text:
2004. évi CXV. Törvény. a lakásszövetkezetekről. I. Fejezet. Alapvető rendelkezések. A törvény hatálya. A lakásszövetkezet fogalma - PDF
Download "2004. évi CXV. Törvény. a lakásszövetkezetekről. I. Fejezet. Alapvető rendelkezések. A törvény hatálya. A lakásszövetkezet fogalma"
1 2004. évi CXV. Törvény a lakásszövetkezetekről Az Országgyűlés az önkéntes társuláson alapuló lakásszövetkezetek önállósága, a lakásszövetkezetek létesítése és biztonságos fenntartása, szabályszerű és szakszerű működése, és a lakásszövetkezeti tagok érdekeinek érvényesítése érdekében a következő törvényt alkotja: I. Fejezet Alapvető rendelkezések A törvény hatálya 1. (1) A törvény hatálya lakásszövetkezet alapítására, fenntartására, szervezetére, működésére, gazdálkodásának alapvető szabályaira, továbbá a lakásszövetkezet és tagjai közötti jogviszonyra, a lakásszövetkezet szervezeti átalakulásaira és megszűnésére, valamint a lakásszövetkezeti érdekképviselet sajátos szabályaira terjed ki. (2) Az e törvényben, illetőleg - annak keretei között - a lakásszövetkezet alapszabályában nem szabályozott kérdésekben a Polgári Törvénykönyvről szóló évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) rendelkezései az irányadók. A lakásszövetkezet fogalma 2. (1) A lakásszövetkezet a lakóépületek építésére és fenntartására létrejött gazdálkodó szervezet. A lakásszövetkezet jogi személy. (2) A lakásszövetkezetnek természetes és jogi személyek, valamint jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaságok lehetnek a tagjai. Külföldi személy akkor lehet a lakásszövetkezet tagja, ha a lakás tulajdonjogát, vagy az állandó, illetőleg az időleges használati jogot megszerezte. (3) E törvény alkalmazása szempontjából lakásszövetkezet: a lakás, a nyugdíjasházi, az üdülő, a személygépkocsitároló, a műhely, vagy üzlethelyiség-építő és -fenntartó szövetkezet (a továbbiakban együtt: lakásszövetkezet). (4) E törvénynek a lakásszövetkezetekre és az ilyen épületekben lévő lakásokra vonatkozó rendelkezéseit - ha a törvény másként nem rendelkezik - a nyugdíjasházakra, a bennük lévő lakásokra, illetőleg az üdülő, a személygépkocsi-tároló, illetőleg a műhely, vagy üzlethelyiség építését és fenntartását végző szövetkezetekre és az ilyen épületekben lévő önálló nem lakás céljára szolgáló helyiségekre is megfelelően alkalmazni kell. (5) A lakásszövetkezet tevékenységét a saját részére, tagjai, továbbá a nem tag tulajdonosok részére végzi, amellyel kapcsolatban nyereségszerzésre nem törekszik. (6) A lakásszövetkezet a tevékenységének ellátása céljából - e törvény rendelkezéseinek figyelembevételével - vállalkozási tevékenységet is folytathat. A lakásszövetkezetnek az általa üzletszerűen végzett társasházkezelői, illetőleg ingatlankezelői tevékenység esetén, a társasházakról szóló külön törvény erre vonatkozó rendelkezéseit megfelelően alkalmaznia kell. II. Fejezet Általános rendelkezések Alakuló közgyűlés 3. (1) A lakásszövetkezet alapítását legalább tíz alapító tag esetén, az alapító tagok részvételével tartott alakuló közgyűlés határozza el. Az alakuló közgyűlést bármely alapító tag, illetőleg az építtető hívhatja össze. (2) Az alakuló közgyűlés:
2 a) dönt a lakásszövetkezet megalakulásáról; b) elfogadja a lakásszövetkezet alapszabályát; c) megválasztja a lakásszövetkezet igazgatóságát és a felügyelőbizottságot, illetőleg e szervek tisztségviselőit; d) elfogadja az alapító vagyon összegét, illetőleg megállapítja a tagok építéssel és fenntartással kapcsolatos befizetéseinek feltételeit; e) dönt az alakuló közgyűlésig a lakásszövetkezet javára megkötött szerződések jóváhagyásáról. (3) Az alakuló közgyűlés a határozatait egyszerű szótöbbséggel hozza, az alapszabály elfogadásához azonban az alapító tagok szavazatainak kétharmados szótöbbsége szükséges. (4) Az alakuló közgyűlésről jegyzőkönyvet kell felvenni, amelyet a levezető elnök és a jegyzőkönyvvezető ír alá, és a közgyűlésen erre megválasztott két lakásszövetkezeti tag aláírásával hitelesíti. Az alapszabály 4. (1) Az alapszabály a lakásszövetkezet szervezetének, működésének és gazdálkodásának alapokmánya; tartalmát a lakásszövetkezet tagsága a lakásszövetkezet céljait és adottságait figyelembe véve állapítja meg. (2) Az alapszabályban kell meghatározni: a) a lakásszövetkezet nevét, székhelyét, tevékenységének célját és tevékenységi körét; b) a lakásszövetkezet szervezetére és szerveinek működésére vonatkozó szabályokat; c) a lakásszövetkezet testületi szerveinek hatáskörét, feladatait, tagjainak számát; d)-f) g) a tagok jogait és kötelezettségeit; h)-i) j) a tagfelvételi, és a tagsági viszony megszűnésére vonatkozó ügyekben, ha azokról nem a közgyűlés dönt, az eljárásra illetékes testületet és az eljárás szabályait; k)-m) n) a tagsági viszony megszűnése esetén a volt taggal, örökösével való elszámolás módját és határidejét; o) a lakásszövetkezet házirendjét; p) az alapszabályon kívül más lakásszövetkezeti szabályzat megalkotásának lehetőségét, megnevezését és tárgyát, illetőleg a megalkotására jogosult testület megjelölését; q) egyéb, a törvény által előírt, vagy a közgyűlés által szükségesnek tartott kérdéseket. (3) (4) Ha az alapszabály a lakásszövetkezet működésének időtartamáról nem rendelkezik, a lakásszövetkezet határozatlan időre alakul meg. (5) A közgyűlés az alapszabályt - a jelenlévők szavazatának kétharmados többségével - bármikor módosíthatja. Az alapszabályt és annak módosítását közokiratba vagy ügyvéd -jogkörén belül jogtanácsos - által ellenjegyzett magánokiratba kell foglalni. A lakásszövetkezet nyilvántartásba vétele 5. (1) A lakásszövetkezet alapítását az alapszabály elfogadásától számított harminc napon belül - bejegyzés és közzététel céljából - be kell jelenteni a cégnyilvántartást vezető bíróságnak (a továbbiakban: cégbíróság). (2) A lakásszövetkezet - a cégeljárásról szóló jogszabályokban meghatározott feltételek szerint - a cégnyilvántartásba történő bejegyzéssel jön létre. A lakásszövetkezetet a székhelye szerint illetékes cégbíróság veszi nyilvántartásba. (3) Ha a cégbíróság a lakásszövetkezet bejegyzési kérelmét jogerősen elutasítja, a lakásszövetkezet köteles a tevékenységét megszüntetni. A tagok az alakuló közgyűléstől a tevékenység megszüntetéséig terjedő időszakra vonatkozóan kötelesek egymással elszámolni. 6. (1) Azok, akik a cégbejegyzés megtörténte előtt a saját nevükben, de a lakásszövetkezet javára eljártak, korlátlanul és egyetemlegesen felelnek a vállalt kötelezettségekért. A felelősség kizárása vagy korlátozása harmadik személlyel szemben hatálytalan. (2) A cégbejegyzést megelőzően az (1) bekezdés szerint vállalt kötelezettségekért fennálló felelősség megszűnik, ha a lakásszövetkezet közgyűlése a szerződést utólag jóváhagyja. A lakásszövetkezet képviselete
3 7. (1) A lakásszövetkezetet az igazgatóság elnöke, az ügyvezető elnök, az ügyvezető igazgató vagy a közgyűlés által megválasztott igazgatósági tag képviseli; e jogkörük harmadik személyekkel szemben érvényesen nem korlátozható. Más tag vagy alkalmazott a felsorolt tisztségviselők írásbeli felhatalmazása alapján képviselheti a lakásszövetkezetet. (2) Az (1) bekezdésben említett tisztségviselők cégjegyzési joga önálló. Más tag vagy alkalmazott cégjegyzésének érvényességéhez két képviseleti jogkörrel rendelkező személy együttes aláírása szükséges. Törvényességi felügyelet 8. A lakásszövetkezet törvényességi felügyeletét a lakásszövetkezet székhelye szerint illetékes cégbíróság látja el a cégnyilvántartásról, a cégnyilvánosságról és a bírósági cégeljárásról szóló törvény rendelkezései szerint. Határozatok bírósági felülvizsgálata 9. (1) A lakásszövetkezet bármely tagja és nem tag tulajdonosa, illetőleg az állandó (időleges) használati jog jogosultja kérheti a bíróságtól a lakásszövetkezet, illetőleg annak szervei által hozott olyan határozat felülvizsgálatát, amely e törvény rendelkezéseibe, más jogszabályba vagy a lakásszövetkezet alapszabályába ütközik. Ez a jog, érvényesen nem zárható ki. (2) A jogsértő határozat felülvizsgálatára irányuló keresetet - a határozat közlésétől számított hatvannapos jogvesztő határidő alatt - a lakásszövetkezet ellen kell megindítani. A keresetindításnak halasztó hatálya nincs, de a bíróság a határozat végrehajtását felfüggesztheti. (3) Az alapszabály kötelezővé teheti, hogy a jogsértő határozattal érintett tag a sérelmet - perindítás előtt - a felügyelőbizottságnak bejelentse. III. Fejezet Tulajdoni és használati viszonyok a lakásszövetkezetben 10. A lakásszövetkezetben a lakások a tagok, a nem tag tulajdonosok vagy a lakásszövetkezet tulajdonában állnak. 11. Ha a lakások a tagok tulajdonában állnak, az épülethez tartozó földrészlet, az épületszerkezetek, az épület közös használatra szolgáló területei és helyiségei, a központi berendezések, a házfelügyelői (gondnoki) lakás, továbbá a lakásszövetkezet célját szolgáló más létesítmények (iroda, műhely, raktár stb.) és vagyontárgyak a lakásszövetkezet tulajdonában állnak. 12. (1) A lakások - ha az alapszabály így rendelkezik - a lakásszövetkezet tulajdonában is állhatnak. A tagot ilyen esetben meghatározott lakás állandó használatának a joga illeti meg. (2) A tag a lakást maga használhatja, hasznosíthatja, illetve a használat jogát átruházhatja. A hasznosítás, illetőleg a használati jog átruházásának feltételeit az alapszabályban kell meghatározni. (3) Az állandó használat jogának visszterhes átruházása esetén a lakásszövetkezetet az elővásárlásra vonatkozó szabályok szerinti jog illeti meg. A lakásszövetkezet e jogát maga gyakorolja, vagy erre valamely tagját jelölheti ki. (4) Ha a lakásszövetkezet nem él a (3) bekezdésben említett jogával, a tag használati jogát olyan személyre ruházhatja át, aki a tagsági feltételeknek megfelel. Az ilyen személy tagfelvételi kérelme nem utasítható el. (5) A tag halála, illetőleg a nem természetes személy tag megszűnése esetén a használati jog tekintetében jogutódlásnak van helye. (6) Nyugdíjasházi szövetkezet esetében a lakások a szövetkezet tulajdonában állnak, a tagot a lakás állandó használatának joga illeti meg. 13. (1) Üdülőszövetkezet esetében a szövetkezet tulajdonában álló üdülőépületben a tagot - évenként, az alapszabályban meghatározott időtartamra - egy üdülőegység időleges használatának joga illeti meg. (2) A tag halála esetén az időleges üdülőhasználati jogra az öröklés szabályait kell alkalmazni. (3) Az örökös, a megajándékozott és a vevő tagfelvételi kérelme nem utasítható el, ha a kérelmező az e törvényben és az üdülőszövetkezet alapszabályában előírt feltételeknek megfelel. 14. (1) A lakóépülethez tartozó, a lakásszövetkezet tulajdonában álló földrészlet és épületrészek használatára - a közgyűlés határozatának keretei között - a tagok mindegyike jogosult, e jogát azonban egyik tag sem gyakorolhatja a többiek jogának vagy jogos érdekeinek sérelmére.
4 (2) A lakásszövetkezet alapszabályában meg kell határozni a lakáson belüli építési-szerelési munka, és a zajjal járó más tevékenység végzésének a lakhatás nyugalmát szolgáló szabályait (a továbbiakban: házirend). Ezek a szabályok nem lehetnek ellentétesek az építésre, illetőleg a zajszint határértékére a lakóépület tekintetében irányadó külön jogszabályok rendelkezéseivel. (3) A lakásszövetkezet házirendje tartalmazza az épület közös használatra szolgáló területei és helyiségei használatára vonatkozó részletes szabályokat is. IV. Fejezet A lakásszövetkezet szervezete A közgyűlés 15. (1) A lakásszövetkezet legfőbb szerve a közgyűlés. A közgyűlés hatáskörébe tartozik: a) az alapszabály megállapítása, módosítása; b) az igazgatóság tagjainak és elnökének, illetőleg az ügyvezető elnöknek a megválasztása, felmentése; c) a felügyelőbizottság tagjainak és elnökének megválasztása, felmentése, vagy a feladatukat ellátó más személy megbízatása, felmentése; d) a tisztségviselők díjazásának megállapítása; e) a beszámoló és a tárgyévi költségvetés (költségelőirányzat) elfogadása, döntés az adózott eredmény felhasználásáról, illetőleg a veszteség fedezetének forrásáról, szükség esetén a pótbefizetés elrendeléséről; f) a lakásszövetkezet egyesülésének, szétválásának és a lakásszövetkezet megszűnésének elhatározása; g) a kiválással kapcsolatos vagyon megosztása; h) a lakásszövetkezet tulajdonában álló épületrészek (11. ) használata, hasznosítása módjának megváltoztatása; i) döntés a lakásszövetkezeti érdek-képviseleti szövetségbe történő belépésről, illetőleg az abból történő kilépésről; j) tisztségviselő ellen kártérítési per indításának elhatározása, illetőleg büntetőfeljelentés megtételéről való döntés; k) mindaz, amit e törvény vagy az alapszabály a közgyűlés hatáskörébe utal. (2) Az (1) bekezdés f) pontjában felsorolt szervezeti átalakulásokról, illetőleg az (1) bekezdés g) pontjában említett vagyonmegosztásról a döntés a közgyűlés kizárólagos hatáskörébe tartozik. Az alapszabály minden más ügy eldöntését - kivéve a küldöttgyűlés hatáskörére vonatkozó alapszabályi rendelkezést - a küldöttgyűlés hatáskörébe utalhatja. 16. (1) A közgyűlést - ha e törvény másként nem rendelkezik - az igazgatóság hívja össze. A közgyűlést szükség szerint, de - ha küldöttgyűlés nem működik - legalább évente egyszer össze kell hívni. (2) Kötelező a közgyűlés összehívása, ha ezt a tagok legalább tíz százaléka vagy a felügyelőbizottság írásban, az ok megjelölésével indítványozza. Ha az indítványt az igazgatóság nem fogadja el, illetőleg legkésőbb harminc napon belül a közgyűlést nem hívja össze, a felügyelőbizottság ezt követő tizenöt napon belül, ennek elmulasztása esetén az összehívást kérő tagok, vagy az általuk megbízott személy jogosult a közgyűlés összehívására. (3) A közgyűlést - annak időpontját legalább tizenöt nappal megelőzően - a napirend megjelölésével írásban kell összehívni, és ezzel egyidejűleg a meghívó egy példányát jól látható helyen ki kell függeszteni. Ha az alapszabály lehetővé teszi, a közgyűlés hirdetmény útján is összehívható. (4) A közgyűlési meghívónak vagy a hirdetménynek tartalmaznia kell: a) a lakásszövetkezet nevét és székhelyét; b) a közgyűlés napirendjét, időpontját és helyét; c) részközgyűlések tartása esetén az erre a körülményre történő utalást; d) a megismételt közgyűlés (17. ) időpontját és az eltérő határozatképességi szabályra vonatkozó figyelemfelhívást. 17. (1) A közgyűlés határozatképes, ha azon a tagok több mint a fele megjelent. (2) Ha a közgyűlés határozatképtelen, az ezt követő 15 napon belüli időpontban azonos napirenddel újabb közgyűlést (a továbbiakban: megismételt közgyűlés) kell tartani. A megismételt közgyűlés a megjelent tagok számára tekintet nélkül határozatképes. (3) Nem lehet megismételt közgyűlést tartani: a) a lakásszövetkezet egyesülése, szétválása és megszűnése kapcsán meghozandó döntések esetében, valamint b) ha az alapszabály így rendelkezik.
5 (4) A megismételt közgyűlés csak az eredeti napirendben szereplő kérdésekben hozhat határozatot. 18. (1) Ha e törvény, az alapszabály vagy a közgyűlés másként nem rendelkezik, a közgyűlés a határozatait a jelen lévő tagok több mint felének szavazatával és nyílt szavazással hozza. (2) A közgyűlésen lakásonként (használati egységenként) csak egy-egy szavazatot lehet figyelembe venni. Ha a lakás (használati egység) több tag tulajdonában (használatában) áll, az alapszabály határozza meg a lakáson (használati egységen) belüli ellentétes szavazatok figyelembevételének módját. (3) A lakásszövetkezet tagját a közgyűlésen írásbeli meghatalmazás alapján lehet képviselni. A képviseletre vonatkozó részletes szabályokat az alapszabályban kell meghatározni; a meghatalmazásra egyebekben a Ptk aiban foglaltak az irányadók. (4) Az időleges üdülőhasználat jogával rendelkező minden természetes személy tagot - a használat joga mértékétől függetlenül - a közgyűlésen egy-egy szavazat illet meg. A nem természetes személy tag minden olyan üdülőegység után, amelynek egész évi használatára jogot szerzett, a gazdálkodást érintő kérdésekben további egy-egy szavazattal rendelkezik. (5) A közgyűlésről jegyzőkönyvet kell felvenni, amelynek tartalmaznia kell különösen: a) a közgyűlést levezető elnök, a jegyzőkönyvvezető, és a jegyzőkönyv hitelesítésére megválasztott tagok nevét; b) a megjelent tagok számát és nevét, illetőleg a tag által meghatalmazott személy nevét tartalmazó jelenléti ívet; c) a közgyűlés határozatképességének megállapítását; d) a tárgyalt ügyek (indítványok) összefoglalását; e) a közgyűlés által meghozott határozatokat és a szavazás eredményére vonatkozó adatokat. A jegyzőkönyvet a közgyűlés levezető elnöke és a jegyzőkönyvvezető írja alá, és azt a közgyűlésen erre megválasztott két lakásszövetkezeti tag hitelesíti. (6) A jegyzőkönyvbe bármely tag betekinthet és arról - a másolási költség megfizetésével - másolatot kérhet. (7) Az igazgatóságnak a közgyűlésen meghozott határozatokat valamennyi tag tulajdonos részére írásban, a közgyűlés megtartásától számított - írásbeli szavazás esetén a szavazásra megjelölt határidőt követő - 30 napon belül kézbesítés útján közölnie kell. Ez a rendelkezés irányadó a nem tag tulajdonosnak a lakásával kapcsolatos fizetési kötelezettségek előírására és teljesítésére vonatkozó határozatok közlésére is. 19. (1) Az alapszabály lehetővé teheti, hogy a tagok - közgyűlés összehívása nélkül - írásban szavazzanak, ha a döntés ilyen módon is meghozható. Ebben az esetben az alapszabályban meg kell határozni az írásbeli szavazás eljárási szabályait, valamint azt a módot, ahogyan a tagok a döntésről és annak időpontjáról tájékoztatást kapnak. (2) Nem lehet írásban szavazni a 15. (1) bekezdés a)-g) pontjaiban meghatározott kérdésekben. A részközgyűlés 20. (1) Az alapszabály a közgyűlés megtartásának módját részközgyűlések formájában is meghatározhatja. Ebben az esetben megállapítja a részközgyűlési körzeteket. (2) A részközgyűléseket azonos napirenddel kell megtartani, és a szavazatokat össze kell számítani. (3) Az alapszabály a részközgyűléseket a részközgyűlési körzet meghatározott belső ügyeiben önálló döntési jogkörrel ruházhatja fel, ha az így hozott határozat más részközgyűlési körzetet nem érint. (4) A részközgyűlés hatáskörére és eljárására egyebekben - ideértve a (3) bekezdésben említett eseteket is - a közgyűlésre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. A küldöttgyűlés 21. (1) A legalább 100 lakást, vagy használati egységet magában foglaló lakásszövetkezet alapszabálya küldöttgyűlés működését írhatja elő. Ebben az esetben meghatározza a küldötteknek a taglétszámhoz viszonyított arányát, megválasztásuk módját és megbízatásuk időtartamát, annak figyelembevételével, hogy a küldöttek létszáma harmincnál kevesebb nem lehet. (2) A küldöttgyűlés - az alapszabály felhatalmazása alapján - a közgyűlés kizárólagos hatáskörébe tartozó ügyek kivételével minden ügyben dönthet. (3) A küldöttgyűlésen - tanácskozási joggal - a lakásszövetkezet bármely tagja részt vehet. (4) A küldöttgyűlés hatáskörére és eljárására egyebekben a közgyűlésre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni azzal az eltéréssel, hogy határozatképtelenség esetén megismételt küldöttgyűlés nem tartható. Az igazgatóság
6 22. (1) A közgyűlés - legfeljebb ötévi időtartamra - legalább háromtagú igazgatóságot választ. Az alapszabály igazgatóság helyett ügyvezető elnöki tisztséget rendszeresíthet (a továbbiakban együtt: igazgatóság). (2) Az igazgatóság tagjává - ha az alapszabály eltérően nem rendelkezik - csak a lakásszövetkezet tagja választható meg. (3) Az igazgatóságnak, egyúttal a lakásszövetkezetnek az elnökét a közgyűlés külön szavazással választja meg. 23. (1) Az igazgatóság a közgyűlés határozatainak megfelelően irányítja a lakásszövetkezet tevékenységét. Kialakítja és irányítja a lakásszövetkezet munkaszervezetét, gyakorolja az alapszabály által hatáskörébe utalt munkáltatói jogokat, és alkalmazza a lakásszövetkezet ügyvezető igazgatóját, ha az alapszabály ilyen tisztséget rendszeresített. (2) Az igazgatóság dönt minden olyan ügyben, amelynek eldöntése nem tartozik a lakásszövetkezet más szervének hatáskörébe; az alapszabályban meghatározott részközgyűlési körzetet közvetlenül érintő döntésének meghozatala előtt azonban köteles az érintett körzet véleményét kérni. Az igazgatóság tevékenységéért a közgyűlésnek felelős. (3) Az igazgatóság az alapszabályban meghatározott időközönként, de évente legalább egyszer köteles beszámolni a közgyűlésnek a lakásszövetkezet vagyoni, pénzügyi és jövedelmi helyzetéről és az igazgatóság tevékenységéről. (4) Az igazgatóság a tagnak a lakásszövetkezetre, illetőleg a jogaira és kötelezettségeire vonatkozó írásbeli megkeresésére, illetőleg az abban felvetett kérdésekre - a kézhezvételtől számított 30 napon belül - írásban köteles választ adni. 24. (1) Az igazgatóság a tag tulajdonában álló lakást érintő tulajdonosváltozás, illetőleg a tag időleges vagy állandó használati jogának átruházása esetén - a tag kérésére - köteles írásbeli nyilatkozatot adni a költségtartozásról. Ha tartozás áll fenn, a nyilatkozatban a hátralék összegét is meg kell jelölni. Az írásbeli nyilatkozat tartalmáért fennálló felelősségre a Ptk. szabályai az irányadóak. (2) Az eladónak a lakás per-, teher- és igénymentességéről tett szavatossági nyilatkozata a költségtartozás alól történő mentesség szavatolására kiterjed akkor is, ha a szerződés megkötése során a tartozás fennállásának kérdésében nem kéri az igazgatóság (1) bekezdésben említett nyilatkozatának kiadását. A felügyelőbizottság 25. (1) A közgyűlés - legfeljebb ötévi időtartamra - legalább háromtagú felügyelőbizottságot választ. A felügyelőbizottság elnökét a közgyűlés külön szavazással választja meg. A felügyelőbizottság döntéseit szótöbbséggel hozza, szavazategyenlőség esetén az elnök szavazata dönt. (2) A lakásszövetkezet a felügyelőbizottság elnökével és tagjaival munkaviszonyt nem létesíthet. (3) Az alapszabály előírhatja, hogy felügyelőbizottság helyett a lakásszövetkezet egyik tagja látja el a felügyelőbizottság feladatait. Az így megbízott személyt tisztségviselőnek kell tekinteni. 26. (1) A felügyelőbizottság a tagok érdekében a lakásszövetkezet egész tevékenységére kiterjedő folyamatos ellenőrzést végez. (2) A felügyelőbizottság: a) a lakásszövetkezet szerveinek működésével és a gazdálkodással kapcsolatos bármely ügyet megvizsgálhat, a lakásszövetkezet irataiba betekinthet; b) a lakásszövetkezet tisztségviselőitől, alkalmazottaitól és a lakásszövetkezeti tagoktól, illetőleg a nem tag tulajdonosoktól felvilágosítást kérhet; a tisztségviselők és az alkalmazottak az iratok bemutatására és a felvilágosítás megadására vonatkozó kérés teljesítését nem tagadhatják meg; c) az igazgatóságot felhívhatja, hogy a jogszabályoknak, az alapszabálynak, illetőleg a közgyűlés (részközgyűlés, küldöttgyűlés) határozataiban foglaltaknak megfelelően járjon el; d) indítványozhatja az igazgatóság egészének vagy egyes tagjainak a felmentését, felelősségre vonását, továbbá a közgyűlés összehívását; e) összehívja a közgyűlést, ha az igazgatóság nem tesz eleget erre vonatkozó kötelességének; f) az éves beszámoló [23. (3) bek.] alapján véleményt nyilvánít a közgyűlés részére a lakásszövetkezet gazdálkodásáról; e nélkül az éves beszámoló tárgyában érvényes határozat nem hozható; g) véleményt nyilváníthat a közgyűlés elé terjesztett más beszámolókról és jelentésekről; h) javaslatot tesz a közgyűlésnek a tisztségviselők díjazásának megállapítására; i) tevékenységéről a közgyűlésnek legalább évente egyszer beszámol. 27. A lakásszövetkezet igazgatósága, illetőleg a közgyűlés köteles érdemben megtárgyalni a felügyelőbizottság javaslatait, indítványait, és azok tárgyában az alapszabályban meghatározott időn belül határozni, illetőleg állást foglalni. A felügyelőbizottság elnöke - vagy a bizottságnak általa megbízott tagja - a lakásszövetkezet bármely testületének ülésén tanácskozási joggal részt vesz.
7 28. Az ellenőrzésre jogosult állami szervek az ellenőrzés megkezdéséről kötelesek a felügyelőbizottságot értesíteni és közreműködését lehetővé tenni. A tisztségviselők 29. (1) A lakásszövetkezet tisztségviselői: az igazgatóság elnöke és tagjai, illetőleg az ügyvezető elnök, továbbá a felügyelőbizottság elnöke és tagjai, illetőleg a bizottság feladatainak ellátásával megbízott személy, valamint - ha az alapszabály így rendelkezik - az ügyvezető igazgató. Az alapszabály további tisztségeket rendszeresíthet. (2) A tisztségviselőket titkos szavazással kell megválasztani. (3) Az igazgatóság elnöke és tagjai - ha az alapszabály így rendelkezik - a lakásszövetkezettel munkaviszonyban is állhatnak. Ebben az esetben a munkáltatói jogokat a közgyűlés (küldöttgyűlés) gyakorolja; az alapszabály - a munkaviszony létesítése, a felmentés és az alapbér megállapításának kivételével - ettől eltérően is rendelkezhet. 30. (1) Nem lehet tisztségviselő: a) aki nem tagja a lakásszövetkezetnek, kivéve, ha az alapszabály szerint a tisztség betöltéséhez tagsági viszony nem szükséges; b) akit a bíróság cselekvőképességet korlátozó vagy kizáró gondnokság alá helyezett; c) akit bűncselekmény elkövetése miatt jogerősen szabadságvesztés büntetésre ítéltek, mindaddig, amíg a büntetett előélethez fűződő hátrányos jogkövetkezmények alól nem mentesül; d) akit valamely foglalkozástól jogerős bírói ítélettel eltiltottak, az ítélet hatálya alatt az abban megjelölt tevékenységet folytató lakásszövetkezetnél; e) aki az alapszabályban előírt szakmai követelményeknek nem felel meg; f) aki a gazdasági társaságokról szóló törvény alapján vezető tisztségviselő nem lehet. (2) Az alapszabály további kizáró okokat is megállapíthat. 31. (1) Közeli hozzátartozók [Ptk b) pont] és élettársak nem lehetnek ugyanannak a lakásszövetkezetnek tisztségviselői. Ebben az esetben az összeférhetetlenség fennáll a pénz- és anyagkezeléssel megbízott személyek, a közvetlen felettesük, valamint a felügyelőbizottság elnöke és tagjai között is. (2) A lakásszövetkezet igazgatóságának elnöke és tagja, az ügyvezető elnök, illetőleg az ügyvezető igazgató, továbbá az alapszabály által rendszeresített más tisztségviselő nem választható meg a felügyelőbizottság tagjává. (3) Az alapszabály az összeférhetetlenség további eseteit is meghatározhatja. (4) Tisztségviselővé - ha az alapszabály megengedi - egy személy több lakásszövetkezetnél is megválasztható, a jelölt azonban a több tisztségre történő jelöléséről az érdekelt lakásszövetkezeteket előzetesen - írásban - tájékoztatni köteles. 32. (1) A tisztségviselők az ilyen tisztséget betöltő személyektől általában elvárható gondossággal kötelesek eljárni. Kötelességeik megszegésével a lakásszövetkezetnek okozott kárért a polgári jog szabályai szerint egyetemlegesen felelősek. (2) Nem terheli az (1) bekezdés szerinti felelősség azt a tisztségviselőt, aki a határozat ellen szavazott, vagy az intézkedés ellen tiltakozott és tiltakozását a felügyelőbizottságnak - írásban - bejelentette. 33. (1) Megszűnik a tisztségviselő megbízatása: a) a megbízatás időtartamának lejártával; b) a tisztségviselő halálával; c) a megválasztó szervhez intézett lemondással; d) a közgyűlés általi felmentéssel; e) a tagsági viszony megszűnésével, feltéve, hogy e törvény vagy az alapszabály szerint a tisztség betöltéséhez tagsági viszony szükséges. (2) Megszűnik a tisztségviselő megbízatása, ha a kizáró okot vagy az összeférhetetlenséget az annak felmerülésétől számított tizenöt napon belül nem szünteti meg, és ezt az alapszabályban előírt módon nem igazolja. (3) A tisztségviselő felmentéséről a közgyűlés titkos szavazással dönt. (4) A megszűnt megbízatású tisztségviselő - az igazgatóság írásbeli felkérése alapján, az abban meghatározott feladatok végzésével és változatlan díjazás ellenében - köteles az új tisztségviselő megválasztásáig, de legfeljebb a megbízatás megszűnésétől számított kilencvenedik nap leteltéig ügyvivő tisztségviselőként közreműködni a lakásszövetkezet tevékenységének ellátásában. (5) A megszűnt és az új megbízatású tisztségviselők kötelesek feladatkörükkel kapcsolatos átadás-átvétel tényét, a szükséges dokumentumokat, illetve a befejezetlen, folyamatban lévő ügyeket jegyzőkönyvben rögzíteni. V. Fejezet
8 A lakásszövetkezeti tagsági viszony 34. (1) A lakásszövetkezetnek az lehet tagja, aki: a) az alapszabályban meghatározott feltételeknek megfelel, b) a lakás tulajdonosa, illetőleg - a használati jogon alapuló lakásszövetkezet esetében - az állandó vagy időleges használati jog megilleti, továbbá c) írásbeli nyilatkozatban az alapszabály rendelkezéseit magára nézve kötelezőnek elismeri és vállalja, hogy a lakásszövetkezet céljának megfelelően előírt fizetési és más kötelezettségeket teljesíti. (2) A nyitott tagság elvének megfelelően a tagok felvételénél, továbbá a tagok jogainak és kötelezettségeinek meghatározásánál az egyenlő bánásmód követelményét meg kell tartani. (3) A tizennegyedik életévét be nem töltött kiskorú, és a cselekvőképességet kizáró gondnokság alá helyezett tizennegyedik életévét betöltött kiskorú nevében törvényes képviselője kérheti a tagfelvételt. A tizennegyedik életévét betöltött kiskorú a törvényes képviselője hozzájárulásával lehet tagja lakásszövetkezetnek. (4) A lakás tulajdonjogával, illetőleg az állandó vagy az időleges használati jogával rendelkező személy tagfelvételi kérelme - ha az (1) bekezdésben szabályozott feltételeknek megfelel - nem utasítható el. (5) Ha egy lakás több személy tulajdonában, illetőleg használatában van, mindegyik tulajdonostárs, illetőleg használatra jogosult kérheti tagként való felvételét a lakásszövetkezetbe. (6) Az örökös, a megajándékozott és a vevő tagfelvételi kérelme nem utasítható el, ha a kérelmező megfelel az (1) bekezdésben szabályozott feltételeknek. 35. (l) Nyugdíjasházi szövetkezetbe tagként az vehető fel, aki a lakásszövetkezeti tagság 34. -ban előírt feltételeinek megfelel, és nyugdíjas, nyugdíjszerű ellátásban részesül vagy az öregségi nyugdíjkorhatárt elérte. (2) A tag a lakásba csak az (1) bekezdésben előírt feltételeknek megfelelő személyt fogadhat be; más személy befogadása a tagsági viszonyt megszünteti, kivéve, ha a befogadott személy a tag házastársa. (3) A nyugdíjasházi szövetkezet tagjának halála esetén az örökös a lakást csak akkor használhatja, ha az (l) bekezdésben előírt feltételeknek megfelel, és - kérelmére - a szövetkezetbe tagként felveszik. (4) Ha az örökös nem felel meg az előírt feltételeknek, vagy tagfelvételét nem kéri, az állandó használat jogát a teljes hatályú hagyatékátadó végzés jogerőre emelkedésétől számított hat hónapon belül a feltételeknek megfelelő személyre nem ruházza át, a nyugdíjasházi szövetkezetet további hat hónapig az állandó használati jogra a forgalmi értéken vételi jog illeti meg. 36. (1) A tagfelvételről a közgyűlés vagy az alapszabályban meghatározott testületi szerv a felvételi kérelem benyújtását követő legközelebbi ülésen, de legfeljebb 3 hónapon belül dönt. A döntésről a belépni kívánó személyt értesíteni, és - ha a kérelem felől nem a közgyűlés döntött - a közgyűlést tájékoztatni kell. (2) A tagsági viszony - eltérő alapszabályi rendelkezés hiányában - a felvételi kérelem időpontjára visszamenő hatállyal jön létre. (3) A tagfelvételi kérelem elutasítása esetén a vita eldöntése a bíróság hatáskörébe tartozik. 37. (1) A tagsági viszony megszűnik, ha: a) a tag meghal, vagy a nem természetes személy tag jogutód nélkül megszűnik; b) a tag a lakásszövetkezetből kilép; c) a tagnak a lakásra vagy más helyiségre vonatkozó tulajdonjoga vagy állandó, illetőleg időleges használati joga megszűnik; d) a tagot kizárják; e) a lakásszövetkezet jogutód nélkül megszűnik. (2) A kilépés szándékát az igazgatóságnak írásban be kell jelenteni. Az alapszabályban kell meghatározni, hogy a kilépésre vonatkozó bejelentés és a tagsági viszony megszűnése között milyen időtartamnak kell eltelnie. A tagsági viszony ezen időtartam elteltével szűnik meg. 38. (1) A lakásszövetkezet kizárhatja a tagot, ha a tag neki felróható módon a) a lakásszövetkezet érdekét súlyosan sértő vagy veszélyeztető magatartást tanúsít, vagy a tagsági viszonyból eredő kötelességeinek - az alapszabályban meghatározott időtartam alatt - felszólítás ellenére nem tesz eleget; b) felszólítás ellenére sem teljesíti a jogszabálynak és az alapszabálynak megfelelő módon megállapított üzemeltetési (fenntartási) és felújítási hozzájárulási fizetési, valamint pótbefizetési kötelezettségét. (2) A kizárásra jogosult - alapszabályban meghatározott - testületi szervnek a kizárást tárgyaló ülésére a tagot meg kell hívni. A kizárásról határozatot kell hozni, amelyet az érintett taggal írásban közölni kell. (3) A kizárásról hozott határozat ellen bírósági út igénybevételének van helye. (4) A tagsági viszony a kizárást kimondó határozat közlésétől számított harminc nap elteltével szűnik meg, kivéve, ha:
9 a) határozat későbbi időpontot állapít meg; b) a határozat bírósági felülvizsgálatára hatvan napon belül keresetet indítottak és a bíróság a kizárást kimondó határozatot megváltoztatja vagy hatályon kívül helyezi; c) a tag kérelmére a közgyűlés a kizáró határozatot megváltoztatja. 39. (1) Ha a tagsági viszony megszűnik, - az alapszabály eltérő rendelkezése hiányában, illetőleg a túlfizetés kivételével - a volt tag a szövetkezet részére teljesített befizetések visszatérítését a szövetkezettől nem követelheti. (2) Ha a tagsági viszony a 37. (1) bekezdés a)-c) pontja vagy (2) bekezdése alapján szűnik meg, a volt taggal (örökösével) el kell számolni. 40. Ha a lakás állandó használatának a joga megszűnt, a volt tag köteles a lakást kiüríteni, és elhelyezésre nem tarthat igényt. Ezt kell megfelelően alkalmazni üdülőszövetkezetben az időleges használati jog megszűnése esetén is. VI. Fejezet A lakásszövetkezeti tag jogai és kötelezettségei 41. A tag alapvető joga, hogy: a) részt vegyen a lakásszövetkezet tevékenységében és személyes közreműködésének, vagyoni hozzájárulásának megfelelően részesedjen a lakásszövetkezet gazdálkodásának eredményéből, b) igénybe vegye a lakásszövetkezet által a tagok részére biztosított szolgáltatásokat, c) tanácskozási és szavazati joggal részt vegyen a közgyűlésen, d) a lakásszövetkezetben tisztséget viseljen, e) a lakásszövetkezetre vonatkozó bármely kérdésben a tisztségviselőktől tájékoztatást kérjen, és az alapszabályba, valamint a közgyűlési jegyzőkönyvbe, illetőleg a jogaival, kötelezettségeivel kapcsolatban keletkezett iratokba betekintsen, továbbá ezekről - a másolási költség megfizetése mellett - másolatot kérjen. 42. (1) A tag alapvető kötelezettsége, hogy: a) teljesítse a lakásszövetkezet részére előírt fizetési kötelezettségét, és vállalásának megfelelően részt vegyen a lakásszövetkezet szerveinek tevékenységében, b) a lakásában tervezett építkezésről értesítse az igazgatóságot, c) lehetővé tegye és tűrje, hogy a lakásba a lakásszövetkezet tisztségviselője vagy alkalmazottja a lakásszövetkezet tulajdonában álló épületrészekkel, berendezésekkel összefüggésben a szükséges ellenőrzés és a fenntartási munkák elvégzése céljából arra alkalmas időben bejuthasson, a tag, illetőleg a bentlakó szükségtelen háborítása nélkül. (2) A lakásszövetkezet köteles megtéríteni az (1) bekezdés c) pontja szerinti beavatkozással okozott kárt. 43. (1) Az alapszabály előírhatja, hogy a lakás tulajdonosa köteles az igazgatóságnak bejelenteni: a) lakása tekintetében a tulajdonosváltozást, b) lakcímét, az ingatlan-nyilvántartásban bárki által megtekinthető személyes adatát, illetőleg a nem természetes személy nyilvános adatát, c) a lakását bérlő, használó személy (a továbbiakban együtt: bérlő) b) pontnak megfelelő adatát, d) a lakásában lakó személyek számát, e) haszonélvezettel terhelt tulajdon esetében a haszonélvező személy nevét. (2) Az alapszabály előírhatja, hogy az (1) bekezdésben meghatározott adatok bejelentésének kötelezettsége a használati joggal rendelkező tag számára megfelelően irányadó. (3) Az (1) bekezdés c) és d) pontjaiban említett adatok bejelentése akkor írható elő, ha a közüzemi szolgáltatás, illetőleg a központi fűtés- és melegvíz-szolgáltatás díja a bérlőt terheli, vagy azt a bentlakó személyek száma szerint kell a tagok között megosztani. A tag köteles a bérlőt a rá vonatkozó adat bejelentéséről - ha erre vonatkozóan az alapszabály kötelezést tartalmaz - tájékoztatni. (4) Ha a (3) bekezdésben említett esetben a bérlő - az igazgatóság írásbeli felszólítása ellenére - a fizetési kötelezettségének nem tesz eleget, a keletkezett hátralék összegének megfizetéséért az érintett tagnak helytállási kötelezettsége áll fenn. Az írásbeli felszólításra, illetőleg a hátralék megfizetésére vonatkozó részletes előírásokat az alapszabályban kell megállapítani. (5) Az alapszabály az (1) bekezdésben említett bejelentés megtételére a lakás birtokbavételét, illetőleg a lakásra vonatkozó tulajdonjog ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzését követő nap közötti határidőt állapíthat meg. (6) Az igazgatóság felhatalmazást kap arra, hogy az (1) bekezdésben említett adatokról nyilvántartást vezessen. Az igazgatóság a nyilvántartásba vett adatokról kizárólag a közüzemi szolgáltató, a központi fűtés és meleg víz szolgáltatója, valamint a bíróság részére adhat tájékoztatást.
10 (7) Ha a tag vagy a volt tag, illetőleg a bérlő vagy a volt bérlő a lakásszövetkezet részére fennálló tartozását, illetőleg a közüzemi szolgáltatásra, a központi fűtés és melegvíz-szolgáltatásra fennálló díjtartozását kiegyenlítette, az igazgatóság a részére bejelentett és a tartozással összefüggő adatot haladéktalanul köteles törölni. A nem tag tulajdonos jogai és kötelezettségei 44. (1) A nem tag tulajdonost megilletik mindazok a jogok és terhelik mindazok a kötelezettségek, amelyek a tag tulajdonost - a lakásszövetkezet által a tagnak nyújtott szolgáltatások, a lakásszövetkezet vállalkozási bevételei, illetőleg az ezekkel kapcsolatos költségek kivételével - megilletik, illetőleg terhelik. (2) A közgyűlésen a nem tag tulajdonost a lakásával kapcsolatos fizetési kötelezettségek előírására és teljesítésére vonatkozó tárgyévi költségvetés és a beszámoló napirendi pont megvitatása során megilleti a szavazás joga. Ebben az esetben a közgyűlés összehívása, határozatképességének megállapítása és a szavazatok számba vétele során - ideértve az írásbeli szavazás esetét - a nem tag tulajdonosokat is figyelembe kell venni. A nem tag tulajdonost a közgyűlés más napirendi pontjaival kapcsolatban a szavazás joga csak a tag tulajdonostól kapott meghatalmazás esetén illeti meg. VII. Fejezet A lakásszövetkezet gazdálkodása 45. (1) A lakásszövetkezet tevékenységének pénzügyi forrását a tagok építéssel, a tagok és nem tag tulajdonosok fenntartással (üzemeltetés, karbantartás és felújítás) kapcsolatos befizetései és a lakásszövetkezet egyéb bevételei szolgáltatják. (2) A tagok és nem tag tulajdonosok építéssel, fenntartással kapcsolatos kötelezettségeit épületenként és lakásonként külön-külön kell megállapítani és nyilvántartani. 46. (1) A lakásszövetkezet a vagyonával felel a tevékenységéből eredő tartozásaiért. Ha a lakásszövetkezet vagyona a tartozások fedezésére nem elegendő, a közgyűlés a tagokat és a nem tag tulajdonosokat pótbefizetésre kötelezheti. (2) A lakásszövetkezet által folytatott vállalkozási tevékenység esetében a tagok az (1) bekezdés szerinti felelősség alól csak akkor mentesülnek, ha a vállalkozásból eredő kötelezettségek fedezésére a vállalkozással arányban álló vagyonrészt az alapszabályban elkülönítenek. Ebben az esetben a vállalkozásból eredő kötelezettségekért a lakásszövetkezet az elkülönített vagyonával felel. (3) A nem tag tulajdonos a lakásszövetkezet vállalkozási tevékenységéből eredő tartozásainak fedezése érdekében pótbefizetésre nem kötelezhető. 47. (1) Az alapszabály felhatalmazhatja a lakásszövetkezet igazgatóságát, hogy a fenntartási költség befizetésével legalább hat hónapnak megfelelő hátralékba került tag vagy nem tag tulajdonos lakástulajdonának jelzáloggal való megterhelését rendelje el a hátralék megfizetésének biztosítékául. A jelzálogjog bejegyzésének elrendelése hat hónapnak megfelelő hátralékonként megismételhető. Az igazgatóság határozatát ügyvéd - jogkörén belül jogtanácsos - által ellenjegyzett magánokiratba kell foglalni. (2) Az igazgatóság határozatát a hátralékos tag és nem tag tulajdonos részére a jogorvoslati lehetőség feltüntetésével kézbesíteni kell. (3) Ha a bejegyzés alapjául szolgáló hátralékot kiegyenlítették, az igazgatóság a kiegyenlítést követő 8 napon belül köteles a jelzálogjog törléséhez szükséges engedélyt kiadni; az engedélyt közokiratba vagy ügyvéd - jogkörén belül jogtanácsos - által ellenjegyzett magánokiratba kell foglalni. (4) A jelzálogjog bejegyzésével és törlésével kapcsolatos költségek a hátralékos tulajdonost terhelik. VIII. Fejezet Szervezeti átalakulások Lakásszövetkezetek egyesülése
11 48. (1) Két vagy több lakásszövetkezet külön-külön tartott közgyűlésen szövetkezetenként számítva a jelen lévő tagok egyszerű szótöbbségével elhatározhatja, hogy új lakásszövetkezetté egyesül vagy az egyik szövetkezet a másikba beolvad. (2) Az egyesülő lakásszövetkezetek együttes közgyűlésen állapítják meg az egyesülés időpontját, az új lakásszövetkezet alapszabályát, és megtartják a szükséges választásokat. (3) Az egyesülő lakásszövetkezeteket megillető jogok és az azokat terhelő kötelezettségek az új (a befogadó) lakásszövetkezetre szállnak át. A lakásszövetkezet szétválása 49. (1) A közgyűlés a jelenlévő tagok egyszerű szótöbbségével elhatározhatja a lakásszövetkezet szétválását két vagy több lakásszövetkezetre. A szétváláshoz két közgyűlést kell tartani. (2) A szétválást a lakásszövetkezet tagjainak legalább tíz százaléka írásban kezdeményezheti. A szétválás kezdeményezését követően az igazgatóság köteles harminc napon belül összehívni a lakásszövetkezet szétválását előkészítő közgyűlést. (3) A lakásszövetkezet csak műszakilag lehatárolható önálló területi vagy más egységnek (építési ütem, épület, épületcsoport stb.) megfelelő lakásszövetkezetekre válhat szét. (4) Az előkészítő közgyűlésen a lakásszövetkezet tagjai nyilatkoznak a szétválási szándékról. Az előkészítő közgyűlést követően a szétválás befejezéséig újabb szétválási kezdeményezést benyújtani nem lehet. (5) Az előkészítő közgyűlésen tett, illetve az írásban adott nyilatkozatok alapján az igazgatóság köteles vagyonmérleget és annak alapján vagyonmegosztási javaslatot készíteni. (6) Az igazgatóság az előkészítő közgyűlést követő hatvan napon belül újabb közgyűlést köteles összehívni, amely határoz a szétválásról, a vagyon megosztásáról. (7) A lakásszövetkezet a szétválást elhatározó közgyűlést követő három napon belül köteles tájékoztatni az ismert hitelezőket a szétválásról, valamint a vagyonmegosztásról szóló közgyűlési határozatról. (8) A szétválással a lakásszövetkezet megszűnik, jogai és kötelezettségei az új lakásszövetkezetekre, mint jogutódokra szállnak át. A szétvált lakásszövetkezet szétválás előtti kötelezettségeiért a jogutód lakásszövetkezetek - valamennyi hitelező hozzájárulásával kötött eltérő megállapodás hiányában - az egymás közötti vagyonmegosztás arányában felelnek. Ha a kötelezettség a szétválást követően merül fel, a jogutód lakásszövetkezetek felelőssége egyetemleges. Kiválás a lakásszövetkezetből 50. (1) A lakásszövetkezetből a műszakilag elkülönült, egy vagy több lakóépületben lévő lakások lakásszövetkezeti tag tulajdonosai (a továbbiakban: kiválni szándékozó önálló egység tagjai) - amennyiben tartozásuk a lakásszövetkezettel szemben nem áll fenn - együttesen válhatnak ki. (2) A kiválást a kiválni szándékozó önálló egység tagjainak összessége legalább kétharmados szótöbbséggel határozhatja el. Az e célból tartott részközgyűlésre a lakásszövetkezet alapszabályának közgyűlésre vonatkozó rendelkezéseit kell megfelelően alkalmazni; a részközgyűlés akkor is megtartható, ha az alapszabály ilyet nem rendszeresített. (3) A kiválással kapcsolatos vagyonmegosztásról a lakásszövetkezet közgyűlése határoz. (4) A kiválásra egyebekben a szétválás szabályait kell megfelelően alkalmazni. 51. (1) Ha a kiválásra társasháztulajdon alapítása céljából kerül sor, a kiválás feltétele, hogy a kiválni szándékozó önálló egység tagjai, és a nem tag tulajdonosok egyhangúlag elfogadják az alapító okirat tervezetét és benyújtsák a szükséges hatósági engedély iránti kérelmet. (2) A kiválási szándék bejelentése és az 50. (3) bekezdésében említett vagyonmegosztás után a létrehozandó társasház leendő tulajdonostársai az alapító okirat tervezetét véglegesítik; a kiválás a társasháztulajdon bejegyzésének időpontjától hatályos. (3) A létrehozandó társasház alapítására, szervezetére és működésére a társasházakról szóló évi CXXXIII. törvény rendelkezéseit kell alkalmazni. (4) A kiváláshoz nincs szükség a lakásszövetkezet közgyűlésének hozzájárulására, azonban a kiválás szándékát a részközgyűlés határozatának megküldésével, az igazgatóság részére, írásban be kell jelenteni. Az írásbeli bejelentésre csak az (1) bekezdésben meghatározott feltételek teljesítését követően és olyan nyilatkozat megtételével egyidejűleg kerülhet sor, hogy a kiválásra a társasháztulajdon ingatlan-nyilvántartásba történő bejegyzésétől függően kerül sor.
12 (5) A lakásszövetkezetből minden negyedév záró napján lehet kiválni. A kiválni szándékozó önálló egységnek a kiválásról szóló döntésről a (4) bekezdésben meghatározott bejelentést és nyilatkozatot legkésőbb a kiválást megelőző 90. napig kell az igazgatósághoz megküldeni. (6) A (4)-(5) bekezdések rendelkezéseit megfelelően alkalmazni kell akkor is, ha a kiválni szándékozó önálló egység tagjai és a nem tag tulajdonosok a kiválással egyidejűleg nem kívánnak társasháztulajdont alapítani. Ebben az esetben az 50. (3) bekezdésében említett vagyonmegosztás után létrejött közös tulajdon társasháztulajdonná való átalakítását - a (3) bekezdésben említett külön törvény rendelkezéseinek megfelelően - bármelyik tulajdonostárs kérelmére a bíróság is elrendelheti. A szervezeti átalakulások közös szabályai 52. (1) A okban meghatározott szervezeti átalakulások esetén az új (a befogadó, illetőleg a jogutód) lakásszövetkezetek az alapszabályukat megfelelően módosítják, amelyet a közgyűlésen történt elfogadástól számított harminc napon belül - bejegyzés és közzététel céljából - be kell jelenteni a cégnyilvántartást vezető bíróságnak (cégbíróság). (2) Az (1) bekezdés rendelkezéseit megfelelően alkalmazni kell a társasházakról szóló külön törvény rendelkezései alapján lakásszövetkezetté átalakuló társasházak esetében azzal, hogy az alapszabályt a társasház átalakulásáról hozott közgyűlési határozattal egyidejűleg - az összes tag legalább kétharmados szótöbbségével - kell elfogadni. Az alapszabály elfogadása alapján a tagok egyszerű szótöbbséggel megválasztják a lakásszövetkezet igazgatóságát, a felügyelőbizottságot és e szervek tisztségviselőit, elfogadják a lakásszövetkezeti vagyon összegét és a fenntartással kapcsolatos befizetések feltételeit. (3) Az (1)-(2) bekezdésekben említett közgyűlés jegyzőkönyvét a levezető elnök és a jegyzőkönyv vezetője írja alá, amelyet a közgyűlésen erre megválasztott két tag aláírásával hitelesít. IX. Fejezet A lakásszövetkezet megszűnése 53. (1) A lakásszövetkezet megszűnik, ha: a) a lakásszövetkezet összes tagjának részvételével megtartott közgyűlés egyhangúlag elhatározza, hogy jogutód nélkül megszűnik; b) szervezeti átalakulást hajt végre, a kiválás kivételével; c) a cégbíróság megszűntnek nyilvánítja; d) a bíróság felszámolási eljárás során megszünteti; e) a határozott időre alakult lakásszövetkezet esetén a meghatározott idő eltelik. (2) A legkisebb kötelező taglétszám hiánya miatt csak akkor van helye a lakásszövetkezet megszűntnek nyilvánításának, ha a szövetkezet hat hónapon belül nem jelenti be a cégbíróságnak a legkisebb taglétszám elérését. (3) A lakásszövetkezet a cégjegyzékből való törléssel szűnik meg. 54. (1) Ha a lakásszövetkezet az 53. (1) bekezdés a) vagy c) pontja alapján jogutód nélkül megszűnik, végelszámolásnak vagy felszámolásnak van helye. Ennek során a csődeljárásról, a felszámolási eljárásról és a végelszámolásról szóló külön törvény rendelkezéseit kell megfelelően alkalmazni. (2) Ha a közgyűlés a végelszámoló személyéről határozni nem tud, a végelszámolót a cégbíróság rendeli ki. (3) A fizetésképtelenség miatti felszámolás megindításának közzététele után lakásszövetkezeti tagsági viszony nem létesíthető. (4) A lakásszövetkezet megszűnése esetén a vagyon a volt tagok és nem tag tulajdonosok közös tulajdonába kerül, érdekeltségük arányában. X. Fejezet A lakásszövetkezeti érdekképviselet 55. (1) A lakásszövetkezetek - a maguk, valamint a lakásszövetkezeti tagok érdekeinek védelme, működésük elősegítése, gazdasági tevékenységük közös anyagi eszközökkel történő előmozdítása, továbbá a nemzetközi
13 lakásszövetkezeti kapcsolatok ápolása érdekében - területi vagy szakmai alapon szerveződő, illetőleg országos érdekképviseleti szövetségeket hozhatnak létre. E szervezetekhez való csatlakozás önkéntes. (2) A lakásszövetkezetek területi, szakmai, illetőleg országos érdek-képviseleti szövetségei a tag lakásszövetkezetek saját működésének és gazdasági tevékenységének elősegítése érdekében, szakmai tanácsadó és véleményező szervezetet hozhatnak létre. Az ilyen céllal létrehozott szervezet szakmai véleményének kialakításához szükséges iratok rendelkezésre bocsátására, illetőleg a vizsgálatra vonatkozó részletes szabályokat az érdekképviseleti szövetség alapszabályában kell meghatározni. (3) A lakásszövetkezeti érdek-képviseleti szövetségekre az egyesülési jogról szóló évi II. törvényben foglalt rendelkezéseket kell megfelelően alkalmazni. 56. (1) E törvény alkalmazásában: XI. Fejezet Vegyes és záró rendelkezések Értelmező rendelkezések 1. Fenntartás: az üzemeltetés, a karbantartás és a felújítás Üzemeltetés: a lakásszövetkezeti tulajdon rendeltetésszerű használatához folyamatosan szükséges szolgáltatások ellátása, így a közüzemi szolgáltatások díjának kifizetése, a központi berendezések üzemben tartói feladatainak ellátása, szükség esetén gondnoki, házfelügyelői szolgáltatások megszervezése, az igazgatóság működésének biztosítása; 1.2. Karbantartás: a lakásszövetkezeti tulajdonban levő ingatlan állagának és rendeltetésszerű használhatóságának biztosítása érdekében szükséges, a tulajdonosok közösségét terhelő megelőző és felújításnak nem minősülő javítási munkák elvégzése, illetőleg egyes közösségi berendezések cseréje. A karbantartás lehet: hibaelhárítás, amely az életveszélyt okozó, továbbá az épület állagát károsító és rendeltetésszerű használatát lényegesen akadályozó, azonnali beavatkozást igénylő hibák és hiányosságok haladéktalan eseti megszüntetése, időszerű karbantartás, amely az épület állagát veszélyeztető, de rendeltetésszerű használhatóságát lényegesen nem akadályozó, azonnali beavatkozást nem igénylő hibáknak és hiányosságoknak eseti vagy az épületen elvégzendő egyéb javítási munkákkal együtt, de az észleléstől számítva legkésőbb hat hónapon belüli megszüntetése, tervszerű karbantartás, amely az épület állagának és rendeltetésszerű használhatóságának biztosítása érdekében végzendő rendszeres állagmegóvási munka; 1.3. Felújítás: az ingatlan egészére, illetőleg egy vagy több főszerkezetére kiterjedő, időszakonként szükségessé váló olyan általános javítási építés-szerelési munkák végzése, amelyek az eredeti műszaki állapotot - megközelítőleg vagy teljesen - visszaállítják, illetőleg az eredeti használhatóságot, üzembiztonságot az egyes szerkezetek, berendezések kicserélésével vagy az eredetitől eltérő kialakításával növelik. A felújítás lehet: teljes felújítás: a műszaki állapot alapján szükséges, az ingatlan egészére kiterjedő külső-belső javítási munkák elvégzése, részleges felújítás: az épület legalább egy főszerkezetére kiterjedő, teljes felújításnak nem minősülő, de abba belátható időn belül beilleszthető általános javítási munkák elvégzése, korszerűsítés: a központi fűtő és melegvíz-szolgáltató berendezésnek az energiaracionalizálással, illetőleg a levegőtisztaság-védelemmel összefüggő átalakítása vagy kicserélése; 2. Nem tag tulajdonos: aki a lakásszövetkezetbe nem lépett be, aki a lakásszövetkezetből kilépett, illetőleg abból kizárták. 3. Lakóépület: az olyan épület, amelyben a lakásszövetkezeti tag vagy a nem tag tulajdonában, illetőleg a használatában álló lakások száma meghaladja a lakásszövetkezet tulajdonában álló nem lakás céljára szolgáló helyiségek (iroda, műhely, raktár stb.) számát. 4. Használati egység: a lakóépületnek nem minősülő üdülő, személygépkocsi-tároló, műhely- vagy üzlethelyiségépítő és -fenntartó szövetkezeti épületben lévő és a szövetkezet tulajdonában, de a szövetkezeti tag vagy a nem tag állandó vagy időleges használatában lévő önálló, nem lakás céljára szolgáló helyiség.
14 5. A lakásszövetkezet tevékenysége: a lakásszövetkezet olyan tevékenysége, amelyet az építés és a fenntartás körében ténylegesen felmerült költségeinek figyelembevételével, nem nyereségszerzés céljából végez saját maga, tagjai és nem tag tulajdonosai részére. 6. A lakásszövetkezet vállalkozási tevékenysége: a lakásszövetkezetnek az 5. pontban meghatározott tevékenysége körébe nem tartozó minden más olyan tevékenysége, amelynek adózott eredményét felhasználhatja az építés és a fenntartás feladatainak ellátására. (2) A számvitelről szóló évi C. törvény alkalmazása során a lakásszövetkezet küldöttgyűlésének döntését a közgyűlés döntésével azonos módon kell figyelembe venni. 57. (1) A lakásszövetkezet, illetőleg annak szervei és a lakásszövetkezet tagja vagy a nem tag tulajdonosa - ideértve az állandó vagy az időleges használati jog jogosultját is -, továbbá a lakásszövetkezet, illetőleg annak szervei és harmadik személy között keletkezett polgári jogvitában - ha az érintett felek megállapodni nem tudnak - a közvetítői tevékenységről szóló külön törvény rendelkezései alapján permegelőző közvetítői eljárást lehet kezdeményezni. (2) Az (1) bekezdésben említett eljárás a vitában érintett felek írásbeli - a lakásszövetkezet tekintetében közgyűlési határozat alapján létrejött - közös megegyezése alapján kezdeményezhető. Hatálybalépés 58. (1) Ez a törvény - a (2) bekezdésben meghatározott kivételekkel január 1. napján lép hatályba. (2) E törvény 4. (2) bekezdése d)-f), h)-i) és k)-m) pontjainak és 4. -a (3) bekezdésének rendelkezései január 1. napján lépnek hatályba. (3) A törvény hatálybalépésekor nyilvántartásba vett és bejegyzett lakásszövetkezet közgyűlése a meglévő alapszabályát e törvény rendelkezéseinek megfelelően január 1. napjáig köteles módosítani; az eddig az időpontig a cégbírósághoz, valamint a földhivatalhoz benyújtott alapszabály módosítása illetékmentes. 59. (1) E törvény hatálybalépésével egyidejűleg hatályát veszti a szövetkezetekről szóló évi I. törvény 26. -a (2) bekezdésének a lakásszövetkezeteknél (92. ) az alapszabály ettől eltérően rendelkezhet szövegrésze, a (4) bekezdésének a) pontjából a lakásszövetkezeteket kivéve szövegrész, 28. -a (1) bekezdéséből a továbbá lakásszövetkezeteknél szövegrész, 30. -a (2) bekezdésének a továbbá a lakásszövetkezetek alapszabálya szövegrésze, az 52. -a (2) bekezdéséből a - a lakásszövetkezetek kivételével - szövegrész, a 69. -a (2) bekezdésének második mondata, 77. -a (6) bekezdéséből a - lakásszövetkezeteket kivéve - szövegrész, 81. -a (2) bekezdéséből és 83. -a (3) bekezdéséből - az üdülőszövetkezet kivételével lakásszövetkezeteknél egyhangúlag - szövegrészek, 89. -a (1) bekezdésének a) pontjából a lakásszövetkezeteknél egyhangúlag szövegrész, továbbá a 90. -a (2) bekezdésének, a 91. -a (2) bekezdésének, és a ainak rendelkezése. (2) A törvény hatálybalépésekor bejegyzett lakásszövetkezet alapszabályának a tagok közös tulajdonára vonatkozó rendelkezése alatt e törvény 11. -ának rendelkezéseit kell érteni. Az alapszabály ennek megfelelő módosítását az alapszabálynak az 58. (3) bekezdésében említett módosítása során kell elvégezni. (3) E törvény a hatálybalépésekor a nyugdíjasházban már fennálló lakáshasználati jogot nem érinti. 60. E törvény hatálybalépésével egyidejűleg: a) az ingatlan-nyilvántartásról szóló évi CXLI. törvény 12. -a c) pontjából a külön tulajdonban álló, továbbá a - az alapszabály rendelkezésétől függően - a közös tulajdonban levő részekből a szövetkezeti lakás-, illetőleg helyiségtulajdonost megillető hányaddal együtt" szövegrészek, a 21. -a (4) bekezdésének a vagy közös szövegrésze, 24. -a (3) bekezdésének a vagy a közös tulajdont szövegrésze, b) a csődeljárásról, a felszámolási eljárásról és a végelszámolásról szóló évi XLIX. törvény 64. (1) bekezdésének az (1977. évi 12. tvr. 1. ) szövegrésze, továbbá c) a lakásszövetkezetek gazdálkodási rendjéről szóló 78/1988. (XII. 27.) PM-ÉVM együttes rendelet hatályát veszti. 61. (1) (2) Módosuló jogszabályok

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Eutanázia. 2. rész - Magyar Szemle
Főoldal » Új folyam XIII. 7-8. szám » Eutanázia. 2. rész
Eutanázia. 2. rész
Kívánatra öles
Egyes országok joggyakorlata az eutanáziakérdésben
Nagy-Britanniához és Németországhoz hasonlóan a 19. század második felében orvosi folyóiratokban kezdődött vita az eutanáziáról. 1903-ban írta Simeon Richter The Natural Right to a Natural Death című cikkét, melyben kifejti, hogy az orvos nem minden esetben kell hogy igénybe vegye a modern orvosi eszközöket a beteg életének meghosszabbítására. 1906-ban Ohióban már törvényjavaslatot terjesztenek elő, hogy a súlyosan sérült vagy gyógyíthatatlan betegeket az orvos fájdalommentesen megölhesse. A javaslatot elutasították.64 1938-ban megalakult az Euthanasia Society of America. A náci eutanáziagyakorlat nyilvánosságra kerülése hosszabb időre visszavetette a „pro eutanázia” mozgalmat. Az American Medical Association az ötvenes-hatvanas években egyértelműen kiállt az aktív eutanáziával szemben. A betegek önrendelkezési jogának erősödése és az orvostudomány eredményeinek, eszközeinek fejlődése - az eszközök igénybevételének lehetősége, szükségessége - néhány fontos bírói döntésben jelentkezett.
a) Karen Ann Quinlan-ügy. A 21 éves lányt, miután leállt a légzése, reanimálták és lélegeztetőgépre kapcsolták 1975-ben. Mivel állapota véglegessé vált, csak mesterséges lélegeztetéssel tudták életben tartani, ezért apja felkérte az orvosokat, kapcsolják ki a lélegeztetőgépet, amit megtagadtak. New Jersey legfelsőbb bírósága engedélyező döntése után a gépet kikapcsolták, viszont Quinlan elkezdett spontán módon lélegezni, bár eszméletét nem nyerte vissza. A lány csak 1985-ben halt meg, tüdőgyulladásban.
A döntés a betegek önrendelkezési jogának erősödése körében a „Right of Privacy” részének minősítette az életmeghosszabbító orvosi eszközök kikapcsolásának lehetőségét.65 Az eset további érdekessége, hogy a beteg nem halt meg a gép kikapcsolásával, ezt mindenki tudomásul vette, s még hosszú évek teltek el a természetes halál bekövetkezéséig.
b) 1967-től terjedt el a Living Will (végrendelet az életről) gyakorlata; ezt Luis Kutner ügyvéd dolgozta ki. A Living Willben a végrendelkező egészségesen és cselekvőképessége teljes birtokában kijelenti, hogy ha gyógyíthatatlanul megbetegszik, nem kívánja, hogy életét különleges orvosi eszközökkel meghosszabbítsák. A Living Will alkalmazását először 1968-ban Florida fogadta el törvényben, majd 1976-ig további 15 tagállam. Az előbb említett Karen Quinlan ügy volt az első, ahol gyakorlatilag alkalmazták ezt az elvet. 1976-ban először Kaliforniában szavazták meg a Natural Death Actot, mely szerint ha a betegnél két orvos gyógyíthatatlan betegséget diagnosztizál, teljesen cselekvőképes állapotban lemondhat a további kezelésről. 1989-ig 38 további állam vezette be ezt a törvényt.66
c) 1983-ban Nancy Cruzan súlyos közúti baleset után mély kómába esett, s csak mesterséges úton tudták táplálni. A szülők három év múlva a mesterséges táplálás megszüntetését kérték az orvosoktól, majd a bíróságtól. Az USA legfelsőbb bírósága az ügyben elismerte a „halálhoz való jogot”, mint „szabadságjogot”, ha ezt egyértelműen és tanúkkal bizonyítják. (A lány tanúval bizonyítottan kijelentette egy korábbi beszélgetésben, hogy nem akarna tovább élni, ha egy balesetben agya súlyosan károsodna.)
A döntés után kivették a gyomorszondát a leányból, aki 1990. XII. 26-án meghalt.67 A döntés újdonsága, hogy a beteg kívánsága alapján nemcsak a modern életmeghosszabbító eszközökkel való kezelés utasítható vissza, hanem az egyszerű életfenntartás is.
d) A döntéseknek a következő csoportja az öngyilkossághoz való orvosi segítségnyújtással kapcsolatos. A legnevesebb eset e körben a Kevorkian-ügy, amely hosszú éveken keresztül szerepelt a sajtóban. Kevorkian patoló- gus orvos volt, s 1990-ben az Alzheimer-kórban szenvedő, 54 éves Janet Adkins részére a beteg akarata szerint lehetővé tette, hogy mérget vegyen be, majd egy „halálgépet” szerkesztett, melyet a beteg hozhat működésbe, mérget és kábítószert adagolva magának. Michigan államban nem volt törvény, amely tiltotta volna az öngyilkossághoz való segítséget, ezért Kevorkian tovább folytatta tevékenységét, és 1996-ig további 33 beteget segített öngyilkossághoz. Közben keresetet nyújtottak be a Compassion in Dying vagy Washington ügyben, mely szerint alkotmányellenes, hogy az állam törvénye tiltja az öngyilkosságnál való orvosi segítségnyújtást. Hasonló volt a kereset New Yorkban a Quill vagy Koppal ügyben. A Legfelsőbb Bíróság mindkét keresetet elutasította 1997. VI. 26-án, és megállapította, hogy „egyetlen amerikainak sincs alkotmányos joga öngyilkosságra”. Kevorkian korábbi tevékenységén felbátorodva „eutanáziamártír” kívánt lenni, ezért 1998-ban videóra vette, hogy aktív eutanáziát követett el egy beteggel szemben, amit a CBS TV bemutatott. Másnap az államügyész emberölés miatt vádat emelt Kevorkian ellen, és az eljárásban börtön- büntetésre ítélték.
A fentieknek ellentmond az, hogy Oregon állam 1994-ben népszavazással - 51% többséggel - elfogadtatta a „Méltó halálról szóló törvényt” (Death With Dignity Act), amely lehetővé teszi az orvosnak, hogy mérget bocsásson gyógyíthatatlan betege rendelkezésére, amellyel a beteg öngyilkos lehet. A törvény sok garanciális elemet tartalmaz (pl. csak nagykorú, teljesen cselekvőképes beteg kérheti szóban, majd írásban, két független tanú előtt, két orvosnak kell megállapítania a gyógyíthatatlanságot, részletes tájékoztatást kell adni a betegnek betegségéről, a törvény nem jogosítja az orvost aktív eutanáziára stb.). Bár Oregon államban több öngyilkosságot végrehajtottak a törvény alapján, sorsát nem tekinthetjük véglegesen lezártnak, mert az USA szövetségi törvényhozása még vizsgálja a népszavazás érvénytelenítésének lehetőségét. A legfelsőbb bíróság döntései alapján esély van az oregoni törvény megsemmisítésére.68
A fentiek alapján napjainkra elég egyértelmű kép rajzolódott ki az USA jogszolgáltatásában. Eszerint;
- A betegnek önrendelkezési joga alapján alkotmányos joga van úgynevezett gyógyíthatatlan betegsége esetén az életmeghosszabbító és életfenntartó kezelések visszautasítására. A kívánságnak a cselekvőképes betegtől kell származnia, az orvos aktív vagy passzív életmegrövidítő cselekedetre nem jogosult.
- Az öngyilkosságra nincs alkotmányos jog, az öngyilkosságnál való közreműködés tilos.
Hollandia tekinthető a liberális szabályozás „mintaországának” e területen is; bár a liberális gyakorlat negatív vonásairól kevés szó esik hazánkban.
A hatvanas évekig nem voltak jelentősebb eutanáziaviták az országban, a holland Btk. 293. §-a és 294. §-a tiltotta a betegek megölését, s az öngyilkosságban való közreműködést. A vita egy orvosnő 1973-as ügye után kezdődött, aki 83 éves, súlyosan beteg anyját morfiuminjekcióval megölte. A bíróság bár megállapította bűnösségét, jelképes, 1 hetes börtönbüntetést szabott ki. Az ügyben fontos szerepet kapott egy orvosi szakvélemény, mely megkérdőjelezte, hogy egy átlagos holland orvosnak kötelessége-e a legvégsőkig meghosszabbítani a beteg életét (pl. gyógyíthatatlan betegség, elviselhetetlen fájdalom, írásbeli rögzítése a halálba segítési kérelemnek). Az ítéletben a bíróság az elfogadható motívumot értékelte. 1973-ban a Holland Királyi Orvostársaság véleményt mondott az eutanáziáról; bár a cselekmény büntetendőségének fenntartását javasolta, a különleges orvosi eljárások mellőzését javasolta a végstádiumban. Ez évben alakult meg a Holland Önkéntes Eutanázia Társaság. 1981-ben a bíróság elítélt egy laikust, aki öngyilkossághoz segédkezett, mondván, hogy eutanázia kérdése csak az orvos-beteg viszonyban merülhet fel. Egy újabb ügyben 1982-ben egy orvos 95 éves, súlyos betegét, ismételt kívánságra két injekcióval megölte. Az alsófokú bíróságok eltérő ítéletei után a legfelsőbb bíróság a „materiális bűnösséget” megállapította, de az orvostársaság véleménye alapján a beteg kívánságát „vis maiornak” minősítette az orvos számára és felmentette 1986-ban.
1989-ben egy bizottságot hozott létre a holland főügyész az eutanáziagyakorlat vizsgálatára Jan Remmelink professzor vezetésével. A bizottság 1991-ben az úgynevezett „Remmelink-jelentésben” nagy vihart kavaró tényeket tárt fel. A 405 orvossal készített interjúból kiderült, hogy 54%-uk életében már egyszer aktív eutanáziát végzett, vagy közreműködött öngyilkosságban. A bizottság véleménye szerint az összes holland haláleset 1,8%-a aktív eutanázia következménye, 0,3%-bán öngyilkosságban közreműködés történik. Viszont a fenti esetek jelentős részében - kb. 1000 eset évente, az összes haláleset 0,8%-a - szó sincs önkéntes eutanáziáról, mert hiányzik a beteg kívánsága vagy beleegyezése. Ugyanilyen aggodalomra adott okot a bizottság azon megállapítása, hogy kb. évi 20 000-30 000 esetben következik be évente haláleset kezelésmegvonás, fájdalomcsillapító túladagolása (passzív eutanázia) miatt. A Remmelink-jelentésből levonható egyik következtetés, hogy az évi összes „eutanázia”-esetből (aktív-passzív, valamint öngyilkosságban közreműködés) mindössze körülbelül 10% az olyan eset, ahol a betegnek értékelhető kívánsága van az eutanáziára.
Más oldalról megközelítve ugyanezt a kérdést; évente körülbelül 1000 olyan haláleset fordul elő (aktív eutanázia, ön- gyilkosságban közreműködés), ahol a betegnek semmiféle értékelhető kívánsága nincs a halálba segítésre; vagyis évente kb. 1000 embert ölnek meg az orvosok Hollandiában akarata ellenére.69 A Remmelink-bizottság nem javasolta ugyan a holland Btk.-ban az eutanázia büntetlenségét kimondani, de javasolták a hatályos törvény módosítását az alábbiak szerint:
- a betegnek ismételten szabad akarattal kell kérni a halálba segítést;
- a beteget fel kell világosítani betegségéről;
- a beteg állapotának elviselhetetlennek és reménytelennek kell lennie;
- nincs figyelembe vehető orvosi alternatíva, s ezt két orvos megerősíti.
1994-ben ezen elvek figyelembevételével módosították a Btk.-t: eszerint az eutanáziát végrehajtó orvosnak minden, az előbbi feltételeknek megfelelő halálesetet jelenteni kell egy bizottságnak, amely állást foglal az orvos eljárásának jogszerűségéről, s jelentést küld az ügyésznek, aki dönt arról, indít-e büntetőeljárást.70
1995-ben, a törvény hatálybalépése után megismételték az 1990-es vizsgálatot újabb 405 orvos megkérdezésével. Az aktív eutanáziaesetek, s öngyilkosságban közreműködések száma 2700-ról 3600-ra nőtt, viszont az esetek 60%-át nem regisztrálták a törvényes módon, s nem jelentették az ügyésznek.
A törvénymódosítás hatására így az aktív eutanázia esetek és öngyilkosságban közreműködések száma jelentősen nőtt, s az esetek nagyobb része továbbra is illegálisnak tekinthető.71
A tapasztalatok ellenére 2001. október 1-jén törvényt fogadtak el „A kérésre történő halálba segítésről és öngyilkosságban való közreműködésről”. A törvény az 1994-es elvek megismétlésével további garanciális elemeket vezet be a folyamat ellenőrzésére. A törvény már lehetővé teszi - megfelelő feltételek mellett -12-17 éves fiatalkorúak eutanáziáját is.72
Megjegyzendő, hogy a gyakorlatban vita van arról is Hollandiában, hogy mely betegségek tekinthetők az aktív eutanázia alapjainak; a bíróság pl. a „Fali Chabot” ügyben elfogadta a depressziót az aktív eutanázia elfogadható alapjának.73 A holland eutanáziagyakorlatban több olyan eset fordult elő, mely az emberi élet leértékelődését mutatja. Például egy holland orvost, aki betegét akarata ellenére ölte meg, megkérdezték, miért követte el tettét. Az orvos válasza: „Egyszerű, szükségem volt arra az ágyra”.74 Prof. Róbert Twycross, a terület angol specialistája kijelentette, hogy a jövőben azért nem várható a palliatív orvoslás támogatása Hollandiában, mert az eutanázia „egyszerűbb, olcsóbb, és kevesebb gonddal jár”.75
A törvény gyakorlati hatásáról még nincs elfogadott értékelés.
Néhány más ország gyakorlatának vázlatos ismertetése:
a) Belgiumban 2002. május 28-án hoztak törvényt az aktív eutanázia engedélyezéséről, a holland törvényhez hasonló szigorú garanciális feltételek mellett. A törvény gyakorlati hatásáról még nincs értékelés.76
b) Kínában, ahol egyébként radikális születéskorlátozó programot vezettek be, több kínai vezető politikus csodálja Hitler eutanáziaprogramját, s kijelentették: „Hitlernek ezen a ponton igaza volt”, ezért Pekingben „nagy gonddal tanulmányozzák” az eutanáziaproblémát. A kínai árvaházakból törekednek külföldre örökbe adni a gyermekeket, ha ez nem sikerül, igyekeznek éhen halasztani a gyermekeket; a halálozási arány a kínai árvaházakban 59,2 és 90% között van.77 (Hasonló gyakorlatról többször beszámoltak Romániából a Ceausescu rendszer bukása után.)
c) Ausztráliában 1997-ben az Északi Terület törvényt fogadott el a terminális állapotban lévő betegek jogairól, akiket a holland és a belga gyakorlathoz hasonlóan, szigorú garanciális feltételek mellett eutanáziában lehetett részesíteni. Az Ausztrál Államszövetség azonban 1997. március 27-én „Anti Euthanázia” törvényt alkotott, mely hatályon kívül helyezte az Északi Terület eutanáziatörvényét.78
d) Nagy-Britannia: Az ország viszonylag távol tartotta magát a problémától, az időnként felbukkanó eutanázialegalizációs törvényjavaslatokat elutasították (pl. a The Voluntary Euthanasia Society tagjának törvényjavaslata 1969-ben, vagy az 1990-es javaslata a társaságnak). Az angol jogrendszer jellegéből adódóan néhány bírói döntés keltett érdeklődést:
- 1992-ben Nigel Cox reumatológus súlyos fájdalmakkal küszködő, reumás lázban szenvedő, 70 éves betegét injekcióval megölte. Az orvost börtönbüntetésre ítélték; ezzel továbbra is büntetendő maradt az aktív eutanázia az országban.
- 1989-ben a 18 éves beteg egy futballmeccsen történt baleset után mély kómába esett. Állapota három év után sem változott. 1993-ban a kezelőorvosok a szülők teljes jóváhagyásával abba akarták hagyni a beteg mesterséges táplálását. A bíróság 1993-ban megadta az engedélyt, mert „a mesterséges táplálás abbahagyásával az orvosok nem ölni akarnak, hanem a beteg méltányolható kívánságát teljesítik a halálra”. A döntés megerősítette azonban, hogy ha az orvosok az életfenntartó kezeléseket meg akarják szüntetni, ehhez bírósági döntés szükséges. A beteg a mesterséges táplálás beszüntetése után 1993. március 3-án természetes módon meghalt.79
- A legújabban a Dianne Pretty vagy Director of Public Prosecution ügy kapott immár európai nyilvánosságot. A mozgásképtelen, betegsége végső szakaszában lévő asszony azt kérte a vádhatóságtól, hogy biztosítson előre büntetlenséget férjének, ha majd az őt halálba segíti. A vádhatóság elutasította a kérelmet, a felperes szerint viszont a vádhatóság élethez való jogát sérti azzal, hogy nem ő döntheti el, meddig kíván élni. A Lordok Háza 2001. november 29-i ítéletében kimondta, hogy a felperest nem illeti meg ez a jog. A felperes ezért az Emberi Jogok Európai Bíróságához fordult, amely 2002. április 29-én ítéletében megerősítette a Lordok Háza döntését, mert „az élethez való jognak nem tulajdonítható a halálhoz való jogot biztosító értelem, s ezért nem vezethető le belőle a más személy keze általi, sem az állam segítségével történő elhalálozáshoz való jog”.80
e) Nemzetközi állásfoglalások: Az 1987-es „Madridi deklarációról” korábban már esett szó.
A Világvallások Parlamentje 1993-ban 15 világvallás állásfoglalása alapján Chicagóban kimondta: „Minden embernek joga van az élethez, a testi sérthetetlenséghez, személyiségének kibontakozásához, de ezzel nem sértheti mások jogait. Egyetlen embernek sincs joga másik embert fizikailag vagy pszichikailag kínozni, megsebesíteni s meg- ölni.”81
Az Európa Tanács Parlamenti Közgyűlése 1999. június 25-i ajánlásában foglalkozott az eutanáziakérdéssel. A testület megállapította, hogy az ember méltóságának védelme élete végéig tart, ezért olyan körülményeket kell kialakítani, hogy embertársaink méltó körülmények között halhassanak meg. A tagállamoknak ezért biztosítani kell olyan intézkedéseket, melyek a haldoklással járó fájdalmat, szenvedést, szorongást csökkentik, s biztosítani kell, hogy a haldoklók akaratuk ellenére gyógykezelésben nem részesülhetnek. Ugyanakkor a „tagállamok a halálos betegek és haldoklók élettől való szándékos megfosztása tilalmának fenntartásával szavatolják a betegek élethez való jogát”.82
Összefoglalva, a történeti és összehasonlító jogi előzményeket a következők állapíthatók meg:
- Az aktív (direkt) eutanáziát két ország (Hollandia, Belgium), s Oregon állam kivételével elutasítja a világ jogszolgáltatása, joggyakorlata, a nemzetközi szervezetek.
- A halálról való döntés nem az életjog s az önrendelkezési jog része.
- A beteget önrendelkezési joga s emberi méltósághoz való joga alapján megilleti a kezelés visszautasításának joga. Ez azonban nem vezethet az orvos részéről szándékos (aktív-passzív) magatartásra, a beteg életének megrövidítésére. Az orvosnak ebben az esetben is nyújtania kell a tüneti kezeléseket (fájdalom- és lázcsillapítás, fertőzések kezelése, nem lehet az ételt, italt megvonni stb.).
- Az öngyilkosság nem „jogszerű” magatartás, ezért az ehhez nyújtott segítség tilos a világ legtöbb országában.
- Az aktív eutanáziát legalizáló Hollandiában számos garanciális elemet beépítve - mondhatni bürokratizált - engedélyezési eljárást vezettek be, melyeknek alapján jelentős a látens eutanáziaesetek száma; vagyis a törvénybe ütköző eutanáziaesetek nőttek (ld. „Remmelink jelentés”, Hollandia).
- Eltérőek a vélemények s a gyakorlat abban a kérdésben, hogy a reménytelen betegek esetében az orvos a hozzátartozók kérésére megszüntetheti-e az életmeghosszabbító kezelést (pl. lélegeztetőgép kikapcsolása, mesterséges táplálás leállítása).
- Az eutanázialegalizáció totalitárius körülmények közötti alkalmazása elrettentő hatással jár, s hasznossági kényszer-eutanáziává alakul át.
Magyar vélemények, gyakorlat az eutanáziakérdésben
Hazánkban nem lehet olyan széles körű eutanáziavitákról beszélni a 20. század első felében, mint amilyen például Németországban, az USA-ban, Angliában lezajlott. Binding és Hoche nézeteit hazánkban a jog- és orvostudomány elutasította, s ez időben senki nem képviselte az eutanázialegalizáció gondolatát.
Ugyanakkor a Csemegi-kódex 282. §-a tartalmazta a kívánatra ölés privilegizált tényállását („Aki valakinek határozott és komoly kívánsága által bíratott arra, hogy őt megölje, három évig terjedő börtönnel büntetendő.”). Kontz Gusztáv 1881-es Büntetőjog tankönyve szerint: „A törvény § rendelkezése szerint lesz büntetendő, aki egy gyógyíthatatlan, s a legirtózatosabb fájdalmakat okozó betegségben kínlódón jajgatásai és esdeklései folytán megkönyörülve, a kínjait halált adó szer által megszünteti.”83 Hasonló állásponton van Edvi Illés Károly 1909-ben, mikor kijelenti, hogy ezen cselekmény büntetlen nem maradhat, de enyhébben büntetendő, mint a szándékos emberölés, mert a motívum a könyörület. Feltételül szabja e szakasz érvényesülésének, hogy a kívánságnak a megölt személytől „konkolynak” kell lennie - ez megkívánja a megölt személy be- számíthatóságát és aktív, határozott kívánságát.84 Azonos állásponton van Irk Albert, aki nem tudja elfogadni az eutanázia „altruisztikus” felfogását, mert a „reménytelenség” diagnózisa nem megbízható, s az élet hatósági megrövidítése szemben áll az általános etikai felfogással.85
Határozottan szemben áll az eutanázialegalizáció gondolatával Angyal Pál, aki már elutasítja Binding és Hoche 1920-as nézeteit is. („Az emberi élet elpusztítása, legyen az bár értéktelen vagy történjék szánalomból, az ölés fogalmi körébe esik.”86)
Az élet értékességének kérdésében a jog nem dönthet - írja Angyal Pál -, mert ha ezt megengedné akár magánszemély, akár orvos, akár hatóság részére, ezzel „nem zárná ki a tarpéji sziklákhoz közeledés lehetőségét sem. A leghatározottabban tiltakoznunk kell tehát mindennemű oly kísérlet ellen, mely az »ars bene moriendi« eseteinek büntetlenséget kíván biztosítani.”87 Azonos állásponton volt Angyal Pál 1920-ban megjelent Büntetőjog tankönyvében. („Nem kétséges nézetem szerint, hogy az eutanázia - midőn az orvos a reménytelen beteg életét megrövidíti - feltétlenül jogellenes és büntetendő.”88)
A '30-as években a hitleri eutanáziaelméleteket elutasítja Névai László, Kéthely Sándor és Jámbor László.89 Az orvos Verebély Tibor kijelenti: „Az elképzelhetetlen, hogy orvos embert ölhessen.”90
A felsorolt 1945 előtti magyar jogi és orvosi szakirodalomból látható, hogy az eutanázialegalizáció gondolatát senki nem képviselte, a hitleri eutanáziaelméletet elutasították.
A kívánságra ölés esetében (Btk. 282. §), a bírói gyakorlatban nem található eutanáziaeset.
1945 után hosszú ideig nem bukkan fel a kérdés az orvosi és jogi szakirodalomban. Törő Károly 1965-ben először közelíti meg polgári jogászként a kérdést, a legalizációt a polgári jog szempontjából utasítja el egyértelműen. Álláspontja szerint a Ptk. 87. §-a nem engedi meg a személyhez fűződő jogokról - így az élethez való jogról sem - a lemondást. Ezért az egyén nem rendelkezhet életével.91 Nizsalovszky Endre először ismerteti röviden a hitleri eutanáziagyakorlatot hazánkban, kiemelve, hogy „a történelmi tények riasztóan bizonyítják, hogy az első pillanatra emberségesnek látszó megoldások hova fajulhatnak el.”92
Az új Btk. 1961-ben (1961. évi V. tv.) megszüntette az 1878. évi V. tv. 282. § szakaszát (kívánatra ölés), s a tényállást beolvasztotta az emberölés bűntettébe. Az indoklás szerint „a szocialista büntetőjog az élet feletti rendelkezési jogot még olyan értelemben sem ismeri el, hogy a kívánságra való ölést az egyéni érdekkel összhangban állónak tekintve, az ilyen cselekményt privilegizálja”.93
Az 1972. évi Egészségügyről szóló törvény egyértelműen elutasító e kérdésben: „Az orvos az általa gyógyíthatatlannak vélt beteget is a legnagyobb gondossággal köteles gyógykezelni.”94
Horváth Tibor műveiben többször foglalkozik az eutanáziakérdéssel.95 Elutasítja az élettel való rendelkezés bármiféle lehetőségét, úgyszintén az értéktelen élet fogalmát: „Az eutanázia büntetőjogilag tiltott, jogellenes magatartás, amelyet bizonyos fokig magyarázhatnak az orvos emberileg érthető motívumai, de elvileg nem menthető.”96 A szintén büntetőjogász Dezső László árnyaltabban közelít a kérdéshez, s elismeri, hogy az élettel való rendelkezés elutasítása nem jelentheti „az emberhez méltó halál jogának tagadását”, „szabad folyást engedni a természetnek nem eutanázia”, s nem áll fenn „a haldoklás meghosszabbításának kötelezettsége”.97
A '80-as években árnyaltabbá válik az irodalom. Jelen sorok írója 1981-ben először közelít a kérdéshez polgári jogi tanulmány keretében, s javasolja az eutanázia büntetőjogi és polgári jogi irányzatának megkülönböztetését, s elismerendőnek tartja akár a „living will”-ek (végrendelet az életről) bevezetését, s a beteg önrendelkezési jogának elismerésit akár haldokló beteg esetén is. Ugyanakkor elutasítottam az aktív vagy passzív eutanázia bármiféle legalizálását.98 Blasszauer Béla műveiben széles körű, komplex áttekintést ad a kérdésről; bár érezhetően legalizációpárti, határozott egyéni véleményt nem mond; művei leginkább az ellentétes vélemények jó ütköztetésének tekinthetők.99 Törő Károly 1986-ban határozottan elutasítja a legalizálást. Mint írja: „Az élet megszüntetése, a halál mesterséges előidézése nem tartozik az egyéni rendelkezés körébe. Az ember érvényesen senkit sem bízhat meg, utasíthat saját életének kioltására akkor sem, ha gyógyíthatatlan.”100 Monory Bulcs műveiben szintén határozottan elutasít minden legalizálást. Ugyanakkor a magyar orvosi szakirodalomban a '70-es évektől valós kérdések merülnek fel. Petrányi Gyula a korlátozottan rendelkezésre álló eszközök felhasználásának kérdését veti fel, súlyos betegek esetén.101 Szuchovszky Gyula és Potondi András a reménytelen beteg újraélesztését mellőzhetőnek tartja.102 Nagyon részletesen, széles nemzetközi kitekintéssel tárgyalja a kérdést Kovács József, számos valós problémát felvetve.103 A magyar joggyakorlat számára a passzív eutanáziagyakorlat pontos törvényi legalizálását javasolja, erkölcsileg bizonyos esetben elfogadhatónak tartja az aktív eutanáziát.104 Gaizler Gyula szerint nem lehet az életet erőszakosan megrövidíteni, s „nagy különbség, ha valakit elkísérünk Kháron ladikjáig vagy belelökjük”.105 Ferencz Antal elutasítja az eutanázialegalizáció minden formáját, de a terápiás túlbuzgóságot is, ugyanakkor kiáll a palliatív medicina mellett.106
Az áttekintésből látható, hogy hazánkban nincs komoly elméleti alapja, háttere az eutanázialegalizációnak. A Btk. Magyarázat 1996-ban az emberölés tényállásába sorolja „a gyógyíthatatlan beteg halálának meggyorsítását vagy előidézését szenvedésének megrövidítése céljából”.107 A hatályos törvények módosítását az Országgyűlésben nem kezdeményezték. Ugyanakkor néhány szerző a nemzetközi gyakorlat alapján elfogadhatónak tartja a kezelés visszautasítását, megfelelő formában a haldokló betegrészéről, s reménytelen esetben a mesterséges életmeghosszabbító eljárások alkalmazását. Felmerül a palliatív medicina szükségessége az eutanázialegalizációval szemben. Zavaró, hogy nincs egységesen elfogadott eutanáziafogalom - bár az Orvosi Kamara fogalommeghatározását jónak tartjuk -, így a szakirodalomban is ellentétesen használják különösen „a passzív eutanázia értelmét”. (Többen a kezelés visszautasításának jogát passzív eutanáziának értelmezik.)
Az új egészségügyi törvény és az Alkotmánybíróság határozata
Az 1997. évi CLIV. törvény az „Egészségügyről”, nagyon helyesen nem használja az „eutanázia” kifejezést. Nyilván a törvényhozó belátta, a fogalom a jog szempontjából értelmezhetetlen és alkalmazhatatlan. Viszont a törvény 20-23. §-ában részletesen szól „Az ellátás visszautasításának jogá”-ról.
A gyógyíthatatlan, s a rövid időn belül halálhoz vezető betegségben szenvedő beteget is megilleti az ellátás visszautasításának joga.
Ennek a jognak a gyakorlása csak meghatározott keretek között történhet;
a) - a betegnek súlyos betegségben kell szenvednie, amely rövid időn belül halálhoz vezet és gyógyíthatatlan;
- csak cselekvőképes beteg tehet ilyen nyilatkozatot;
- a beteget megvizsgálja egy háromtagú orvosi bizottság, hogy a nyilatkozattételnek fennállnak-e a feltételei, s a beteg a következmények tudatában hozta-e döntését;
- a visszautasítás közokiratban, teljes bizonyító erejű magánokiratban vagy írásképtelenség esetén két tanú jelenlétében történhet;
- a betegnek a 3. napon meg kell ismételnie nyilatkozatát;
- meg kell kísérelnie az orvosi bizottságnak, hogy a beteg döntését megváltoztassa;
- a beteg döntését kötöttség nélkül bármikor visszavonhatja;
- a beteg a visszautasítás után is jogosult szenvedéseinek enyhítésére, s fájdalmainak csillapítására.
b) Cselekvőképtelen és korlátozottan cselekvőképes személy esetén, ha életfenntartó vagy életmentő kezelés visszautasítására kerül sor, az egészségügyi szolgáltató keresetet indít a beleegyezés bírósági pótlására. (Arról sajnos nem szól a törvény, hogy ezt a beteg vagy törvényes képviselője kezdeményezheti-e?)
c) A cselekvőképes személy cselekvőképtelensége esetére közokiratban visszautasíthatja az életfenntartó vagy életmentő beavatkozást, vagy e jogának gyakorlására közokiratban más cselekvőképes személyt nevezhet meg. A nyilatkozatot kétévente meg kell ismételni.
A törvényi szabályozás ismertetése után néhány általános megállapítást kell tenni:
- Az orvos saját aktív vagy passzív magatartásával nem siettetheti a beteg halálát. A beteget nem lehet kezelés, ellátás nélkül sorsára hagyni; pl. sebeit tünetileg kezelni kell, adott esetben természetes úton etetni, itatni kell, a fájdalmakat, a szenvedést csillapítani kell. A beteget a nyilatkozat után is gondozni, ápolni szükséges, állapotát figyelemmel kell kísérni - már csak azért is, mert nyilatkozatát visszavonhatja.
- Az „Egészségügyről” szóló törvény így nem legalizálja a „passzív eutanáziát”- a köznyelvi megfogalmazás szerinti értelemben.
- Az eljárás kétségtelenül több garanciális elemet tartalmaz - mondhatjuk bürokratikusnak is. Ez azonban indokolt, az intézmény veszélyeire tekintettel. Az eljárás egyszerűsítése nem indokolt - még akkor sem, ha kevesen élnek az adott keretek között a lehetőséggel.
- A beteg az eljárásban nem az „életéről rendelkezik”, hanem a kezelést utasítja vissza.
- A hozzátartozó, az orvos nem dönthet a kezelés megszüntetéséről, a beszámítási képesség hiánya esetén a feltételek fennállása esetén a bíróság pótolhatja a beleegyezést.
Véleményem szerint a törvény rendelkezései megfelelőek, összhangban vannak az Alkotmány, a Ptk. vonatkozó rendelkezéseivel, a nemzetközi deklarációkkal és egyezményekkel.
Dr. Takács Albert és társa még 1993. november 25-én az Alkotmánybírósághoz fordult, kifogásolva az 1972. évi II. törvény rendelkezéseit, mely nem tette lehetővé a kezelés visszautasítását a gyógyíthatatlan beteg részére. Szintén kifogásolták, hogy a Btk. - az 1875. évi V. te. mintájára - nem kezeli privilegizált tényállásként a „méltányossági ölést”. Mivel az 1997. évi CLIV. törvény (Eütv.) lehetővé tette a „living will” alkalmazását, illetve a kezelés visszautasítását a gyógyíthatatlan beteg részére - igaz erős korlátozásokkal -, ezért az indítványozók átalakították kérelmüket, immár az új Eütv. rendelkezéseit kifogásolva.
Az Alkotmánybíróság 22/2003. (IV. 28.) Ab határozatával valamennyi kérelmet elutasította, így megállapította, hogy a vonatkozó magyar jogszabályok alkotmányosak, a törvényhozónak jogalkotási kötelezettsége nincs.
Az Alkotmánybíróság elutasító határozatát jól megalapozott, helyes döntésnek nevezhetjük - annak ellenére, hogy az indoklással néhány ponton nem érthetünk egyet.
A határozat fő pozitív vonásai az elutasítás mellett:
- A testület gyakorlatilag nem használja az eutanázia kifejezést, hanem az intézménynek a hatályos magyar jogrendbe való beilleszthetetlenségét fejti ki. így a testület véleményem szerint nem „eutanázia” döntést hozott – mint ahogy az a köznyelvben s a sajtóban megjelent hanem a fogalom mellőzésével kifejezte az intézmény jogi szempontból való értelmezhetetlenségét és alkalmazhatatlanságát.
- Hasonló nyelvi bizonytalanságot oszlat el a testület, mikor a haldokló, gyógyíthatatlan betegek önrendelkezesi jogáról ír; ezzel kifejezi, hogy ezen betegjog nem azonos a passzív eutanázia legalizációjával.
- A határozat széleskörűen áttekinti a hatályos jogszabályokat, az Alkotmánybíróság korábbi, a kérdéssel összefüggő határozatait, a nemzetközi joggyakorlatot - így e részben akár összehasonlító jogi munkaként is használható.
- A határozathoz három markáns különvélemény kapcsolódik (dr. Holló András, dr. Kukorelli István, dr. Bihari Mihály), ami mutatja, hogy bár nyilvánvalóan nagy viták voltak a testületben, az alapkérdések elfogadásában 8:3 többség alakult ki. Véleményem szerint ez alátámasztja, hogy az életjog alapkérdéseiben a magyar jogászság nagyobb része tradicionális állásponton van (hasonlóan az abortuszdöntéshez).
A határozat indoklási részében az alábbi vitatható elemek találhatók:
- A testület nem azért utasította el az indítványokat alapvetően, mert az életjogról kiemelt fontossága miatt nem lehet érvényesen lemondani, hanem az orvos esetleges közreműködése a beteg halálában már nem tekinthető az önrendelkezési jog részének.
Véleményem szerint az elutasítás alapvető indokának kellett volna lennie, hogy az életjogról nem lehet lemondani. Ez többek közt következik abból, hogy a jogképesség korlátozhatatlan (Ptk. 8. § (3)), s a személyhez fűződő jogát csak akkor korlátozhatja a jogosult, ha társadalmi érdeket nem sért (Ptk. 75. § (3) bek.). Az öngyilkosság (az életről való lemondás társadalmi érdeket sért, mint ez a Btk. Magyarázatából is kiderül (ld. korábban)). Ezért hibás az a megállapítás - s ellenkezik a nemzetközi joggyakorlat uralkodó irányával, hogy a „saját haláláról való döntés ugyanis mindenkit megillet”. A halálról való rendelkezés nem az életjog része, ezért téved a testület akkor is, mikor azt állítja, hogy „a korszerű jogrendszerek, így a magyar jog sem tilalmazza az öngyilkosságot”. (Helyesen, a Btk. Magyarázat szerint: a magyar jog is tilalmazza az ön- gyilkosságot, csak azért nem bünteti, mert a sikertelen öngyilkossal szemben a büntetés céljai nem érhetők el [ld. korábban].)
Dr. Tersztyánszkyné dr. Vasadi Éva észreveszi ezt a hibát különvéleményében; „Nem értek egyet a határozatnak az indoklás elméleti megalapozására irányuló azzal a megállapításával sem, hogy a saját halálról való döntés (IV. rész 6 1. pont) - miként az öngyilkosság is - az önrendelkezési jog része. Az önrendelkezési jogból nem következik saját halálról való döntés joga, sem pedig öngyilkosság elkövetéséhez való jog; ilyen jogok nem léteznek.”108
- A testület nem szól arról, hogy a magyar jog 1875-1961 között ismerte a „Kívánatra ölés” privilegizált büntetőjogi tényállását (1875. évi V. te. 282. §). Az indítványozók az általuk javasolt „méltányossági ölés” privilegizálásával nyilván ezt akarták elérni. A gond az indítványban az, hogy annak keretében a passzív eutanáziát büntetlenné akarták tenni; „A beteg kifejezett rendelkezéseinek hiánya esetén is megengedhetőnek tartjuk a passzív eutanáziát!! - szól az indítvány.109
A kívánatra ölés privilegizálása elméletileg elképzelhető - pl. Németországban is létezik e tényállás -, viszont az eutanázialegalizáció e tényállás keretében nem.110
- A jövőre nézve bizonytalanságot kelt, hogy a testület idővel megváltoztathatónak tartja álláspontját, mivel az ismeretek szintje, az intézmények állapota, fejlettsége, fejletlensége és egy sor további tényező befolyással lehet a kérdés alkotmányosságának megítélésére”. E gondolatban kimondva-kimondatlanul benne van; a testület megváltoztathatja álláspontját, amint a nemzetközi trendek átalakulnak. Az indokolás e hibájára dr. Tersztyánszkyné dr. Vasadi Éva szintén felhívja a figyelmet.
Összességében kiegyensúlyozott, alapos, jó határozatot hozott az Alkotmánybíróság - még akkor is, ha az indokolás egyes részeivel szemben komoly ellenvélemények lehetnek.
Az eutanázialegalizációval kapcsolatos ellenvetések
a) A csúszós lejtő (slippery slope) elmélete és gyakorlata; Eszerint, ha egy abszolút tiltó szabály alól - esetleg logikailag elfogadható - kivételt tesznek, a gyakorlat azonnal tovább tágítja a kört. Ezt észlelve a legalizáció hívei azonnal a példa nyomán kiszélesedett kör újabb törvényesítését igénylik. Mivel a törvényhozó az első esetben megengedte az abszolút tiltó szabály átlépését, elméleti alapja a tiltásra gyengül, s a „csúszós lejtő”-n nem lehet megállni.
Pontosan ez történt az abortuszlegalizációnál; a kezdetekben az orvosi indikáció legalizálása körül folyt évtizedes vita után a törvényhozó engedett; ezt követte a genetikai, majd szociális indikáció; míg napjainkra több országban az abortuszhoz való jogot az önrendelkezési jog részeként, korlátozhatatlan alapjogként fogják fel. A holland példa ezt jól igazolja; a legalizálás óta a látens eutanáziaesetek száma nem csökkent, hanem nőtt, erre hivatkozással további legalizálást indítványoznak. Az eutanázialegalizáció bármilyen szűk formája után előlépne a hasznossági motívum, előbb-utóbb lehetővé válna az elmebetegek, a rokkantak, s a sérülten született gyermekek elpusztítása.
b) Az „eutanázia” fogalom jogilag értelmezhetetlen. A jelenleg hatályos törvényszövegek közül átfogja az emberölés (Btk. 166. §, melynek része jelenleg a kívánatra ölés korábban 1875. évi V. te. 182. §) törvényi tényállását. Ide tartozik az öngyilkosságban közreműködés tényállása is (Btk. 168. §). Többek szerint ide sorolandó - hibásan - a kezelés visszautasítása (Eütv. 20-23. §), mint passzív eutanázia. A legalizá- ció hívei eutanáziát kívánnak törvényesíteni, de hogy ezen a címen milyen törvényi tényállásokat és hogyan kívánnak megváltoztatni - ez általában nem derül ki.
c) Az „önkéntes eutanáziának” inkább csak elvi jelentősége van, hiszen a gyakorlatban olyan emberek esetén kerülne alkalmazásra, kiknek nincs beszámítási képessége, vagy beszámítási képességük kétséges (idős haldoklók, elmebetegek, sérülten született gyermekek). Ezen embereknél „önkéntes eutanáziáról” nem lehet beszélni, hanem a nyilatkozatot valaki más tenné meg helyettük - hozzátartozó, orvosi bizottság, bíróság -, így az „önkéntes eutanázia” gyorsan átalakulna „kényszereutanáziává”, ahol már hasznossági szempontok alapján döntenének (értékes-értéktelen élet megkülönböztetése, „vélelmezhető halálakarat” stb.). Vagyis az eutanázia gyakorlati előfordulásánál „státuskérdésekkel” is találkozunk.
d) Kétséges, hogy mikor lehet „gyógyíthatatlan haldoklónak” nevezni valakit. Az orvostudomány számos esetet ismer, mikor nem várt, „csodálatos” gyógyulások következtek be. Mikor érkezik a beteg abba az állapotba, hogy megkezdődött „gyógyíthatatlan haldoklása”?
e) Törvényesítés esetén nem zárható ki a visszaélésszerű alkalmazás. Örökségre, lakásra váró hozzátartozók, tartási-gondozási kötelezettség alól szabadulni akarók, gondozási-gyógyítási költséget megtakarítani kívánó egyészségügy-társadalom; mind olyan tényezők lehetnek, akik érdekeltek a beteg minél gyorsabb halálában. A hasznosság-, anyagi szempont előbb-utóbb uralná a törvényesített intézményt.
f) Végül ide sorolható az a korábban kifejtett jogi alapelv, hogy az életről, a jogképességről nem lehet lemondani.
A halálnál segítés képviselhető, elfogadható, támogatható módjai
Korábban elemeztük, hogy az embert a haldoklás folyamatában is megilleti az önrendelkezési jog, az emberi méltósághoz való jog. A folyamatban a haldokló igényt tarthat szenvedései enyhítésére. Mindezen jogok a következőként érvényesülhetnek.
a) A kezelés visszautasításának joga; A hatályos jogszabályok szerint a haldoklót is megilleti meghatározott formában a kezelés visszautasításának joga, és egészséges, beszámítható ember is tehet ilyen nyilatkozatot későbbi haldoklása idejére. Ezek a szabályok jelenlegi formájukban megfelelőek - mint azt az Alkotmánybíróság is kifejtette. Mindez nem jogosítja fel az orvost aktív vagy passzív eutanáziára.
A reanimáció és az intenzív orvosi beavatkozás a beteg kívánságára abbahagyhatok, ha ezek orvosilag nem ésszerűek, indokoltak. Ennek eldöntése orvosi mérlegelés kérdése.
b) Fájdalomcsillapítás; A haldokló beteg igényt tarthat fájdalmai enyhítésére, csillapítására (palliatív medicina). A beadott fájdalomcsillapítók okozhatják a beteg korábbi halálát, de az orvos szándéka itt sem irányulhat halál okozására; tudatosan nem adható be halálos adag fájdalomcsillapító. Lehetséges a fájdalmak önkéntes, szándékos viselése - hívő emberek részéről merülhet fel ilyen igény ekkor a fájdalomcsillapítás visszautasítható. Ez a magatartás azonban nem lehet mindenkitől elvárható.
c) Alapgondozás biztosítása; A haldokló betegtől ételt és italt semmi körülmények között nem lehet megvonni, úgyszintén fenntartandó a tüneti kezelés is (lázcsillapítás, antibiotikum adása, ápolás). A haldokló beteg nem hagyható magára; akkor sem, ha önrendelkezési joga alapján visszautasította a kezelést.
d) Segítés a halálnál; A haldoklónak emberi, hozzátartozói segítségre van joga a haldoklás folyamatában. Ha a feltételek megteremthetők, elképzelhető az „otthon halás joga”. Kórházi körülmények között támogatandó a „hospice szolgálat”, a haldoklók pszichikai-fizikai támogatása, segítése a haldoklási folyamatban.
e) Kerülendő a „terápiás túlbuzgóság”; A haldokló beteget - akaratnyilvánítás hiányában is - nem szükséges felesleges vizsgálatoknak, és beavatkozásoknak alávetni. Ennek eldöntése orvosi mérlegelés és felelősség kérdése (pl. nem szükséges CT vizsgálatot vagy szívműtétet végezni többszörös áttétes, aggkorú rákbetegnél haldoklása idején).
Ezen elvek alkalmazásával a gyakorlatban elérhető a beteg önrendelkezési jogának és emberi méltóságának védelme, anélkül, hogy a jelenlegi törvényi kereteken változtatni kellene.
64 Ld. 26. alatt 150.1.
65 Ld. 26. alatt 153.1.
66 Ld. 26. alatt 153.1.
67 Ld. 26. alatt 155.1.
68 Ld. 26. alatt 156-163.1.
69 Ld. 26. alatt 175-181. 1. és az 53. alatti kötetben Kimsma-Leeuwen: Euthanasie in den Niederland. 295.1. Sohn-Zenz: Euthanasie in Európa. The Nederlands 2001 Schattaeuer 143-144.1. és Legalisierung dér „aktiven Sterbehilfe” in dér Schweiz? Zürich, 1999. Hippokratische Gesellschaft Schweiz 24-25.1.
70 Ld. 26. alatt 181-182.1.
71 Ld. 69. alatt.
72 Az Alkotmánybíróság 22/2003. (IV. 28.) Abh. határozata nyomán.
73 Bericht über eine Sterbehilfe bei Depression; Unerforschte Wege dér Euthanasie in Holland. N22. 29/30.5.1993.
74 Hendin et al. Physician - Assisted Suicide and Euthanasia in the Netherland Jama. June 4.1997. Vol 277. NI. 21.
75 Ld. 26. alatt 183.1.
76 Ld. 72. alatt.
77 Flatz: Euthanasie Lob in Shanghai. FÁZ. 5 3 1997. és Nathe H.: „Die Partéi tat nichts”. Focus 3/1996.179.1. Idézi Hippokratische Gesellschaft Schweiz 69. alatt 27-28.1.
78 Ld. 26. alatt 163-166. és 72. alatt
79 Ld. 26. alatt 145-149.1.
80 Ld. 72. alatt
81 Ld. a 77. alatt idézett tanulmányban 57.1.
82 Ld. 72. alatt
83 Kontz Gusztáv: A magyar büntetőjog tankönyve. Budapest, 1881.
84 A Magyar Büntető Törvénykönyv Magyarázata. Edvi Illés Károly Bp., 1909. 515-518.1.
85 A magyar anyagi büntetőjog (Irk Albert) Pécs, 153.1.
86 Angyal Pál: Az ember élete elleni bűncselekmények és a párviadal. Budapest, 11.1.
87 Ld. 86. alatt 58-59.1.
88 Angyal Pál: A magyar büntetőjog tankönyve. Budapest, 1920. 434.1.
89 Névai László: Az eutanázia problémája büntetőjogi szempontból. Budapest, 1939., Kéthely Sándor: Az öngyilkosság és eutanázia. 1935. és Jámbor László: A halálbasegítés. 1936.
90 Idézi Névai László 89. alatt.
91 Törő Károly: Az orvosi polgári jogi viszony. KJK1965,150-153.1.
92 Nizsalovszky Endre: Szerv- és szövetátültetések joga. KJK 1970.19-23.1.
93 Btk. Miniszteri Indoklás, Különös Rész, XIV. fejezet, I. cím 3/b. pont
94 1972. évi II. tv. 43. § (2) bek.
95 Horváth Tibor: Az élet, testi épség, egészség büntetőjogi védelme. KJK 1965. Horváth Tibor: Az orvostudomány halál fogalma és a büntetőjog. MJ. 1970.454-459. Horváth Tibor: Eutanázia és büntetőjog. ÁJ. 1972. XV. 1.
96 Horváth Tibor: Eutanázia és büntetőjog. 95. alatt 53.1.
97 Dezső László: Az orvos büntetőjogi felelőssége. BM. Könyvkiadó én. 177.1.
98 Ld. 1. alatt.
99 Blasszauer Béla: A jó halál. Gondolat 1984. és Blasszauer Béla: Eutanázia. Medicina 1997.
100 Törő Károly: Az orvosi jogviszony. KJK 1986.115.1.
101 Monory Bulcs: Az eutanázia megítéléséről a tudományfejlődés tükrében. Állam- és Jogtudomány 1983. évi I. szám, Monory Bulcs: Még egyszer az eutanázia megítéléséről. JK. 1982. évi 4. szám.
102 Idézi Törő Károly 100. alatt 116.1.
103 Szuchovszki Gyula - Potondi András: Orvosszakértői kérdések a reanimációval kapcsolatban. Országos Mentőszolgálat Jubileumi Emlékülés, 1968. 355-357. Idézi Dezső László 97. alatt 178.1.
104 Kovács József: A modern orvosi etika alapjai. Medicina 1997. 391-434.1.
105 ld. 104. alatt 419-420.1.
106 Gaizler Gyula: Felelős döntés vagy ítéletvégrehajtás. Szent István Társulat 112.1.
107 Ferencz Antal: A bioetika alapjai. Szent István Társulat 247-252.1.
108 A Büntető Törvénykönyv Magyarázata. KJK. 1986. 306.1.
109 22/2003. (IV. 28.) Abh. Dr. Tersztyánszkyné dr. Vasadi Éva különvéleménye.
110 Idézi a 22/2003. (IV. 28.) Abh.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság