvénykönyvvel is csak lazán érintkező döntés bizony visszahullik rá, már amennyiben – akár demagóg – igazolást ad azoknak, akik a jogállam lebontásán fáradoznak, s ezt azzal a hamis érvvel támasztják alá, hogy az igazságszolgáltatás tulajdonképpen jogszolgáltatás, ezáltal nem tölti be társadalmi funkcióját. Ez az érv nyilvánvalóan hamis, de ami a jogásztársadalomban „csak” egy szakmailag hibás ítélet, az a „srácoknak” megerősítés. “
Tóth Ferenc szerint:	2017/05/13 - 15:42	“milyen a magyar igazságszolgáltatás?
Olyan nincs! Mert se nem magyar,se nem igaz,se nem szolgáltat.
Legfeljebb a mindenkori hatalom kénye kedve szerint hoz ítéleteket, tesz tönkre életeket, nyomorít meg Embereket, kiszolgálva azt a fertőt,mely pusztulásba tereli a világot. Minden rezdülésében a Magyar Nép ellen!
Horváth Bertalan szerint:	2017/05/19 - 20:57	Kedves T.F! – nem tudom megcáfolni.
(olvasói komment)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság