text:
Fuglinszky Ádám: A saját részvények megszerzésének szabályozása a tőkevédelmi irányelvben és a német jogban (PJK, 2002/2., 30-35. o.) - Új Ptk. – az új Polgári Törvénykönyv és Kommentár
Fuglinszky Ádám: A saját részvények megszerzésének szabályozása a tőkevédelmi irányelvben és a német jogban (PJK, 2002/2., 30-35. o.)
I. Bevezető, a saját részvény kettős természete, megszerzésének előnyei és veszélyei
1. Amikor a XIX. század végén, XX. század elején a részvénytársaságok felfedezték a saját részvények megszerzésében rejlő lehetőségeket, senki nem tudta, mekkora vitákat fog kiváltani ez a problémakör a gazdasági életben és a jogtudományban. A korabeli német szerzők körében eleinte például a puszta lehetőség is abszurdumként hatott, hogy a részvénytársaság saját részvényeit megszerzi és ezáltal önmaga tagjává válik. “A Concordia jogképes Egyesület, amely tagjaiból áll, természetesen nem lehet ezen tagok egyike is – olyannyira nem, mint ahogy a kövekből épült ház sem azonos e kövek egyikével, s ahogyan senki és semmi nem lehet önmaga alkotórésze.” – fogalmazta meg az akkori többségi álláspontot Carl Ritter, neves jogtudós.1 A saját részvényszerzés (fogalmi) ellentmondásosságával kapcsolatos dilemmát azóta sikerült megoldani; részben a jogi személy korlátlan jogképességének, részben pedig az értékpapírok szabad átruházhatóságának elismerésével, hangsúlyozásával. Kétségtelen ugyanakkor, hogy a saját részvény különleges kettős természettel bír. Egyfelől úgy viselkedik, mint a társaság bármely részvénye, megtestesíti a társaság vagyonának egy bizonyos hányadát, forgalomképes, el lehet adni és ezáltal értékesíteni lehet. Másfelől azonban értéke a társaság többi vagyonának értékétől függ, vagyis ha a társaság saját részvényét megszerzi, tulajdonképpen – legalábbis gazdasági szempontból -olyasvalamin szerez tulajdont, ami “amúgy is az övé”. A saját részvénynek úgymond a társaságon kívül van önálló értéke, a társaság tulajdonába kerülve gazdasági önállóságát elveszíti. (Jogi önállóságát, értékpapír mivoltát, szabad átruházhatóságát természetesen nem.) Mindez különösen válságidőszakokban válik nyilvánvalóvá, amikor a társaság vagyona és tartalékai csökkennek, részvényeinek árfolyama zuhan. Ilyenkor a saját részvény szinte értéktelen, mert a társaság mögött álló vagyontömeg egyre kisebb lesz, a részvény eladhatóságának esélye is egyre csökken, a saját részvények csupán súlyos veszteség árán értékesíthetők. Meglepő lehet, de nem titok, hogy az 1929-1931-es világválság idején Németországban a legtöbb bank azért ment tönkre, mert az árfolyamok megtámogatása céljából igen nagy mennyiségű saját részvényt vásárolt. A válság kiszélesedésével egyre többet és többet kellett értékpapírjaiból visszaszereznie, hogy az árfolyamot szinten tartsa, míg végül számos híres és nagy bank vagyona szinte kizárólag, de legalábbis igen nagy részben saját részvényeiből állt. Ilyen körülmények között nem állt elegendő liquid tartalék a társaságok rendelkezésére, hogy további veszteségeiket fedezni tudják; elkerülhetetlen volt a tömeges csőd.2
2. Habár a kontinentális jogrendszerben inkább a részvényvisszavásárlás veszélyeit szokták hangsúlyozni, előnyei is számottevőek. A saját részvényszerzés egyfajta rugalmasságot, sajátos pénzügyi mozgásteret teremt az igazgatóság számára. Például ha a további fejlesztési, beruházási lehetőségek hiányoznak, a társaság túl nagy saját tőkével rendelkezik. A saját tőke megtérülése – különösen az egyes részvényesekre vetítve – csökken. A tőkemegtérülés ilyenkor javítható a saját tőke – idegen tőke aránynak az utóbbi javára történő megváltoztatásával. Különösen így van ez alacsony hitelkamatok esetén. A saját részvények megvásárlásával és újbóli eladásával a mindenkori tőkeszükségletnek megfelelő saját tőke rendelkezésére állásáról lehet gondoskodni. A részvényvisszaszerzés hozzájárulhat az osztalékpolitika stabilan tartásához is. Amennyiben az igazgatóság prosperáló években magasabb osztalék kifizetését indítványozza, ám ezt a szintet a későbbiekben tartani nem tudja, úgy ez a részvényesek elégedetlenségét válthatja ki. A társaságok ezért inkább egy megfelelő és hosszú távon is biztosítható szinten tartják az osztalékot, míg a különösen sikeres években saját részvények visszavásárlásával részesítik részvényeseiket az extra nyereségből. A részvény-visszavásárlás útján továbbá meg lehet akadályozni a részvények árfolyamának esését; ezzel az eszközzel különösen akkor élnek a társaságok, ha az árfolyamcsökkenés nem függ össze a társaság valós gazdasági, pénzügyi helyzetével, tehát valamiféle tőzsdei túlreagálásról van szó. A saját részvényszerzés a társaság tulajdoni szerkezetének befolyásolására is alkalmas. Segítségével el lehet hárítani “ellenséges” felvásárlási kísérleteket; sajátos hosszú távú vezetői részvényszerzési programokat lehet végrehajtani3; zárt körűen működő részvénytársaságoknál meg lehet akadályozni, hogy a részvények kikerüljenek a korábbi tulajdonosi körből, ha valamelyik (család)tag, részvényes elhalálozik, vagy “ki akar szállni az üzletből”; valamint csökkenteni lehet a kisrészvényesek számát, s így a részvényesekkel való kapcsolattartás költségeit.4 Végezetül egy nagyobb saját részvényállomány bizonyosfajta tranzakciós tartalékot jelenthet nagyobb szerkezeti átalakítások (átalakulás, alaptőke-leszállítás előkészítése, a részvények bevezetése külföldi tőzsdére stb.) végrehajtása során. Ezeket a részvényeket ilyenkor a kívánt célra lehet felhasználni; illetve megvásárlásuk a struktúraváltó döntéseket nem támogató és ezért távozó részvényesek kielégítésére szolgálhat.
3. A saját részvények megszerzésével járó hátrányok, esetleges veszélyek számottevőek. Fentebb már volt szó arról, hogy a saját részvény megszerzése által a társaság tényleges vagyona valójában csökken. Kifizeti a részvények ellenértékét, de ezért olyasvalamit kap cserébe, aminek önálló közgazdasági értéke nincs. Különösen veszélyes ez recesszió idején, illetve ha a részvény-visszavásárlás az alaptőke terhére történik, vagy ha a társaság olyan részvényeket szerez vissza, amelyek névértékét ill. kibocsátási értékét még nem teljesen fizették be. Ezutóbbi esetben ugyanis a jogosultság és a kötelezettség egy személyben egyesülne, a társaság a be nem fizetett rész tekintetében egyszerre lenne adós és hitelező, minek következtében a jogosultság és a kötelezettség megszűnne (konfúzió). A vagyoncsökkenés nyilvánvaló. A német szerzők elsöprő többsége a saját részvény visszavásárlásában a részvényesek vagyoni betétjének visszatérítését látja, ami szinte minden részvényjogban köztudottan tilos. Ahol a jogszabályok a részvény-visszavásárlást mégis lehetővé teszik, ott – e többségi vélemény szerint – egy törvényi fikcióval állunk szemben, amit a fent felsorolt előnyök realizálhatósága érdekében engedett meg a jogalkotó.5 A tömeges tőzsdei visszavásárlás nemcsak az árfolyam indokolatlan csökkenésének megakadályozását szolgálhatja, hanem megtévesztő spekulációhoz is vezethet. Ha az igazgatóság nagymértékben szerzi vissza saját részvényeit, azok árfolyama szükségképpen emelkedni fog, s mivel a tőzsdén az anonimitás biztosítva van, a befektetők és a hitelezők azt hihetik, a kérdéses vállalatnak valóban “olyan jól megy”, mint azt részvényeinek árfolyama jelzi. Igen visszás eredményre vezetne továbbá, ha az igazgatóság, mint a társaság törvényes képviselője, a társaság részvényei alapján szavazati jogot gyakorolhatna a közgyűlésen. Ez nemcsak azért lenne veszélyes, mert a vállalatvezetés az egyes részvényesi döntések kimenetelét saját érdekeinek megfelelően befolyásolhatná, akár saját megbízatásának meghosszabbítását érhetné el, hanem általánosságban azért is, mert az igazgatóság szavazati joga a részvénytársaság szervei között fennálló, a jogszabályok által szigorúan rögzített hatásköri megosztást önkényesen megváltoztathatná, a részvényesi ellenőrzési mechanizmusokat csökkenthetné, vagy akár ki is iktathatná. Végezetül a saját részvényszerzés az egyes részvényesek közötti diszkriminációhoz is vezethet. A részvényes, akinek részvényeit a társaság megveszi, nem viseli tovább a vállalat működésével járó üzleti kockázatot. A rizikóközösségben résztvevők száma csökken, s különösen ellenszenves lehet, ha az igazgatóság elsősorban bizonyos, hozzá közel álló nagyrészvényeseknek kedvez, azaz az ő részvényeiket vásárolja meg, míg a többi részvényesét nem. Amennyiben a társaság pénzügyi helyzete a fizetésképtelenség felé közelít, s egyesek elhagyhatják “a süllyedő hajót”, mások pedig nem, vagy akár egyesek jobb feltételek mellett “menekülhetnek”, úgy ez már több, mint ellenszenves.
4. Mindezek alapján nyilvánvaló, hogy a saját részvények megszerzését szabályozni kell. Ez a jogintézmény jól tükrözi a részvénytársaság működése során felmerülő érdekkonfliktusokat, mintegy reprezentatív minta abban a tekintetben, hogy hogyan lehet és kell a befektetők, kisebbségi részvényesek illetve a hitelezők érdekvédelmét megvalósítani az igazgatóság esetleges túlkapásaival szemben – anélkül azonban, hogy a vállalatvezetés gazdasági, pénzügyi mozgásterét szükségtelenül beszűkítené a jogalkotó. Az Egyesült Államokban például hiányzik a cizellált társasági jogi szabályozás, a problémákat az értékpapírjog eszközeivel, illetve a “business judgment rule” (az igazgatósági tagok felelősségének általános mércéje) következetes alkalmazásával oldják meg. A kontinentális jogrendszerben ezzel szemben a saját részvények megszerzésének komplex társasági jogi rendezésével találkozhatunk. E jogok jobban, de legalábbis másként és hangsúlyosabban kifejezésre juttatják a társasággal kapcsolatba kerülő harmadik személyek védelmét, s alapvetően a kötött alaptőke rendszeréből indulnak ki. Mindez a saját részvények megszerzése kapcsán is nyomon követhető.
II. A saját részvényszerzés veszélyeinek egyes kompenzálási módozatai
1. A kötött alaptőke védelme érdekében elő lehet írni, hogy a társaság saját részvényeit csak alaptőkén felüli vagyonából szerezheti meg (ez az ún. alaptőkekorlát). Mivel azonban a társaság vagyonának csökkenése általában sem kívánatos, a vagyoncsökkentés e módját egyéb eszközökkel is korlátozni lehet. Számos ország jogában ismert az ún. mennyiségi korlát, vagyis a társaság csak alaptőkéje 10%-ig szerezhet és birtokolhat saját részvényeket. Annak megakadályozására, hogy a vállalatnak hosszabb időn át legyenek saját részvényei, elő lehet írni, hogy az igazgatóság meghatározott időn belül köteles elidegeníteni azokat, s amennyiben ez nem sikerül, vagy bármely okból elmarad, a saját részvényeket be kell vonni az alaptőke megfelelő leszállítása mellett. Végezetül a vagyoncsökkenés veszélyét hivatott elhárítani az a módszer is, mely szerint az egyes jogszabályok a részvény-visszavásárlást bizonyos előre meghatározott “visszaszerzései” okokhoz, feltételekhez kötik (kárelhárítás, fúzió, univerzális jogutódlás stb.). Ha pedig a saját részvényszerzés célját előre nem akarják szabályozni -bizonyos eljárási jellegű garanciákhoz, nevezetesen a közgyűlés hozzájárulásához kötik az ügyletet. Ez utóbbi történhet a konkrét vásárlási program közgyűlés általi jóváhagyásához kapcsolása által, illetve létezik olyan modell is, ahol a részvényesek az igazgatóságnak korlátozott idejű és mértékű felhatalmazást adhatnak saját részvények megszerzésére. A legtöbb európai ország jogában tilos az olyan részvények megszerzése, amelyek névértékét ill. kibocsátási értékét még nem teljesen fizették be.
2. A saját részvényekkel történő spekulációt, s ezáltal a befektetők ill. hitelezők megtévesztését szintén a fent említett mennyiségi korlátozás bevezetésével (ált. 10%) lehet megakadályozni. A részvényspekulációt kifejezetten meg is lehet tiltani, ilyen tartalmú kifejezett jogszabályi rendelkezés útján.
3. Azért, hogy az igazgatóság ne vonhasson magához közgyűlési hatásköröket ill. a legfőbb szerv döntéseit ne befolyásolhassa, meg lehet, ill. kell tiltani, hogy a társaságot a saját részvényekhez kapcsolódóan szavazati jog illesse meg. Az egyes részvényesek közötti diszkrimináció kiküszöbölésére is több eszköz képzelhető el, ill. található az egyes tételes jogokban. Egyrészt több helyen kodifikálták a részvényesek hátrányos megkülönböztetésének általános tilalmát. Az is elképzelhető, és van is rá példa, hogy a jogszabály részben, vagy egészben meghatározza a megszerzés és újbóli elidegenítés keretszabályait, amelyek biztosítják az egyenlő elbánást valamennyi részvényes tekintetében. Végül a mennyiségi korlátozás e szempontból is jelentőséggel bír.
4. Mindemellett elképzelhetőek olyan részvényvásárlások, amelyek során nem a részvénytársaság szerzi meg a saját részvényeit, nem ő fizeti ki azok ellenértékét, de a káros következmények mégiscsak őt érintik, a visszavásárlás gazdasági terhét valamilyen formában a társaság kénytelen viselni. Ilyen lehet, ha pl. saját részvényeit zálogba veszi, részvényeinek megszerzéséhez harmadik személynek pénzügyi segítséget nyújt, részvényeit leányvállalata, vagy egy bizományos a társaság javára szerzi meg. Jogszabályi úton úgy lehet rendezni ezt a kérdést, hogy utaló normákkal a direkt részvényszerzés szabályait ezekre a tényállásokra is alkalmazni rendelik. A konszernjogi szabályok e tekintetben fontos kiegészítő szerepet játszhatnak.
5. Az Európai Közösségek tőkevédelmi irányelve, s valamennyi tagállam társasági joga ezen eszköztárból válogat(hat)ott tehát, amikor a saját részvények megszerzésére irányadó szabályait megalkotta. A különböző “védelmi mechanizmusok”, szerzési korlátozások szinte tetszés szerint kombinálhatók, s így szigorúbb vagy engedékenyebb szabályozás alakítható ki. A tőkevédelmi irányelv kötelező “minimumszintjét” azonban minden tagállam köteles figyelembe venni, s ez határozza meg az elégséges védelem alsó határát. A felső határ nyilvánvalóan az ésszerűség, s a megfelelő kompromisszum megtalálása a befektetők, hitelezők védelme és a vállalatvezetés cselekvési szabadságának biztosítása között.
III. A saját részvényszerzés szabályozásának főbb pontjai az ún. tőkevédelmi irányelvben
1. Az ún. 2. számú társasági jogi, vagy tőkevédelmi irányelv6 a részvénytársaságok tőkéjének valós szolgáltatásának és az alaptőke megtartásának kérdéskörét szabályozza. Meghozatalának alapja a Római Szerződés 44. cikk (2) bek. g) pontja [az amsterdami átszámozást megelőzően 54. cikk (3) bek. g) pontja] volt. A saját részvényszerzésre vonatkozó előírások a 19-24a. cikkekben találhatók. Az irányelv a részvény-visszavásárlást alapvetően nem tiltja, ám szigorú feltételekhez köti. A fenti védelmi intézkedések közül szinte valamennyit tartalmazza. Kompromisszumos szabályozással állunk tehát szemben, mely megvalósítani látszik a I. 4. pont alatt ismertetett célkitűzést, miszerint: a hitelező- és befektető-védelem ne jelentse egyben az igazgatóság mozgásterének indokolatlan korlátozását; a saját részvényszerzésből fakadó előnyök a tagállamokban honos részvénytársaságok számára is realizálhatók legyenek. A szabályozás kompromisszumos jellegű a tekintetben is, hogy mind a német, mind a francia, mind az angol társasági jogból jelentősen merített. A német jogon alapul a tényállások megfogalmazása és a nem közvetlen, tehát harmadik személyek általi részvényszerzés azon eseteinek szabályozása, amikor az valamiképpen mégis a társaság javára (és egyben terhére) történik. A társaság részvényeinek megszerzéséhez nyújtott pénzügyi segítség (kölcsön, előleg, biztosítékok – 23. cikk) tilalma az angol jogban gyökerezik. A tilalom ellenére történő szerzés kettős szankciórendszerét [elidegenítési, illetve annak meghiúsulása esetén “megsemmisítési” kötelezettség – 20. cikk (3) bek., 21. cikk] a francia részvényjogból vette át az irányelv.
2. A saját részvényszerzés alapesete az irányelv 19. cikke értelmében a kifejezett célhoz nem (feltétlenül) kötött visszavásárlás az igazgatóság által a közgyűlés megfelelő felhatalmazása alapján. A felhatalmazásnak tartalmaznia kell annak időtartamát, amely 18 hónapot nem haladhat meg, a megszerezhető részvények maximális számát valamint a legmagasabb és legalacsonyabb ellenértéket. E “biankó” felhatalmazáson alapuló részvényszerzés esetén mind az alaptőkekorlát, mind a 10% mennyiségi korlát figyelembe veendő, s csak azokat a részvényeket szerezheti meg a társaság, amelyek névértékét teljesen befizették.7
3. A fenti alapesetet a kivételek ötlépcsős katalógusa követi. Ezekben az esetekben az irányelv egyértelműen meghatározza, hogy mely esetekben lehet közgyűlési közreműködés, felhatalmazás nélkül is saját részvényeket szerezni; az eljárási jellegű kontroll kikapcsolásának ellensúlyozása képpen kifejezetten előírja azokat az okokat, amelyek a szerzést legitimálják. A katalógus azért ötlépcsős, mert az egyes kivételeket, kivételes és célhoz kötött szerzéseket fokozatosan mentesíti a többi, fent ismertetett, megszerzési korlátozás alól is. A kivételek első csoportjában (részvényszerzés a társaságot közvetlenül fenyegető, súlyos károsodás elhárítása érdekében, ill. részvényszerzés részvények a társaság, vagy valamely kapcsolt vállalkozása dolgozóinak történő kiadása céljából) csak a közgyűlési felhatalmazástól lehet eltekinteni, a többi három korlátozást (alaptőke, 10%, teljesen befizetett részvények) figyelembe kell venni.8 A második csoportba mindössze egy megszerzési ok tartozik, amikor is befektetési társaságok befektetőik ezirányú kívánságára szerzik meg saját részvényeiket. Ez esetben a közgyűlési felhatalmazás mellett a 10%-os mennyiségi korlátozást is figyelmen kívül lehet hagyni.9 A harmadik csoportba tartozó megszerzési esetek kapcsán csak a teljesen befizetett részvényekre vonatkozó szabályt kell betartani, illetve a 10%-on felüli saját részvényeket ez esetekben is három éven belül el kell idegeníteni; de sem közgyűlési felhatalmazás, sem pedig az alaptőkekorlát vagy a 10%-os mennyiségi korlát nem “nehezíti” a visszavásárlást. E csoportba tartozik az ingyenes szerzés, a vételi bizomány végrehajtása hitelintézetek esetében, valamint az az eset, amikor a társaság a korábbi részvénytulajdonossal szemben fennálló követelését csak így (végrehajtás és bírósági árverés útján) tudja érvényesíteni.10 A negyedik csoportban már a részvények névértékének teljes befizetése sem feltétel, pusztán a 10%-on fölüli saját részvények három éven belüli elidegenítése kötelező. E csoportba sorolandó a saját részvényszerzés univerzális jogutódlás útján; a strukturális átalakulást, székhely áthelyezést, működési forma megváltoztatását nem támogató és ezért a társaságot elhagyó részvényesek kielégítését szolgáló részvényvásárlás – pontosabban e részvényesek részvényeinek visszavásárlása; az az eset, amikor a részvényes nem szolgáltatja vagyoni betétjét, azaz a részvény névértékét ill. kibocsátási értékét nem fizeti be (Kaduzierung), valamint a megszerzés a kapcsolt vállalkozások kisebbségi részvényeseinek kártalanítása céljából.11 Végül ötödik csoportként megint csak egy megszerzési esetet kell említeni, nevezetesen az alaptőke-leszállítást. Saját részvények megszerzése az alaptőke leszállítása céljából mindennemű korlátozás és feltétel nélkül lehetséges. A szabály érthető, a saját részvények megszerzésével kapcsolatos veszélyek kiküszöbölése ez esetben az alaptőke-leszállításra vonatkozó speciális szabályok alkalmazása útján történik.12 A megszerzett saját részvények alapján a társaságot szavazti jog nem illeti meg.
4. A jogellenes megszerzés jogkövetkezménye az egy éven belüli elidegenítési kötelezettség, illetve ennek maghiúsulása esetén a részvények “semmissé nyilvánítása”. A legtöbb tagállamban ez utóbbi a részvények bevonását és az alaptőke megfelelő leszállítását jelenti. Ami a gazdasági szempontból azonos eredményre vezető, harmadik személyek általi szerzést illeti, az irányelv ezeket – egy-két speciális kivételtől eltekintve – akkor teszi lehetővé, ha az adott helyzetben (időpontban) a társaság számára az előbbiek alapján megengedett lenne a részvényeinek megszerzése. Vagyis a feltételek meglétét vagy hiányát nem a bizományos, vagy a leányvállalat személyében kell vizsgálni, hanem a társaságnál, illetve az anyavállalatnál magánál. Ez derül ki már a 19. cikk megfogalmazásából a bizományosi szerzésre vonatkozóan, a különböző konszerntagok általi szerzéseket pedig a 24a. cikk szabályozza. A saját részvények zálogba vételének megegyező elbírálása a 24. cikkben szerepel, míg a pénzügyi segítségnyújtás tilalma a 23. cikkben olvasható.
IV. A német szabályozás története és vázlata
1. A saját részvények szabályozása a német jogban igen változatos múltra tekint vissza. Szigorúbb és engedékenyebb rendelkezések váltották egymást az elmúlt százharminc évben. Az általános német kereskedelmi törvénykönyv (ADHGB) eredetileg nem tartalmazott e kérdésre nézve semmilyen előírást. Az ADHGB 1870-es novellája azonban, az 1869-es bécsi spekulációs botrányokra reagálva, a részvény-visszavásárlás teljes körű tilalmát vezette be.13 A jogügylet, mint jogszabályba ütköző szerződés, semmis volt. A jogtudomány képviselői hevesen kritizálták az új szabályt, mivel a spekuláció és üzérkedés megakadályozásának oltárán feláldozta annak lehetőségét is, hogy a részvénytársaságok bizonyos indokolt esetekben mégis élhessenek a saját részvényszerzés lehetőségével. Ennek hatására az 1884-es részvényjogi novella megváltoztatta a szabályt, s csak azt tilalmazta, hogy a társaságok rendes üzleti tevékenységi körükben szerezzék meg saját részvényeiket (im regelmäßigen Geschäftsbetriebe) .14 A bírói gyakorlat feladata volt, hogy a rendes üzleti tevékenységi kör fogalmát meghatározza. Mivel a bíróságok a részvényvisszavásárlás kérdését igen nagyvonalúan kezelték, a XX. század húszas éveire általánosan elfogadottá vált, hogy az árfolyam “megtámogatása”, vagyis az árfolyam-manipuláció nem tartozik e körbe, így az korlátlanul megengedett. Ez a gyakorlat vezetett a bevezetőben említett 1931-es tömeges vállalat-összeomláshoz. Nem meglepő, hogy jelentős szigorítás volt a jogalkotó válasza. Az 1931-es birodalmi elnöki szükségrendeletben gyökeresen megváltoztatták a saját részvényszerzés szabályait, tulajdonképpen ekkor alakult ki a rendelkezés alapvetően máig változatlan szerkezete.15 A negatív szabályozásról áttértek a pozitívra, azaz nem azt határozták meg, hogy mikor nem szerezhet a társaság saját részvényeket, hanem taxatíve felsorolták a megszerzés megengedett eseteit. Ekkor került bevezetésre a 10%-os mennyiségi korlátozás is. Az 1937-es, immár önálló Részvénytörvény nagyjából változatlanul átvette a szükségrendelet szabályozását, s valójában a második világháború után megalkotott, és ma is hatályban lévő 1965-ös Részvénytörvény16 sem változtatta meg lényegesen a saját részvényre vonatkozó rendelkezéseket. A megengedett szerzés esetei folyamatosan bővültek; de 1937-től kezdve minden részvényesi jog gyakorlása tilos volt a saját részvények után. Újabb koncepcionális reformot csak a Részvénytörvény 1978-as módosítása jelentett, amikor is a Részvénytörvényt a tőkevédelmi irányelv szabályainak megfelelően módosították. Annak ellenére, hogy a közösségi jogi jogszabály nagymértékben támaszkodott a német jogra, volt azért mit finomítani a szabályozáson. Ekkor került a törvénybe az alaptőkekorlát szabálya, vagyis hogy saját részvényeket csak az alaptőkén felüli vagyon terhére lehet megszerezni. Az irányelv kettős szankciórendszerét össze kellett egyeztetni a német polgári jog jellegzetes jogintézményével, a kötelmi és a dologi jogi jogügylet elkülönítésével és önállóságával (Trennungs- und Abstraktionsprinzip). A német jogalkotó nem élt az irányelv nyújtotta opciós lehetőségekkel, s több ponton szigorúbb előírásokat vezetett be, mint amit az irányelv megkövetelt. Például a közgyűlési felhatalmazáson alapuló “biankó” megszerzést egészen 1998-ig nem tette lehetővé, s mint ahogy már említettük, a saját részvények alapján nemcsak a szavazati jog, hanem valamennyi részvényesi jog gyakorlását megtiltotta, s tiltja ma is. A német jog tehát 1998-ig alapvetően tiltotta a saját részvények megszerzését, azt csak szűk körben, részletesen meghatározott megszerzési okok, körülmények esetén engedélyezte. A saját részvényszerzést – az 1931-es év eseményei által determináltan – szükséges rosszként, visszaszorítandó diszfunkcióként értékelte a jogalkotó és a jogtudomány egyaránt. A kilencvenes évek második felében azonban felismerték, hogy a vállalatok multinacionális tevékenysége és a tőkepiacok nemzetközi összefonódása kapcsán a német vállalatok versenyhátrányba kerülhetnek, ha a saját részvények megszerzéséből fakadó előnyöket nem hasznosíthatják. A Részvénytörvény 1998-as módosítása17 immár lehetővé tette, hogy az igazgatóság a közgyűlés megfelelő felhatalmazása alapján a cél, vagy ok előzetes megjelölése nélkül megszerezhesse a társaság saját részvényeit. Habár a jogszabály szerkezete változatlan maradt, s ez a megszerzési mód is mint egy konkrét ok került a Részvénytörvény 71. § -ába, számos német szerzővel egyetértésben ki lehet mondani: a “biankó”- megszerzés bevezetésével alapvető paradigmaváltás történt.18
2. A szabály szerkezete a fent felvázolt jogtörténeti fejlődés által erősen determinált. A Részvénytörvény 71. § (1) bek.-e nyolc pontban kilenc megszerzési esetkört sorol fel. Ebből nyolc konkrét, törvényben meghatározott okhoz kötött, egy pedig a már említett 1998-ban lehetővé tett előzetes célmegjelölés nélküli, biankó részvény-visszavásárlás a közgyűlés felhatalmazása alapján. A saját részvények megszerzésének korlátai a 71. § (2) bek.-ben szerepelnek, s ez a bekezdés mondja ki azt is, mely szerzési oknál mely korlátozásokat kell figyelembe venni. A 71a. § tiltja a részvényvásárláshoz történő pénzügyi segítségnyújtást, a 71b. § rendelkezik valamennyi részvényesi jog gyakorlásának kizárásáról. A 71c. § írja elő a saját részvények elidegenítésének kötelezettségét – ha a szerzés jogszerű volt, úgy csak a 10% felüli mennyiség elidegenítését három éven belül, ha azonban jogszerűtlen, úgy egy éven belül a birtokolt saját részvények mennyiségétől függetlenül valamennyi jogszerűtlenül szerzett saját részvényt el kell adni. Amennyiben a társaság elidegenítési kötelezettségének nem tesz eleget, a részvényeket az alaptőke-leszállítás szabályainak figyelembevételével be kell vonni. A 71d. § mondja ki, hogy a leányvállalat (többségi tulajdonban, vagy döntő befolyás alatt álló társaság), illetve a bizományos által végrehajtandó részvényszerzésre a társaság közvetlen részvény-visszavásárlásaira vonatkozó valamennyi feltételt és jogkövetkezményt alkalmazni kell, azaz ezeket a megszerzéseket úgy kell megítélni, mintha a társaság maga szerezné, szerezte volna meg részvényeit. A 71e. § ugyanígy rendelkezik a saját részvények zálogba vételéről. Az alaptényállás tehát kilenc megszerzési esetből áll, a hasonló gazdasági eredményre vezető és így a szabály megkerülésére módot adó szerzéseket pedig utaló szabály segítségével vonja a rendelkezés hatálya alá a német jogalkotó.
3. Az alaptényállás körében szintén aszerint lehet differenciálni, hogy az egyes megszerzési eseteknél mely szerzési korlátozásokat kell figyelembe venni. Az első csoportba tartozó megszerzési okoknál mind az alaptőke korlát, mind a 10%-os mennyiségi korlát, és a teljes befizetettség követelménye is érvényesül. Ide tartozik a biankó-megszerzés; a saját részvényszerzés a társaságot közvetlenül fenyegető súlyos kár elhárítása érdekében; a részvény-visszavásárlás a részvényeknek a társaság vagy valamely kapcsolt vállalkozása munkavállalói részére történő kiadása céljából; illetve a hitelintézetek értékpapír-kereskedési tevékenysége körében történő saját részvényszerzés – ez utóbbinál szintén szükséges a közgyűlési felhatalmazás is.19 A második csoportba azokat az okokat sorolhatjuk, amelyeknél a helyzet sajátosságaira figyelemmel a társaság egy vagy több megszerzési korlát megtartása alól mentesül. Az átalakulás, ill. egyéb szerkezeti átalakítások esetén a társaságban a továbbiakban már részesedni nem kívánó részvényesek kérhetik részvényeik megvásárlását a társaságtól. Ebben az esetben csak az alaptőke-korlátra és a mennyiségi korlátozásra kell figyelemmel lenni, viszont a részvényszerzésnek nem akadálya, ha a kérdéses részvények névértékét, ill. kibocsátási értékét még nem teljesen fizették be. Az ingyenes szerzés, valamint a hitelintézetek által végrehajtott vételi bizomány esetén azonban a teljes befizetés az egyetlen feltétel, a másik két korlátozás nem irányadó.20 Végezetül a szerzési okok harmadik csoportjába tartozó univerzális jogutódlás útján történő szerzés, valamint az alaptőke-leszállítás eseteiben valamennyi korlátozás figyelmen kívül hagyható, a részvény-visszaszerzés korlátlanul gyakorolható.21
4. A szabályozás leghangsúlyosabb pontja kétségkívül a biankó-megszerzés a közgyűlés felhatalmazása alapján [71. § (1) bek. 8. pont]. Eszerint a közgyűlés legfeljebb 18 hónapi időtartamra – alapvetően egyszerű többséggel – felhatalmazást adhat az igazgatóságnak saját részvények megszerzésére. A határozatnak tartalmaznia kell a megszerezhető saját részvényeknek az alaptőkéhez viszonyított arányát, ami 10%-ot nem haladhat meg, továbbá a legalacsonyabb és legmagasabb ellenértéket. A jogszabály nem határozza meg, hogy mi célból történhet a szerzés, de tiltja a saját részvényekkel való kereskedést. Előírja, hogy a vételnél és az eladásnál be kell tartani a részvényesek egyenlő elbánásában részesítésének alapvető követelményét, ill. rögzíti, hogy a tőzsdei vétel és eladás ezen elvárásnak mindig eleget tesz. Amennyiben a társaság mégis egy ettől eltérő (azaz az egyenlő elbánás elvét legalábbis formailag sértő) értékesítési módozat mellett döntene, úgy ehhez az érintettek, tehát a közgyűlés hozzájárulása szükséges, s mivel az elsőbbségi jog kizárásáról rendelkező előírás megfelelő alkalmazását rendeli el a törvény, háromnegyedes többséggel. Nyilvánvaló, hogy ez a szabály kellő rugalmasságot és cselekvési szabadságot biztosít az igazgatóság részére; ugyanakkor a megszerzési korlátozások megfelelő mértékben csökkentik a saját részvényszerzés fentebb ismertetett veszélyeit. Mind a gyakorlat, mind a jogtudomány alapvetően üdvözölte az újonnan bevezetett – könnyített – megszerzési tényállást, mindössze csak a kereskedés tilalmát kimondó szabályt érte némi kritika, mondván, hogy a kifejezés tartalma nem egyértelmű. Már a törvényjavaslat indokolása is leszögezte, hogy a tilalom célja a folyamatos árfolyam-befolyásolás valamint a saját részvényekkel történő spekuláció megakadályozása.22 A szabály értelmezéséhez és alkalmazásához Christian Bosse dolgozott ki egy megoldási javaslatot. Eszerint a kereskedési tilalmat, illetve annak esetleges megszegését szubjektív alapokra helyezve kell értelmezni. Vagyis az a döntő, hogy a társaság saját részvényeit árfolyamnyereségrealizálási céllal szerezte-e meg. Ennek megállapításához bizonyos objektív indíciumok is támpontot nyújthatnak. Ilyen például, ha a vétel és az eladás, illetve több vétel és eladás rövid időközönként követi egymást, s az ügyeletek segítségével tényleg árfolyamnyereségre tesz szert a részvénytársaság.23 Mindenesetre, habár első pillantásra a biankó-szerzés is pusztán egy ok a megszerzési okok között, szembetűnő, hogy a törvény nem határozza meg, milyen célból történhet a részvény-visszavásárlás. A saját részvény megszerzésének e liberalizációja bizonyos értelemben visszatérést mutat az 1884-es novella előírásához, mivel csak azt mondja ki, spekulatív célból saját részvényeket megszerezni nem szabad. Arra lehet következtetni, hogy jogszociológiai értelemben a biankó-szerzés válik a saját részvényszerzés alapesetévé, s a többi megszerzési ok háttérbe szorul.
V. Zárszó
Hol kezdődik, és hol ér véget az állami beavatkozás, konkrétabban a társasági jog szerepe? Mennyire tudja a társasági jogi szabályozás megakadályozni a spekulációkat és visszaéléseket? Ez a kérdés már a XIX. sz. végén, XX. sz. elején is foglalkoztatta a jogtudomány képviselőit. Earl of Dudley fejtette ki 1896-os beszédében: “kétségtelen az, hogy még a legszigorúbb törvényhozás sem képes s kijátszás minden eshetőségét lehetetlenné tenni. Egy gyakorlott csaló meg fogja találni minden törvényes intézkedésen keresztül az ő czéljához vezető utat…”24 – okkal következtetett tovább Kuncz Ödön, amikor így foglalt állást: “… a részvényjog helyes szabályozásának tengelye éppen akörül forog, hogy olyan eszközökkel küzdjön a törvény az irreális részvénytársaságokkal szemben, amelyek a szolid társaságot nem sértik… 225 Vagyis, fontos a hitelezővédelem, fontos a visszaélések megakadályozása, de túl szigorú szabályozással nem szabad megbénítani a gazdasági életet, s nem szabad indokolatlanul korlátozni a vállalkozások cselekvési szabadságát. Ennek kell lennie az arany középútnak, amit többek között a saját részvények megszerzése kapcsán is szem előtt kell tartania a mindenkori jogalkotónak. A tőkevédelmi irányelvnek és a német részvényjognak sikerült megfelelnie e követelménynek. A szabályozás története, mikéntje és hogyanja nem tanulság nélkül való a hazai kodifikátorok számára sem. A saját részvényszerzés magyar társasági jogi szabályainak elemzésére talán egy másik helyen, máskor még lesz alkalmam kitérni.
Benckendorff, Andreas [1998] Erwerb eigener Aktien im deutschen und US-amerikanischen Recht, Baden-Baden, Nomos Verlgasgesellschaft.
Bosse, Christian [2000] Handel in eigenen Aktien durch die Aktiengesellschaften, WM 16. szám, 806-809. old.
Escher-Weingart, Christina – Kübler, Friedrich [1998] Erwerb eigener Aktien – Deutsche Reformbedürfnisse und europäische Fesseln?, ZHR 162. szám, 537-562. old.
Habersack, Matthias [1999] Europäisches Gesellschaftsrecht, München, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung.
Hohnhorst, Lothar [1934] Der Erwerb eigener Aktien nach der Aktienrechtsnovelle vom 19. September 1931, Quakenbrück i. H, Handelsdruckerei I. Trute.
Hueck, Götz [1991] Gesellschaftsrecht, 19. völlig neubearbeitete Auflage, München, C.H.Beck’sche Verlagsbuchhandlung.
Klausing, Friedrich [1933] Reform des Aktienrechts – Unter besonderer Berücksichtigung der Teilreform des Jahres 1931, Berlin – Wien, Industrieverlag Spaeth & Linde.
Kraft, Gerhard – Altvater, Christian [1998] Die zivilrechtliche, bilanzielle und steuerliche Behandlung des Rückkaufs eigener Aktien, NZG 12. szám, 448-452. old.
Kröner, Michael – Hadzic, Edin [1998] Der Erwerb eigener Anteile nach § 71 Abs. 1 Nr. 8 AktG unter Berücksichtigung von § 50c EstG, DB 43. szám, 2133-2138. old.
Kuncz Ödön [1913] Részvényjogi reformkérdések – különösen: a tőke-biztosítás, alaptőke-felemelés és – leszállítás reformja , Budapest, Wodianer F. és fiai könyvnyomdája.
Lehmann, Heinrich-Dietz, Rolf [1970] Handbuch Gesellschaftsrecht, 3. Auflage, Berlin-Frankfurt am Main, Verlag Franz Vahlen GmbH.
Miskolczi Bodnár Péter (szerk.) [2000] Európai társasági jog, Budapest, KJK-Kerszöv.
Peltzer, Oliver [1998] Die Neuregelung des Erwerbs eigener Aktien im Lichte der historischen Erfahrungen, WM 7. szám, 322-331. old.
Raiser, Thomas [1992] Recht der Kapitalgesellschaften, 2. neubearbeitete und wesentlich erweiterte Auflage, München, Verlag Franz Vahlen.
Regierungsentwurf zur Änderung des Aktiengesetzes (KonTraG) [1997], ZIP 47. szám, 2059. skk. old.
Ritter, Carl [1939] Aktiengesetz – Erläutert von Carl Ritter, zweite vollständig neubearbeitete Auflage, Berlin – München, I. Schweitzer Verlag
Skog, Rolf [1997] Der Erwerb eigener Aktien: Reformbestrebungen in den EU- Mitgliedstaaten, ZGR 3. szám, 306-333. old.
Wastl, Ulrich [1997] Erwerb eigener Aktien nach dem Referentenentwurf zur Änderung des AktG und des HGB, DB 9. szám, 461-466. old.
Würdinger, Hans [1981] Aktienrecht und das Recht der verbundenen Unternehmen, 4. völlig neubearbeitete und erweiterte Auflage, Heidelberg – Karlsruhe, C.F. Müller Juristischer Verlag.
1 Ritter [1939] 208. old.
2 Néhány megdöbbentő adat Németországból: Dresdner Bank: Alaptőke 100 millió birodalmi márka, saját részvények a mérlegben 58 millió birodalmi márka. További arányok: Commerzbank: 75:37, Darmstädter Nationalbank: 100:58, Barmer Bankverein: 36:23,5 ld. Honhhorst [1934] 3. old., Lehmann/Dietz [1970] 358. old.
3 Lényegében arról van szó, hogy az igazgatóság tagjai a részvényeket fokozatosan, attól függően szerezhetik meg, hogy a társaság gazdasági mutatói és a tőzsdei árfolyamok hogyan alakulnak. Addig azonban a részvények a társaság tulajdonában vannak. Ld. Kröner/Hadzic [1998] 2134. old., ill. Benckendorff [1998] 63. old.
4 Ún. shareholder serving costs, ld. Benckendorff [1998] 64. old., Skog [1997] 311. old., Escher-Weingart/Kübler [1998] 553. old.
5 Pl. Würdinger [1981] 60. old, Ziebe [1981] 26, 63 old., Hueck [1991] 256. old., Raiser [1992] 219. old., Pletzer [1998] 327. old.
6 77/91/EGK sz. irányelv OJ/L 26/1, az irányelvről magáról, annak tartalmáról ld. Miskolczi Bodnár (szerk.) [2000] 235. skk. old., Habersack [1999] 74. skk. old.
7 Irányelv: 19. cikk. (1) bek.
8 Irányelv: 19. cikk (2)-(3) bek.
9 Irányelv: 20. cikk. (1) bek. h) pont.
10 Irányelv: 20. cikk (1) bek. c) és g) pontok.
11 Irányelv: 20. cikk. (1) bek. b), d), e), f) pontok.
12 Irányelv: 20. cikk. (1) bek. a) pont.
13 ADHGB 215. cikk (3) bek.: “Die Actiengesellschaft darf eigene Actien nicht erwerben” a szabály értékeléséhez ld. Mártonfy [1914] 29. old.
14 A szabály közel változatlan tartalommal került át a német kereskedelmi törvénybe, a HGB-be. A geschäftlicher Betrieb-ből ekkor lett regelmässiger Geschäftsbetrieb. Ld. Klausing [1933] 48. old.
15 Oly mértékű volt a felháborodás, hogy Brodmann, a kor neves társasági jogásza így érvelt: “Miért nem lehet végre elhatározni, hogy a társaságnak saját részvényei megszerzését teljesen tiltsuk meg. Más országok már megtették, és nem lehet arról hallani, hogy részvényjoguk szenvedne ettől.” Ld. Ritter [1939] S. 207.
16 Aktiengesetz vom 6. September 1965, Bundesgesetzblatt I., 1089. old. ill. Bundesgesetzblatt III. 4121-1. old., a továbbiakban ezt a jogszabályt értjük Részvénytörvény alatt.
17 Gesetz zur Kontrolle und Transparenz im Unternehmensbereich vom 27. April 1998, Bundesgesetzblatt I. 786. old. – röviden KonTraG;
18 Wastl [1998] 462. old., Kraft/Altvater [1998] 448-449. old., Benckendorff [1998] 209. skk. old.
19 A Részvénytörvény 71. § (1) bek. 1., 2., 7., 8. pontjai.
20 A Részvénytörvény 71. § (1) bek. 3., 4. pontjai.
21 A Részvénytörvény 71. § (1) bek. 5., 6. pontjai.
22 Regierungsentwurf [1997] 2059-2060. old.
23 Bosse [2000] 807-808. old.
24 Idézi Kuncz [1913] 16. old.
25 Kuncz [1913] 14. old.
Címkék: értékpapírjog, Fuglinszky Ádám, PJK 2002-2
Előző bejegyzésA koncepció vitái (PJK, 2002/2., 27-28. o.) Következő bejegyzésHelyesbítés (PJK, 2002/2., 35-37. o.)
● 2019. 03. 29. | Öröklési szerződés vagy végrendelet? (piacesprofit.hu)
● 2019. 03. 28. | A Kúria határozatot hozott kártérítés megfizetése iránti perben (kuria-birosag.hu)
● 2019. 03. 27. | Elállási jog online vásárlásnál árú csomagolásának felbontását követően - Az Európai Bíróság ítéletet hozott (jogiforum.hu)
● 2019. 03. 24. | Egy szerződés is lehet erkölcstelen? (piacesprofit.hu)
● 2019. 03. 21. | Hasznos tudnivalók a kft. tőkeemelésének szabályairól (adozona.hu)
● 2019. 03. 21. | Az autót terhelő jogoknak is utána kell nézni használtautó-vásárlásnál - Ingyenesen elérhető a MOKK hitelbiztosítéki nyilvántartása! (jogiforum.hu)
● 2019. 03. 19. | A Kúria döntést hozott szülői felügyeleti jog megszüntetése iránti perben (kuria-birosag.hu)
● 2019. 03. 14. | A személyiségi jogok polgári jogi védelme, különös tekintettel a közszereplők vonatkozásában (jogiforum.hu)
● 2019. 03. 11. | Biztatási kár megtérítése iránti perben hozott döntést a Kúria (kuria-birosag.hu)
● 2019. 03. 04. | A kapcsolattartás joga, mint jogosultságok és kötelezettségek összessége és a szabályozás gyakorlata (jogiforum.hu)
● 2019. 03. 03. | Hagyatéki ügyek: komoly tévedésben vannak az örökösök (privatbankar.hu)
● 2019. 03. 01. | Megszegett szerződésnél megúszható a kártérítés? (piacesprofit.hu)
● 2019. 02. 26. | Házastársi vagyonfelosztás - A házasság felbontásával felmerülő vagyonjogi kérdések a gyakorlatban az új Ptk. alapján (jogiforum.hu)
● 2019. 02. 24. | Tékozló utódok ellen itt a bizalmi vagyonkezelés (piacesprofit.hu)
● 2019. 02. 20. | A következményi kár elhelyezése a kártérítés rendszerében (arsboni.hu)

matches:
§ 71
§ 50
Kúria
Bíróság
Kúria
Kúria


text:
Vj-33/2005/20
2. Kf. 27. 048/2007/3. szám
A Fővárosi Ítélőtábla a Kereskedelmi & Hitelbank Nyrt. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest - hivatkozási szám: Vj-33/2005.) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indított perében a Fővárosi Bíróság 2006. évi november hó 22. napján kelt 3.K.33.236/2005/17. számú ítélete ellen a felperes által 19., az alperes által 18. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán az alulírott napon - 2007. évi szeptember hó 26. napján megtartott nyilvános tárgyalás alapján meghozta a következő
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 30.000 (azaz harmincezer) forint együttes első-, és másodfokú perköltséget, valamint az államnak - az illetékügyekben eljáró hatóság külön felhívására - további 8.250 (azaz nyolcezer-kettőszázötven) forint kereseti, és 48.000 (azaz negyvennyolcezer) forint fellebbezési illetéket.
A felperes a K&H megtakarítási betétszámlát (a továbbiakban: megtakarítási betétszámla) érintő banki akciót és betéti kampányát televízióban és internetes honlapján reklámozta, amelyek vizsgálatára az alperes versenyfelügyelete eljárást indított. A versenyhatóság vizsgálata eredményeként megállapította, hogy a felperes megsértette a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 8.§-a (2) bekezdésének a) és c) pontjait, mert a megtakarítási betétszámla 2005. január 10.` és február 13: napja között sugárzott televíziós reklámjaival a fogyasztók megtévesztésére alkalmas tájékoztatást adott az elérhető kamat mértékéről, és az azt befolyásoló körülményekről, elhallgatva a minimálisan 50.000 Ft-os napi záróegyenleg, illetőleg a - legfeljebb két terhelési tranzakció mint feltétel teljesülésének szükségességét. Az interneten a megtakarítási betétszámla általános feltételeiről elhelyezett (a határozat 10: pontja .szerinti ismertetőben pedig nem adott tájékoztatást az 50.000 Ft napi záróegyenleg el nem érésének a kamat mértékére gyakorolt hatásáról. A fogyasztók jövőbeni megfelelő tájékoztatása érdekében e magatartás további folytatását a Tpvt. 77.§-ának (1) bekezdés f) pontja alapján a határozat kézhezvételétől megtiltotta, az internetes honlapon közzétett hiányos általános tájékoztatás körében. Kiemelte, hogy a jogsértőnek ítélt tájékoztatást csak oly módon alkalmazhatja a felperes a továbbiakban, ha azt kiegészíti annak közlésével, hogy a kamatveszteség elkerüléséhez a számla napi záróegyenlegének el kell érnie a minimális 50.000 Ft-ot. Ezen túlmenően a Versenytanács 10.000.000 Ft bírság megfizetésére is kötelezte a felperest. Indokolása szerint az olyan reklámokkal szemben, amelyek részletesebb tájékoztatást adnak valamely áru fogyasztókra kedvező, lényeges tulajdonságairól, illetve egy akcióban való részvétel fogyasztókra kedvező feltételeiről (vagyis nem minősülnek a fogyasztók figyelmét valamely szolgáltatás igénybevételére felhívó rövid, un. figyelemfelhívó reklámnak) elvárás, hogy azok az áru fogyasztókra kedvezőtlenebb tulajdonságait is ugyan úgy közöljék. A televíziós reklámok betéti akcióra vonatkozó tájékoztatásával összefüggésben kiemelte, hogy a hitelintézeteknél elhelyezett betétek lényeges, a fogyasztói döntést befolyásoló alapvető tulajdonsága az elérhető kamat mértéke; illetőleg az ezt befolyásoló körülmények. A fogyasztó a megtakarítást célzó, pénzösszeg elhelyezésére szolgáló különböző termékek közötti választást jellemzően nem egy-két hetes időtartamra ejti meg, hanem ennél hosszabb időre. A kamat mértékéről nyújtott információ akkor teljes és pontos, ha a fogyasztók egyértelműen megállapíthatják azt, hogy az elhelyezett betét után milyen kamatot érhetnek el. Az időlegesen, akciószerűen alkalmazott magasabb kamat nem reklámozható oly módon, hogy a fogyasztó nem kap egyértelmű tájékoztatást arról, hogy az csak egy átmeneti jelleggel elérhető kamat, amelynek mértéke egy előre tudott időponttól csökkenni fog. A felperes jogsértő televíziós reklámja azt az üzenetet közvetítette a fogyasztó számára, hogy a megtakarítási betétszámlával 1 millió forint felett magas, 10% kamat érhető el, amihez nem kell lekötni a számlán lévő pénzt, ahhoz bármikor hozzá lehet nyúlni, és ha a fogyasztó most nyit bankszámlát, akkor ezzel megtakaríthat. A reklám középpontjába állított 10%-os kamat a felperes által tudottan csak egy időszakos tulajdonsága volt a terméknek: E vonatkozásban nem vehető figyelembe az -akár" szó alkalmazása sem, amelyet egyrészt a reklám olvasható elemei nem tartalmaztak, ez csak szóban hangzott el, másrészt ebből a fogyasztó nem következtethetett arra, hogy a kamat csak néhány hétig lesz 10%. Ezt meghaladóan a reklámfilm nem közölt olyan információt, amely a terméknek a reklámban kiemelt, annak üzenetévé tett előnyös tulajdonságának értelmezéséhez elengedhetetlenül szükséges lett volna. A korlátozás létezésére a fogyasztó nem következtethetett, ugyanis nem szerzett arról tudomást; hogy amennyiben kettőnél több terhelési tranzakciót hajt végre a számla vonatkofásában, illetve annak (a számlának) a napi záró egyenlege nem éri el az 50.000 Ft-ot, akkor a kamat mértéke drasztikusan csökken. A jogsértés a fogyasztók megtévesztésére alkalmas tájékoztatás közreadásával megvalósul meg abban az esetben is, ha utóbb mód van a teljes körű valós információ megismerésére.
Az alperes határozatának 41. pontjában rögzítette a betéti akcióról nyújtott, az interneten közzétett általános tájékoztatással kapcsolatos megállapításait azzal, hogy a felperes internetes honlapján (a határozat 10. pontjában megjelölten) nem ismertette, hogy a kamatveszteség elkerüléséhez a számla napi záró egyenlegének el kell érnie az 50.000 Ft-os minimális betétszámla összegét. Ez a közlés azonban nem ütközött semmilyen akadályba. A fogyasztónak szóló tájékoztatás nem épülhet arra az elvárásra, hogy a fogyasztó járjon el ésszerűen, s mintegy kötelezettsége legyen annak ellenőrzése, hogy a vállalkozás által nyújtott tájékoztatás megfelel-e a valóságnak, továbbá, hogy kell-e még valamilyen kiegészítő információ a tájékoztatásban foglaltak helyes értelmezéséhez. Mindez az interneten való megjelenés esetében is irányadó, azaz valamely termék vagy szolgáltatás alapvető tulajdonságának ismertetésére nem kerülhet sor más, azzal szorosan összefüggő tulajdonságok közlésétől elszakítottan, különösen nem a lábjegyzetben, vagy a tovább kattintást igénylő módon. A Versenytanács a jogsértő magatartás megtiltása mellett bírság kiszabását is indokoltnak tartotta a felperessel szemben. A bírság összegének megállapításakor figyelembe vette a felperes piaci helyzetét (részesedése 2005. januárjában a lakossági forint betétek piacán meghaladta a 10%-ot, amellyel a piac jelentős szereplői közzé tartozik); a jogsértő magatartás több hetet felölelő időtartamát (az internet esetén több hónap, a televíziós reklámkampány pedig 2005. január 10. és február 13. között zajlott); a jogsértő tájékoztatásokkal, s különösen az igen intenzív televíziós reklámokkal elért fogyasztók nagy számát. Súlyosbító körülményként értékelte, hogy a felperes számára a Vj-153/2004. számú ügy kapcsán (a határozat 2. pontja tartalmazta a döntést) már a reklámkampány kezdete előtt egyértelműnek kellett lennie, hogy a . fogyasztók megtévesztése valamely lényeges körülmény elhallgatásával, hiányos tájékoztatással is megvalósítható.
A felperes keresetében elsődlegesen az alperesi határozat megváltoztatását és a versenyfelügyeleti eljárás megszüntetését kérte jogsértő magatartás hiányában. Másodlagos kérelme a versenyhatóság döntésének hatályon kívül helyezésére irányult, míg harmadlagosan a bírság elengedését, vagy annak mérséklését kérte. Álláspontja szerint az alperes tévesen értelmezte a reklámok üzenetét, ezért ellenmondó következtetéseket vont le, ami ellentétes a versenyhatóság eddigi gyakorlatával. Arra hivatkozott, hogy a betéti szolgáltatásokra mint különleges pénzügyi szolgáltatásokra önálló ágazati szabályok vonatkoznak, amelyek figyelembe veszik a szolgáltatás, a termék egyedi jellegzetességeit, s ezeknek megfelelően határozzák meg kötelező érvényűen, hogy mely előírások és szabályok betartásával reklámozhatnak megfelelő módon a szolgáltatók. A jellegükből adódóan figyelemfelkeltő reklámjai az ágazati szabályozásnak megfeleltek.
Utalt arra, hogy a kifogásolt reklámok nem befolyásolhatták tisztességtelenül a fogyasztók döntését, mivel a felmérés, valamint a szakvélemény is egyértelművé tette, hogy a fogyasztó döntését (pénzügyi helyzetét érintően) alapvetően nem a reklámok alapján hozza meg. A pénzügyi szolgáltatás - jellégéből fakadóan. - a magasabb érdekeltségű szolgáltatások közé tarozik, ahol szükségszerű, hogy a fogyasztó a szolgáltatással, termékkel összefüggésben információ-keresést végezzen, és ennek eredményeként határozzon annak igénybevételéről. Sérelmezte, hogy eljárása során az alperes nem tárta fel a szolgáltatás sajátosságait, nem vette figyelembe az ágazati szabályozás követelményeit, illetve nem vizsgálta az érintett szolgáltatást igénybevevő fogyasztók szokásait. Ennek pótlására az elsőfokú eljárásban benyújtotta a Szonda Ipsos 2005. novemberében készített felmérését az érintett piaci fogyasztók döntési mechanizmusának bemutatására, valamint ehhez kapcsolódóan a Marketing Szövetség szakértőjének szakvéleményét. Szakértői bizonyítás elrendelését indítványozta, mert álláspontja szerint a perbeli szolgáltatással kapcsolatos fogyasztói magatartás, és a felmérés szakmai megalapozottsága és következtetéseinek helyessége megítélése marketing szakmai ismereteket igényel, amely alkalmas arra is, hogy az alperes döntésének jogellenességét igazolja. Kifogásolta, hogy a versenyhatóság nem elemezte, hogy a reklám hogyan hatott a fogyasztókra és ezen túlmenően a gazdasági versenyre, az internetes tájékoztatásnál pedig figyelmen kívül hagyta annak interaktív jellegét, az információt kereső fogyasztói magatartást, az ehhez szükséges idő és energia ráfordítást. A szankcióval összefüggésben utalt arra, hogy a bírság eltúlzott, annak mértéke nincs összhangban sem az alperesi gyakorlattal; sem a megállapított jogsértés súlyával. Az alperes nem tett eleget indokolási kötelezettségének sem, ugyanis nem jelölte meg, hogy milyen "vetítési alap" segítségével és mely tényező figyelembevételével állapította meg a bírság összegét, ezért annak kiszámítása is jogellenes.
Az alperes a határozatában foglaltak fenntartása mellett a felperesi kereset elutasítását kérte. Utalt arra, hogy a felperesi magatartás értékelése során nem azt vizsgálta, hogy tiszteletben tartotta-e a betéti kamat, az értékpapírok hozama, és a teljes hiteldíj mutató számításáról és közzétételéről szóló, a betéti kamatláb számítására vonatkozó rendelkezések tekintetében a hitelintézetekre kiterjedő előírásokat vagy sem. A Tpvt. rendelkezései alapján hozta meg döntését, tekintetbe véve a saját, valamint a bírói gyakorlatot is, amelynek megfelelően határozta meg a bírság összegét, feltárva az ezzel összefüggésben figyelembevett valamennyi tényezőt. A szakértő kirendelését ellenezte azzal, hogy a felek között fennálló értelmezési vita eldöntése nem szakkérdés.
Az elsőfokú bíróság az alperes határozatát a bírság kiszabására vonatkozó részében hatályon kívül helyezte, illetve a határozat indokolásának 41. pontjában meghatározott jogsértés megállapítását mellőzte, ezt meghaladó részében a felperes keresetét elutasította. Indokolása szerint a kifogásolt televíziós reklámok egy adott termékre vonatkoztak, számos olyan elemet tartalmaztak; amelyek már túlmutattak a figyelemfelhívás körén, egyértelműen tájékoztatás, információ közvetítés céljára szolgáltak. Megtévesztő volt a reklámok vonatkozásában az az elhallgatott körülmény - amit a fogyasztók nem ismerhettek meg -, hogy a felperes már a reklámok közzétételekor tudta, hogy csak igen rövid ideig lesz érvényben az általa jelentős kedvezményként feltüntetett kamatmérték. Egyetértett azzal az alperesi állásponttal, hogy az időlegesen, akciószerűen alkalmazott magasabb kamat nem reklámozható oly módon, hogy a fogyasztó nem kap egyértelmű tájékoztatást arról, miszerint az csak egy átmeneti jelleggel elérhető kamat, melynek mértéke egy előre tudott időponttól csökkenni fog: Miután a szolgáltató részéről utóbb a fogyasztóknak adott magyarázat tartalma nem ismeretes, így a versenyhatóság értelemszerűen csak a reklámok által közvetített tartalmat vehette alapul az értékelésnél. A versenyjogi relevanciával bíró fogyasztói döntés meghozatala egy folyamat, ennek nem csak az egészét, hanem az egyes szakaszait is védi a Tpvt. a maga eszközeivel. A versenyjogi megítélés szempontjából irrelevánsnak tartotta a felperes által benyújtott marketing szakértői véleményt, amelyet a felperes saját nyilatkozataként értékelt. Kiemelte, hogy nem lehetett a véleménynek önállóan bizonyító erőt tulajdonítani, mert készítője elsősorban közgazdasági-marketing szempontból végezte az elemzést, ezért az versenyjogi szempontból releváns értékelést nem tartalmazott. Szükségtelennek ítélte meg szakértő kirendelését a felperes által nyújtott szolgáltatások, az adott piac, illetve a releváns fogyasztói magatartások vizsgálata vonatkozásában hangsúlyozva, hogy egy adott fogyasztói magatartás, a reklámok észlelhető üzenete, annak kihatása, a hétköznapi élettapasztalat, a szavak általános értelmezése, illetve a hosszú idő óta kialakult jogalkalmazói gyakorlat és értelmezés alapján megfelelően értékelhető. Az elsőfokú bíróság az alperesi határozatban foglaltak megismétlése nélkül megállapította, hogy a felperesi televíziós reklámok vonatkozásában a versenyhatóság a tényállást megfelelő módon és a szükséges mértékben feltárta, abból okszerű következtetések révén megalapozottan állapította meg a jogsértést.
Ezt meghaladóan azonban elfogadta a felperes azon érvelését, miszerint az internetes tájékoztató megfelelő volt, miután a fogyasztó gyakorlatilag egy "klikkeléssel" hozzájuthatott a megfelelő információkhoz. Kiemelte, hogy az internetes tájékoztatás jellegéből adódik, hogy a hozzáférés eleve feltételekhez kötött, és amennyiben a fogyasztó ennek birtokában úgy dönt, hogy az internet segítségével informálódik, ennek használatához (belépés, keresés) elenyésző idő- és energiaráfordítás szükséges az adott (felkeresett) honlapon böngészni, egy "klikkeléssel" további információhoz jutni. A böngészés, egy több oldalas honlapon történő keresgélés, annak minden részének megtekintése teleológiailag egységesnek tekinthető. Nem lehet az információszerzés szempontjából a nyitóoldalt a többi oldaltól - felkeresési-odajutási nehézségeket feltételezve - megkülönböztetni. A reklámhatások szempontjából az internetes információszerzés jóval tudatosabb, mint a televízión keresztül megvalósuló tájékozódás. Az adott honlapot a fogyasztó célorientáltan arra koncentrálva keresi fel, így az ott beszerzett információk tudatosulása, befolyásoló hatása jóval erősebb. A televíziós reklámok esetében jóval nagyobb a spontaneitás, a reklámok igen nagy száma és a rendkívül intenzív (néha agresszív) megnyilvánulás okán bizonyos érthető immunitás, rezisztencia, figyelmetlenség kísérheti azokat. Nem feltételezhető alappal, hogy az átlagfogyasztó (néző) minden televíziós reklámot alaposan és aprólékosan végignéz (hallgat) és értelmez. Mindezen körülmények alapján az elsőfokú bíróság a felperesi honlapon megjelent tájékoztatást nem ítélte jogsértőnek. A bírságot ezért mellőzte, mert álláspontja szerint az alperes által megállapított jogsértések közül az egyiket (a hatását tekintve súlyosabbat) nem ítélte megalapozottnak. Értékelte a jogsértéssel elért előny bizonyítatlanságát és azt, hogy bár a versenyhatóság hivatkozott e körben hasonló korábbi felperesi jogsértésre, de azon ügy és a perbeli eset közötti olyan releváns összefüggést, ami az ismételt jogsértést valószínűsítené; nem bizonyított. Álláspontja szerint a Tpvt. 77.§-a alapján kiszabható jogkövetkezmények (megállapítás, eltiltás) mind a generális, mind pedig a speciális prevenció szempontjából elegendőek.
A felperes fellebbezésében elsődlegesen az elsőfokú bíróság ítéletének megváltoztatását és a versenyfelügyeleti eljárás megszüntetését kérte. Másodlagos kérelme arra irányult, hogy a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú ítéletet az alperesi határozatot helybenhagyó részében helyezze hatályon kívül és a Fővárosi Bíróságot újabb eljárás lefolytatására és újabb határozat hozatalára utasítsa. Az elsőfokú ítélet alaptalanságát alátámasztó érvként arra hivatkozott, hogy a bíróság tévesen értékelte az alperesnek a tényállás feltárására vonatkozó tevékenységét, abból helytelen következtetéseket vont le a reklámok jellege és üzenete tekintetében, és nem volt helytálló azon megállapítása, hogy a megbízásából készített vélemény versenyjogi szempontból nem releváns. Álláspontja szerint mind a versenyhatóság, mind az elsőfokú bíróság elmulasztotta az érintett piac fogyasztói szokásainak felmérését, és a bizonyítékok önkényes mellőzésével a reklámok üzenetéből csak feltételezésekre hagyatkozó megállapításokat tettek. Kiemelte a fogyasztói információszerzésre vonatkozó döntési mechanizmust befolyásoló tényezőket azzal, hogy a versenyhatóság korábbi gyakorlatát figyelmen kívül hagyva hozta meg döntését, így az ezen alapuló ítélet is hibás végkövetkeztetésekhez vezetett. Utalt arra, hogy minden reklámban megtalálható volt a kamatakció időtartamára vonatkozó felhívás, amely az ágazati jogszabályi előírásoknak való megfelelésen túl annak érdekében került feltüntetésre, hogy a fogyasztó egyértelmű információt kapjon arról, hogy a meghirdetett kamat csak és kizárólag a reklámban meghatározott időtartamban érvényes. A megtakarítási betétszámla magasabb érdekeltségű termék, amelynek megvásárlása körültekintést, megfontoltságot és relatíve hosszú időt igényel, amely jellemzők miatt a becsalogató reklám - mint jelleg - nem működik; ennek a piacra gyakorolt hatás hiánya miatt nincs a versenyre érzékelhető befolyása, ezért a versenyjogi szankció alkalmazása sem indokolt.
Az alperes fellebbezésében az ítélet megváltoztatásával kérte, hogy a Fővárosi Ítélőtábla a felperesi keresetet az interneten közzétett tájékoztatás vonatkozásában is utasítsa el, mert álláspontja szerint tévesen jutott az elsőfokú bíróság arra a következtetésre, hogy az interneten kifejtett magatartás súlya nagyobb volt, mint a több száz alkalommal sugárzott jogsértő televíziós reklámok súlya. Kiemelte, hogy az iratokból megállapíthatóan a megtakarítási betétszámla akció kezdetét követően 8.660 betétszámlát nyitottak, amelyen 56,8 milliárd forint összeget helyeztek el. Hangsúlyozta, hogy határozatának 44. pontjában súlyosító körülményként értékelte, hogy a felperes számára a Vj-153/2004. számú ügy kapcsán a reklámkampány kezdete előtt már egyértelműnek kellett lennie annak, hogy a fogyasztók megtévesztése valamely lényeges körülmény elhallgatásával, hiányos tájékoztatással is megvalósítható. A felperes előtt ismert volt, hogy az általa tartott akcióról a versenyjogi előírások tiszteletben tartásával kell tájékoztatást adni, azonban e követelményt figyelmen kívül hagyva ismételten jogsértést követett el. Megítélése szerint a bírság kiszabásánál nem csak az vehető figyelembe, ha a vállalkozás teljesen azonos magatartást tanúsít, hanem az is, ha a Tpvt. azonos fejezetébe ütköző magatartást követ el, mert ez önmagában jelzi azt, hogy a vállalkozás tevékenységében nem egyedi eset a fogyasztói döntések tisztességtelen befolyásolása, s ez kétségtelenül figyelembe vehető és veendő a bírság összegének meghatározásakor.
A Fővárosi Ítélőtábla a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 253.§-ának (3) bekezdése szerint a felperesi és az alperesi fellebbezések keretei között eljárva megállapította, hogy az elsőfokú bíróság okszerű következtetésre jutott a televíziós reklámmal megvalósult jogsértés tekintetében, azonban nem értett egyet az internetes tájékoztatás, valamint a bírság mellőzésével kapcsolatos ítéleti okfejtéssel.
A Tpvt: 8.§-ának (1) bekezdése szerint tilos a gazdasági versenyben a fogyasztókat megtéveszteni.
A 8.§ (2) bekezdésének a) és c) pontjai értelmében a fogyasztók megtévesztésének minősül, ha az áru ára, lényeges tulajdonsága - így különösen összetétele, használata, az egészségre és a környezetre gyakorolt hatása, valamint kezelése, továbbá az áru eredete, származási helye, beszerzési forrása, vagy módja - tekintetében valótlan tényt, vagy valós tényt megtévesztésre alkalmas módon állítanak, az árut megtévesztésre alkalmas árujelzővel látják el, vagy az áru lényeges tulajdonságairól bármilyen más, megtévesztésre alkalmas tájékoztatást adnak (a)pont); továbbá ha az áru értékesítésével, forgalmazásával összefüggő, a fogyasztó döntését befolyásoló körülményekről - így különösen a forgalmazási módról; a fizetési feltételekről, a kapcsolódó ajándékokról, az engedményekről, a nyerési esélyről - megtévesztésre alkalmas tájékoztatást adnak (c)pont). A Tpvt. idézett rendelkezései azt a kötelezettséget róják a felperesre, hogy pénzügyi szolgáltatásainak ismertetése során pontos, egyértelmű tájékoztatást adva hasson közre a fogyasztói szándék kialakításában.
Az alperes versenyjogi szempontból értékelte a felperesnek a megtakarítási betétszámlával kapcsolatban megnyilvánult reklámozói magatartását. Ennek eredményeként a részéről szükségesnek tartott vizsgálati körben eljárva a megfelelő mértékben feltárta a tényállást és rögzítette az azt befolyásoló körülményeket, és az ezzel összefüggő információkat nyújtó tájékoztatásokat. Ezek összességét áttekintve vonta le következtetéseit a fogyasztókat érintő üzenetek hatásáról, a Tpvt. 9.§-a szerinti értelmezésnek megfelelően értékelve a felperes által a reklámokban alkalmazott megfogalmazási módozatokat, illetőleg a használt kifejezések által hordozott jelentéstartalmat.
A másodfokú bíróság véleménye az, hogy helytálló volt mind az alperesnek, mind az elsőfokú bíróságnak a megtakarítási betétszámlát népszerűsítő televíziós reklámokat értékelő álláspontja, amellyel egyetértve arra a következtetésre jutott, hogy a fogyasztóknak adott nem megfelelő, hiányos és félreérthető tájékoztatás együttesen értékelhető versenyjogsértőnek. A valós tényeket tartalmazó és előnyös tulajdonságot kiemelő tájékoztatás is lehet félrevezető, ha elhallgat olyan adatot, amely a közölt lehetőségek értelmezéséhez elengedhetetlenül szükséges. Ilyen adatnak kell tekintetni a megtakarítási betétszámla tekintetében az elérhető kamat mértékét, annak időszakos jellegét, valamint az annak teljesüléséhez szükséges együttes feltételek fennállásának követelményét. A reklám tartalmáért önállóan felelős felperest nem mentesíti a jogsértés alól az a körülmény, hogy az ágazati szabályozás követelményei nem esnek egybe a versenyjogi megítéléssel továbbá, hogy a piackutatási adatok azt igazolják, miszerint a fogyasztók a pénzügyi döntések meghozatalát megelőzően általánosságban körültekintőbben járnak el a magasabb érdekeltségű banki szolgáltatások során. Amennyiben a fogyasztó a reklámok jellegét tekintve nem ismeri (nem ismerheti) fel a termék vagy szolgáltatás lényeges tulajdonságait, az a döntésének tisztességtelen befolyásolására alkalmasságot megvalósítja. A reklámoknak önmagukban (minden további információ megismerése nélkül) kell hitelesnek, igaznak és pontosnak lenniük, ami a felperesnek a 2005. január 10. és február 13. napja között sugárzott televíziós reklámjaiban nem teljesült. Az ezen magatartással tanúsított jogsértést mind a versenyhatóság, mind pedig az elsőfokú bíróság jogszerűen értékelte, amellyel annak megismétlése nélkül a Fővárosi Ítélőtábla egyetért.
Alaptalanul hivatkozott a felperes a televíziós reklámok figyelemfelhívó jellegére. Ezen reklámokban a bankszámla akcióját a megtakarítási betétszámla akcióval összevontan, együttesen reklámozta, miáltal a megtakarítási betétszámlával kapcsolatban ajánlott kiemelten magas kamat egyik jelentős feltételének (50.000 Ft napi záró egyenleg megléte) közlésére már nem volt mód. Ezt a hiányt rótta az alperes a felperes terhére. Nem tekinthető figyelemfelhívó reklámnak az, ahol objektív, számszaki adatokat közölve tájékoztatják a termékről (szolgáltatásokról) a fogyasztót. A legkedvezőbb adatokról való kiemelt tájékoztatás mellett pedig legalább az annak előfeltételét képező egyik kizáró okot is meg kell jelölni.
Az alperes döntése 41. pontjában rögzítetten a felperes által a megtakarítási betétszámláról az interneten nyújtott általános tájékoztatással kapcsolatosan azt rótta a felperes terhére, hogy a megtakarítási betétszámla szükséges napi minimális záróegyenleg összegéről, valamint ennek a kamatmértékre gyakorolt hatásáról, mint szorosan összefüggő és egymást befolyásoló tényezőkről nem adott tájékoztatást, miáltal a megtakarítási betétszámláról elengedhetetlenül szükséges információt nem szolgáltatott. Az elsőfokú bíróság az internetes általános tájékoztatást nem a megállapított jogsértés feltételeit vizsgálva értékelte, hanem az internet mint információs csatorna technikai használatát elemezte. Ennek eredményeként - elfogadva a felperesi állításokat - arra a téves következtetésre jutott, hogy jogsértés elkövetése azért nem állapítható meg, mert a fogyasztó egy további klikkeléssel megszerezhette azt a plusz információt, ami a betétszámla napi záróegyenlegének limitjére vonatkozott. A másodfokú bíróság álláspontja ezzel szemben az, hogy a termékkel (megtakarítási betétszámla) kapcsolatos általános tájékoztatóból sem mellőzhető a napi minimális záróegyenleg összegének közlése, figyelemmel annak az elérhető kamatra vonatkozó lényeges kihatására.
A felperes sem vonta kétségbe azt, hogy a megtakarítási betétszámla mind általában, mind az akciós időszakban csak akkor biztosítsa az általános, illetve az akciós magasabb kamatot, ha az arról való pénz kivétel a havi 2 alkalmat nem haladja meg, és a betétszámla minimális összege (50.000 Ft) a napi záróegyenleg szerint biztosított. Ezeknek a feltételeknek a hiányában radikális kamatveszteség következik be, mert az éves kamat a felperesi lakossági bankszámla látra szóló betéti kamatával azonos (0,75%).
Az átlagos racionálisan és körültekintően eljáró fogyasztóval szemben a magasabb érdekeltségű szolgáltatások tekintetében elvárható magasabb mérce az ilyen szolgáltatásokat (pénzügyi szolgáltatásokat) nyújtó vállalkozásokkal szemben is követelmény. Nem mentesülhet a magasabb mérce követelményeit megsértő vállalkozás a felelősség alól arra alapítottan, hogy a fogyasztóval szemben is magasabb mérce szerinti körültekintés várható el.
A perbeli akcióra tekintettel a honlap akciós oldalán közzétett hiánytalan, illetve jogszerű tájékoztatás nem orvosolja az általános tájékoztatás hiányosságait (az -klikkeléssel" sem pótolható).
Nem mentesíti a felperest az, hogy amennyiben a fogyasztó a rendelkezésre álló és biztosított valamennyi tájékoztatási lehetőséget igénybe veszi (az interneten tovább kattint, vagy a bankfiókot személyesen keresi fel) akkor a kiegészítő jellegű információ birtokában teljes képet kaphat a szolgáltatás tényleges mibenlétéről (mielőtt szerződést kötne). A felperesi szolgáltatást potenciálisan igénybe venni kívánók döntéseit segítő információk versenyjogi szempontból való megfelelősségét, valamint a félreérthetetlen tájékoztatás meglétének hiányát a felperes nem tudta cáfolni, sem a televíziós reklámokat, sem pedig az internetes tájékoztatást illetően.
A Fővárosi Ítélőtábla az alperessel egyezően a Tpvt. rendelkezései alapján a felperesi magatartást megítélhetőnek találta, erre figyelemmel egyéb bizonyítást nem látott szükségesnek. Az érintett piacon megnyilvánuló általános fogyasztói magatartás (piackutatás), avagy annak elemzése (szakvélemény), és a magasabb érdekeltségű szolgáltatásokra hozott példák, valamint az alperes által más ügyekben hozott döntések együttes értékelésével sem igazolt a felperes olyan releváns körülményeket, amelyek a jogsértés alóli mentesülését eredményezhették volna.
A jelen ügybeli jogsértés szempontjából meghatározó a tájékoztatás, reklám megjelenítése, illetve az abból adódó megtévesztésre való alkalmasság. A jogsérelem súlyát a gazdasági verseny veszélyeztetettségének foka, a fogyasztói érdekek sérelmének köre, annak kiterjedése alapozza meg. Az alperes határozatának 43. és 44. pontjában rögzítetten a Tpvt. 77.§-ának (1) bekezdés f) pontja és a Tpvt. 78.§-ának (1) és (2) bekezdése szerinti jogkövetkezményeket alkalmazta. A versenyhatóság határozatában mind a jogsértő magatartástól való eltiltás, mind pedig a bírság szankció és annak összegszerűsége tekintetében részletesen felsorolta mindazokat a tényezőket, amelyeket mérlegelt kiemelve, hogy súlyosító körülményként vette figyelembe az azonos tárgyú (Vj-153/2004: számú) döntésében már megállapított jogsértést:
A Fővárosi Ítélőtábla álláspontja az, hogy az alperes a szankciók alkalmazása, kiválasztása és az összegszerűség meghatározása során anyagi jogi és eljárásjogi jogsértést nem követett el. Mindezzel szemben az elsőfokú bíróság az alperes részéről felsorolt szempontokat figyelmen kívül hagyta, és szubjektív értékelését tükröző indokolással határozott a bírság mellőzéséről, rögzítve azt, hogy a jogsértés megállapítása, valamint az eltiltás mind a generális, mind pedig a speciális prevenció szempontjából elegendő. A másodfokú bíróság e körben kiemeli, hogy az elsőfokú bíróság nem adta magyarázatát annak, hogy miért tekintette az internetes tájékoztatást súlyosabb jogsértésnek, miért jutott arra a következtésre, hogy a jogsértéssel elért előny bizonyítatlan (holott ezt nem is vizsgálta), továbbá, hogy a korábbi alperesi -döntésben megállapított jogsértés miért nem róható a felperes terhére.
Az alperes fellebbezésében az elsőfokú bíróság részéről hiányolt körülmények megfelelő indokát adta (feltárva mind a jogsértéssel elért előny nagyságát, mind pedig a Tpvt. III. fejezetébe ütköző magatartás miatti korábbi döntésének a jelen üggyel összefüggő jellegét). Erre tekintettel a másodfokú bíróság a versenyhatósággal egyezően az internetes tájékoztatás jogsértő jellegét is megállapította.
A Fővárosi Ítélőtábla álláspontja az, hogy a Tpvt. 8.§-ának (2) bekezdés a) és c) pontjaiba ütköző jogsértések jellege és megvalósulási módja folytán az ehhez leginkább igazodó és a jogsértésekkel arányban álló szankciókat alkalmazta az alperes, és ennek teljes körű indokát is adta határozatában.
Mindezek folytán a másodfokú bíróság a Pp. 253.§-ának (2) bekezdése alapján az alperes sikeres fellebbezése folytán az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta, a felperes keresetét teljes egészében elutasította, egyebekben helybenhagyta.
A sikertelenül fellebbező pervesztes felperes a Pp. 78.§-ának (1) bekezdése alapján köteles megfizetni az alperes együttes első- és másodfokú perköltségét, és viselni a 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13.§-ának (2) bekezdése alapján a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt további kereseti; valamint a reá és a sikerrel fellebbező alperesre eső fellebbezési illetéket.
Budapesten, 2007. évi szeptember hó 26. napján

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság