text:
Köf.5.003/2020/3. számú határozat
Címlap > Köf.5.003/2020/3. számú határozat
Az ügy száma: Köf.5003/2020/3.
Az indítványozó: Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság
Az érintett önkormányzat: Szajol Község Önkormányzata (5081 Szajol, Rózsák tere 1.)
- Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló, 2012. június 28-tól 2015. március 31-ig hatályban volt 20/2012. (VI. 28.) önkormányzati rendelete 4. §-ának – a bírói indítványban hivatkozott, a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény 7. § g) pontjára vonatkozó – jogszabály-ellenességének megállapítására és az alkalmazási tilalom kimondására irányuló bírói indítványt elutasítja;
- Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló, 2015. április 1-től 2017. december 31-ig hatályban volt 7/2015. (II. 26.) önkormányzati rendelete 4. §-ának 2016. december 31. napjáig terjedően – a bírói indítványban hivatkozott, a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény 7. § g) pontjára vonatkozó – jogszabály-ellenességének megállapítására és az alkalmazási tilalom kimondására irányuló bírói indítványt elutasítja;
- megállapítja, hogy Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló, 2015. április 1-től 2017. december 31-ig hatályban volt 7/2015. (II. 26.) önkormányzati rendelete 4. §-a 2017. január 1-től más jogszabályba, így a bírói indítványban hivatkozott a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény 7. § g) pontjába ütközött;
- megállapítja, hogy Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló 2018. január 1-től 2019. június 30-ig hatályban volt 20/2017. (XI. 30.) önkormányzati rendelete 4. § a) pontja más jogszabályba, így a bírói indítványban hivatkozott a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény 7. § g) pontjába ütközött;
- megállapítja, hogy a fenti, más jogszabályba ütköző rendelkezések a Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság előtt 101.K.27.443/2019. számon folyamatban lévő perben nem alkalmazhatóak;
[1] Az indítványozó előtt folyó per felperesét az elsőfokú adóhatóság 2013-2018. évekre vonatkozóan évi 8.085.480 forint összegű építményadó különbözet megfizetésére kötelezte, 2019. évtől kezdődően pedig évi 15.499.080 forint adókötelezettség megfizetéséről rendelkezett. A felperes fellebbezése folytán eljárt alperes az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Ezen határozattal – valamint a felperes ingatlanán lévő többi építményt érintő határozatokkal – szemben a felperes keresettel élt. Elsődlegesen kérte az alperesi határozat megsemmisítését hivatkozva arra, hogy az annak alapjául szolgáló önkormányzati rendelet jogszabályba ütközik. Másodlagosan a határozat megváltoztatását indítványozta az adómegállapításhoz való jog elévülésére tekintettel a 2013. adóévre kivetett építményadó törlésével.
[2] A felperes a perben bejelentette, hogy a perrel érintett építménye elbontásra került, erre tekintettel a hatóság az építményadó fizetési kötelezettségét 2018. december 31-től megszüntette.
[3] A mintaperben eljáró Debreceni Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 101.K.27.443/2019/26. számú végzésében indítványozta a Kúria Önkormányzati Tanácsának eljárását. Az indítvány rendelkező része szerint, Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló, 2012. június 28-tól 2015. március 31-ig hatályban volt 20/2012. (VI. 28.) önkormányzati rendelete (a továbbiakban: Ör.1.) 4. §-a; a 2015. április 1-től 2017. december 31-ig hatályban volt 7/2015. (II. 26.) önkormányzati rendelet (a továbbiakban: Ör.2.) 4. §-a; valamint a 2018. január 1-től hatályban volt 20/2017. (XI. 30.) önkormányzati rendelet (a továbbiakban: Ör.3.) 4. §-ának a) pontja „más jogszabályba ütközik”.
[4] A bírói indítvány hosszasan idézte a keresetben előadottakat, melyben a felperes a 2017. január 1-jét megelőző időszak tekintetében a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.) 6. § c) pontjának, a 2017. január 1-től kezdődő időszak tekintetében pedig a Htv. 7. § g) pontjának sérelmére, valamint az alperesi határozat alapjául szolgáló önkormányzati rendeletek diszkriminatív és konfiskáló jellegére hivatkozott.
[5] Az indítványozó hivatkozott arra, hogy a perrel érintett 12.915,9 m2 területű raktár építmény forgalmi értékét igazságügyi szakértő a 2013. évre 3.153.696 forintban, a 2014. évre 3.074.853 forintban, a 2015. évre 2.997.982 forintban, a 2016. évre 2.923.033 forintban, a 2017. évre 2.849.957 forintban, míg a 2018. évre 2.778.708 forintban állapította meg. A bírói indítvány hangsúlyozta, hogy a felperes által hivatkozott és az alperes által sem vitatott megállapításokat tartalmazó további szakvélemények azt állapították meg, hogy az építményadó összege majd két év alatt felemészti az építményeket is magában foglaló ingatlan értékét. A költség-nettópótlási érték alapján végzett számítás szerint pedig az építményadó éves összege több mint kétszerese a felperesi építmények tényleges értékének, így az építményadó kevesebb, mint fél év alatt felemészti az adótárgyak értékét, minden további adókivetés vagyonelvonásnak tekinthető. A hozam alapú megközelítés alapján készített szakvélemény szerint pedig a maximálisan realizálható bevételeket az építmények fenntartásának kiadásai és az adó összege teljes egészében felemészti.
[6] Az indítványozó álláspontja szerint a Htv. 2016. december 31. napjáig hatályban volt 6. § c) pontja szerinti helyi sajátossággal kapcsolatos kúriai gyakorlatot továbbra is figyelembe kell venni a Htv. 2017. január 1. napjától hatályos 7. § g) pontja alkalmazása során. Megállapítható, hogy a felperest aránytalanul terheli az építményadó más helyi adózókhoz képest, a felperes által befizetett adó összege ugyanis lényegében az építményadóból befolyt teljes összeg több mint felét teszi ki, mivel Szajol területén a felperes tulajdonában álló építmények összességéhez mérhető más építménytömeg nem található. A 2013-tól az önkormányzat által kiszabott építményadó éves összege súlyosan aránytalan adóterhet jelent a felperesre nézve. Az önkormányzat által meghatározott építményadó ugyanis figyelmen kívül hagyja az adótárgy forgalmi értékét, a jövedelemtermelő képességét és nem differenciál, így az konfiskáló jellegűnek tekintendő, ezért „a Htv. 7. §-ának g) pontjába ütközik”.
[7] A fentiekre tekintettel az indítványozó szerint az 1.200 forint/m² összegű adómérték alapján kivetett építményadó konfiskáló jellegűnek minősül. Az indítvány szerint mindezek alapján „Szajol Község Önkormányzata Képviselő-testületének a lakás és nem lakás céljára szolgáló építmények építményadójáról szóló, 2012. június 28-tól 2015. március 31-ig hatályban volt 20/2012. (VI. 28.) önkormányzati rendelet 4. §-a, a 2015. április 1-től 2017. december 31-ig hatályban volt 7/2015. (II. 26.) önkormányzati rendelet 4. §-a, valamint a 2018. január 1-től hatályban volt 20/2017. (XI. 30.) önkormányzati rendelet 4. §-ának a) pontja jogszabály-ellenesek, sértik a Htv. 7. §-ának g) pontját, valamint az Alaptörvény XXX. cikkének (1) bekezdésébe is ütköznek”.
[8] A Kúria a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.) 140. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó 42. § (1) bekezdése alapján az érintett Önkormányzatot felhívta az indítványra vonatkozó nyilatkozata megtételére.
[9] Az Önkormányzat védiratot nem terjesztett elő.
[12] Az Ör.1. vitatott rendelkezése szerint:
„Az adó évi mértéke: a 3. § szerinti adóalap után 1200.-Ft/m2.”
Az Ör.2 vitatott rendelkezése szerint:
Az Ör.3. az alperesi határozat meghozatalakor hatályos 4. § a) pontja szerint:
„Az adó évi mértéke a 3. § a) pontja szerinti adóalap után 1.200.- Ft/m2.”
[13] A Kúria rögzíti, hogy a per alperesének vezetője az Ör.3. tekintetében törvényességi felhívással élt az önkormányzat felé. Ennek nyomán az Ör.3. 4. §-a 2019. július 1-jétől a 6/2019. (IV. 30.) önkormányzati rendelettel módosult, a következők szerint:
„4. § Az adó mértéke:
(1) A 3. § a) pontja szerinti adóalap esetén az alábbiak szerint sávosított:
a) 0-tól 10.000 m2-ig terjedő alapterület esetén 1200.-ft/m2,
b) 10.000 m2-t meghaladó alapterület esetén 1000.-ft/m2.
(2) A 3. § b) pontja szerinti adóalap esetén 12.000.-ft/m2.”
[14] A Kúria Önkormányzati Tanácsa mindenekelőtt kiemeli, hogy a Htv. 7. § g) pontját az egyes adótörvények és más kapcsolódó törvények, valamint a Nemzeti Adó- és Vámhivatalról szóló 2010. évi CXXII. törvény módosításáról szóló 2016. évi LXVI. törvény 85. §-a iktatta be, e rendelkezés 2017. január 1-jétől hatályos. A 2013., 2014., 2015. és 2016. évek vonatkozásában a Htv. 6. § c) pontja az eljáró bíróság által alkalmazandó jog, az indítványozó bíróság azonban valamennyi érintett adóév tekintetében a Htv. 7. § g) pontját jelölte meg.
[15] A Kúria Önkormányzati Tanácsa hangsúlyozza, hogy az indítványozó szerepének átvételét a Kp. 143. § (3) bekezdése nem teszi lehetővé, ezért a 2013-2016. évek tekintetében irányadó önkormányzati rendeletek megjelölt paragrafusai a Htv. 6. § c) pontjának való megfelelés szempontjából – ide vonatkozó indítvány hiányában – nem vizsgálhatók [lásd Köf.5.007/2019/4. számú határozat]. Ezzel összefüggésben hangsúlyozandó, hogy az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközésének vizsgálatára irányuló bírói indítványnak a bíró belső meggyőződését kell tükröznie. Nem elegendő a felperesi kereset idézése és annak a rögzítése, hogy a Htv. 6. § c) pontját érintő kúriai gyakorlat a Htv. 7. § g) pontja tekintetében is irányadó, mert a bírónak az előtte fekvő ügyben az alkalmazandó jog tekintetében kell állítania az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközését. A 2016. december 31. napjáig hatályos önkormányzati rendeletek tekintetében a Htv. akkor hatályos normaszövege (6. § c) pontja) jelenti az alkalmazandó jogot, melyet az indítvány a más jogszabályba ütközés állítása kapcsán nem jelölt meg, ezért a Kúria Önkormányzati Tanácsa az Ör.1. 4. §-a, és 2016. december 31-ig terjedő időszakra vonatkozóan az Ör.2. 4. §-a Htv. 7. § g) pontjába való ütközésének megállapítására irányuló indítványrészt a rendelkező rész I. pontjában foglaltak szerint a Kp. 142. § (2) bekezdése alapján elutasította.
[16] A fentieket követően a Kúria a 2017. január 1. napjától hatályos Ör. rendelkezéseket a Htv. 7. § g) pontjával összefüggésben vizsgálta.
[17] A Kúria Önkormányzati Tanácsának kiterjedt ítélkezési gyakorlata van az önkormányzati adóztatási gyakorlat konfiskáló jellegének megállapítása vonatkozásában. A vagyonadó mértékét a vagyontárgy értékével összefüggésben kell elsősorban mérlegelni, tehát az nem szakadhat el az adótárgy értékétől [Köf.5038/2013/3., Köf.5011/2015/4., Köf.5036/2015/4 számú határozatai].
[18] A Kúria Önkormányzati Tanácsának gyakorlata szerint az az adómérték, amely évente a vagyon értékének közel 60-70%-át teszi ki, súlyosan aránytalannak minősül, mivel belátható időn belül felemészti az adótárgyat. A Köf.5081/2012/4. számú ügyben a Kúria az adótárgy értékének 70%-át kitevő adót minősítette túlzónak azzal, hogy az eloldódott a vagyontömeg értékétől. A Köf.5024/2016/5. számú határozat pedig az ingatlan értékének 64%-át kitevő éves adómértéket tartotta konfiskálónak arra tekintettel, hogy a következő adóévekben az adóteher összege meghaladta a telek értékét.
[19] Megjegyzendő ugyanakkor az, hogy az ismertetett, az adó konfiskáló jellegére vonatkozó, a joggyakorlat alapján kimunkált elvek a Htv. 6. § c) pontjához kapcsolódtak, ugyanakkor a Htv. 2017. január 1-től alkalmazandó 7. § g) pontja az önkormányzat mozgásterét az adómegállapítás terén már másképpen, egymásra épülő kritériumok megfogalmazásával szabályozza [Köf.5.041/2019/4. számú határozat]. Erre tekintettel a Kúria Önkormányzati Tanácsa ismételten hangsúlyozza, hogy ezen elvek automatikus, az egyedi ügy vizsgálata nélküli átvétele nem lehetséges.
[20] Jelen esetben megállapítható, hogy az építményadó évi 8.085.480 forint, amely a perrel érintett 12.915,9 m2 területű raktár építmény forgalmi értékének az indítványban hivatkozott szakértő megállapításai alapján 2017. évben 283%-a, míg 2018. évben 290%-a. Erre tekintettel a 2017. és a 2018. évek vonatkozásában kétséget kizáróan megállapítható az, hogy az építményadó konfiskáló jellegű, hisz az adó évi mértéke az adótárgy forgalmi értékének majdnem háromszorosa.
[21] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a fentiekre tekintettel a rendelkező rész II. pontja szerint megállapította, hogy 2017. január 1-jétől az Ör.2. 4. §-a és az Ör.3. 2018. január 1-től 2019. június 30-ig hatályban volt 4. § a) pontja a bírói indítványban megjelölt Htv. 7. § g) pontjába ütközik. A Kúria a Kp. 147. § (2) bekezdése szerint a jogbiztonság védelme érdekében a más jogszabályba ütköző jogszabályi rendelkezések általános alkalmazási tilalmának mellőzésével csak az indítvánnyal érintett ügyre vonatkozó alkalmazási tilalom elrendelését tartotta indokoltnak.
[22] Az indítványozó bíróság a fentiek szerint idézte a felperes kereseti állításait, amelyek a szóban forgó Ör. rendelkezések diszkriminatív jellegére is utaltak, ezzel kapcsolatban azonban az indítvány konkrétumot nem tartalmaz. Egy helyen érhető tetten a diszkriminációra történő utalás, amikor is az indítványozó megállapítja, hogy a felperest aránytalanul terheli az építményadó más helyi adózókhoz képest, az általa befizetett adó összege ugyanis lényegében az építményadóból befolyt teljes összeg több mint felét teszi ki.
[23] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köf.5028/2019. számú ügyben rögzítette, hogy az adómértéket nem teszi törvénysértővé önmagában az a tény, hogy az adóalanyt az azonos övezetben lévő, más adóalanyok tulajdonát képező ingatlanoknál nagyobb kiterjedésű telke miatt magasabb évi adófizetési kötelezettség terheli. Nem jelenti a szabályozás diszkriminatív jellegét az, ha az érintett adóköteles területekre kivetett – több adóalanyt érintő – telekadó több mint 95%-át egyetlen adóalany az érintett terület adott időszakban (adóévben) fennálló tulajdonosi szerkezete miatt köteles megfizetni. Jelen ügy tárgya nem telekadóra, hanem építményadóra vonatkozik, de az említett ügyben tett elvi jellegű megállapítások irányadók az építményadó vonatkozásában is. Az a tény, hogy a felperes által befizetett adó összege lényegében az építményadóból befolyt teljes bevétel több mint felét teszi ki, önmagában – egyéb összefüggések feltárása nélkül – nem jelenti azt, hogy az építményadóra vonatkozó szabályozás diszkriminatív jellegű lenne.
[24] A Kúria a normakontroll eljárásban a helyi norma más jogszabályba ütközésének megállapítására irányuló indítványt az alaptörvényi összefüggéseket is értékelve vizsgálja. Ugyanakkor a helyi norma más jogszabály közbejötte nélküli, közvetlenül Alaptörvénybe ütközését állító indítványt (indítványrészt) a Kúriának nincs hatásköre vizsgálni, figyelemmel az Alaptörvény T) cikkének (2) bekezdésére, valamint a 25. cikk (2) bekezdésére. Mindezekre tekintettel a Kúria az indítványnak azon részét, amely az Ör.1., Ör.2. és Ör.3. vitatott rendelkezései Alaptörvény XXX. cikk (1) bekezdésébe ütközésének megállapítására irányult, hatáskör hiányában utasította el a Kp. 142. § (2) bekezdése alapján.
[25] Az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközését állító indítványban nem elegendő idézni a felperes önkormányzati rendelet törvényellenességét alátámasztó érveit, mert az indítványnak a bíró belső meggyőződését kell tükröznie. A bírónak az előtte fekvő ügyben az alkalmazandó jog tekintetében kell állítania az önkormányzati rendelet más jogszabályba ütközését.
[27] A Kúria az általános alkalmazási tilalom mellőzéséről az eset körülményeinek mérlegelése, így a jogvita és a felperes helyzetének sajátossága alapján, a jogbiztonság védelme érdekében a Kp. 147. § (2) bekezdése szerint döntött.
[29] A határozat Magyar Közlönyben való közzététele a Kp. 146. § (2) bekezdésén, a helyben történő közzététele a Kp. 142. § (3) bekezdésén alapul.
[30] A határozat elleni jogorvoslatot a Kp. 139. § (1) bekezdése folytán alkalmazandó Kp. 116. § d) pontja és a 146. § (5) bekezdése zárja ki.
Dr. Patyi András s.k. a tanács elnöke
Dr. Varga Eszter s.k. előadó bíró

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
50. cikk (1) bekezdés a) pont – A számlazárolási végzés kibocsátására illetékes bíróságok
50. cikk (1) bekezdés b) pont – A számlainformációk beszerzésére illetékesként kijelölt hatóság
50. cikk (1) bekezdés c) pont – A számlainformációk beszerzésének módszerei
50. cikk (1) bekezdés d) pont – A bíróságok, amelyeknél a számlazárolási végzés iránti kérelmet elutasító határozattal szembeni fellebbezést elő kell terjeszteni
50. cikk (1) bekezdés e) pont – A számlazárolási végzés és az egyéb iratok átvétele, továbbítása és kézbesítése tekintetében illetékesként kijelölt hatóságok
50. cikk (1) bekezdés f) pont – A számlazárolási végzés végrehajtására illetékes hatóság
50. cikk (1) bekezdés g) pont – A közös és kedvezményezett (letéti) számlák zárolhatóságának mértéke
50. cikk (1) bekezdés h) pont – A lefoglalás alól mentes összegekre vonatkozó szabályok
50. cikk (1) bekezdés i) pont – A díjak, ha a bankok jogosultak ezeket felszámolni az egyenértékű tagállami végzések alkalmazásáért vagy a számlainformációk biztosításáért, és melyik felet terheli e díjak megfizetésének kötelezettsége
50. cikk (1) bekezdés j) pont – A számlazárolási végzés feldolgozásában vagy végrehajtásában érintett hatóság vagy egyéb szerv által felszámított díjak táblázata vagy az alkalmazandó díjakat megállapító egyéb szabályok
50. cikk (1) bekezdés k) pont – Az egyenértékű tagállami végzések rangsora, amennyiben fennáll
50. cikk (1) bekezdés l) pont – A jogorvoslatra illetékes bíróság vagy végrehajtó hatóság
50. cikk (1) bekezdés m) pont – A bíróságok, amelyeknél a fellebbezést elő kell terjeszteni, valamint a fellebbezés előterjesztésének esetlegesen előírt határideje
50. cikk (1) bekezdés n) pont – Az eljárási illetékek
50. cikk (1) bekezdés o) pont – Az iratok fordítása céljából elfogadott nyelvek
50. cikk (1) bekezdésének a) pontja – az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzés kibocsátására illetékesként kijelölt bíróságok (6. cikk (4) bekezdés) neve és elérhetősége.
Az ír jog nem ismeri a közokirat fogalmát, ezért ez a rendelkezés Írországban nem alkalmazandó.
Írországban
Minister for Justice and Equality,
Bishop’s Square,
Redmond’s Hill,
EAPOIA@justice.ie
Írországban a 14. cikk (5) bekezdése irányadó, vagyis minden bank köteles arra, hogy az információs hatóság kérésére közölje, hogy az adós rendelkezik-e nála számlával.
amennyiben a számlazárolási végzés kibocsátására a kerületi bíróság rendelkezik hatáskörrel, a fellebbezést annak a körzeti bíróságnak a bírája előtt kell előterjeszteni, amelynek körzetében a számlazárolási végzést kibocsátották.
amennyiben a számlazárolási végzés kibocsátására a körzeti bíróság rendelkezik hatáskörrel, a fellebbezést a felsőbírósághoz kell benyújtani
amennyiben a számlazárolási végzés kibocsátására a felsőbíróság rendelkezik hatáskörrel, a fellebbezést a fellebbviteli bírósághoz kell benyújtani (mindazonáltal fontos megjegyezni, hogy az ír alkotmány rendelkezéseivel összhangban a legfelsőbb bíróság fellebbviteli hatáskörrel rendelkezik a felsőbíróság határozata tekintetében, amennyiben meggyőződött arról, hogy fennállnak annak különleges feltételei, hogy a fellebbezést közvetlenül előtte terjesszék elő. A legfelsőbb bíróság e meggyőződésének egyik előfeltétele, hogy az érintett határozat közérdekű kérdéssel kapcsolatos, illetve a legfelsőbb bíróság eljárása az igazságosság érdekében szükséges.)
EAPOCA@justice.ie
A közös és kedvezményezett (letéti) számlák ír jog szerinti zárolhatóságának mértéke a kérdéses ügy körülményeitől függ. A közös számlákat illetően az általános szabály az, hogy a kizárólag az alperessel szemben kibocsátott Mareva-típusú bírói tiltó végzés nem akadályozza meg a közös számla tulajdonosát abban, hogy e számláról pénzt vegyen fel, kivéve, ha a hivatkozott végzés kifejezetten így rendelkezik.
A kedvezményezett (letéti) számlákat illetően, amennyiben harmadik fél valamely kedvezményezett (letéti) számlán az alperes nevében tart vagyont, e vagyont érintheti az alperessel szemben kibocsátott Mareva-típusú bírói tiltó végzés, mivel az alperes e vagyon kedvezményezettje vagy haszonhúzója.
A közös és kedvezményezett (letéti) számla tulajdonosa, akinek a számlája ilyen bírói tilalom hatálya alá tartozik, e tilalom feltételeinek módosítása érdekében kérelemmel fordulhat az illetékes bírósághoz.
Egyenértékű nemzeti eljárások esetében a bíróság az érintett fél körülményeire figyelemmel eseti alapon határozza meg az adós rendelkezésére bocsátott összeget. A vonatkozó kérelmet az adósnak kell benyújtania, és nincsen arra vonatkozó szabály, hogy mekkora összeget kell az adós rendelkezésére bocsátani.
A bankok nem számolnak fel díjakat a bírósági végzések alkalmazásáért az egyenértékű nemzeti eljárások esetében. Számlainformációk kérése esetén nincsen olyan szabály, amely megakadályozná a bankokat abban, hogy az ilyen információk biztosításáért díjakat számoljanak fel. Általános elvként a hitelezőt terheli a bank részéről felmerült költségek megfizetésének kötelezettsége, az adóst azonban végül kötelezhetik e költségek viselésére.
Az információs és az illetékes hatóságok főszabályként nem számolnak fel kezelési költséget. Az iratok személyes kézbesítése azonban megközelítőleg 100 eurótól 200 euró összegig terjedő díj megfizetését vonja magával a kézbesítés során felmerülő nehézségek mértékének függvényében.
Megjegyzés: az iratok személyes kézbesítését ebben az esetben magánszektorban működő cég végzi, díjtáblázat pedig nem áll rendelkezésre.
Az ír jog szerinti Mareva-típusú bírósági tilalmakhoz hasonló eljárások tekintetében nem állítanak fel rangsort, mivel a hitelező nem tesz szert tulajdonosi jogosultságra az érintett vagyon felett.
Írországban.
a 33. cikk (1) bekezdését illetően a jogorvoslati kérelem elbírálására az a bíróság illetékes, amelyik a számlazárolási végzést kibocsátotta, amely a körülményektől függően lehet kerületi bíróság, körzeti bíróság vagy a felsőbíróság*.
A 34. cikk (1) bekezdését és a 34. cikk (2) bekezdését illetően a jogorvoslati kérelem elbírálására,
amennyiben az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzést az állam valamelyik bírósága bocsátotta ki, a számlazárolási végzést kibocsátó bíróság,
amennyiben az ideiglenes számlazárolást elrendelő európai végzést az adott államtól eltérő tagállamban bocsátották ki, a felsőbíróság* jogosult.
*The High Court,
Four Courts,
Dublin 7.
HighCourtCentralOffice@courts.ie
Írországban a 33., 34. vagy 35. cikk alapján kibocsátott határozattal szemben az alábbiak szerint lehet fellebbezést előterjeszteni –
amennyiben a határozatot a kerületi bíróság hozta meg, a fellebbezést annak a körzeti bíróságnak a bírájához lehet benyújtani, akinek a körzetében a számlazárolási végzést kibocsátották, a fellebbezéssel megtámadott határozat meghozatalától számított tizennégy napon belül (kizárólag a 35. cikk (1) bekezdése és a 35. cikk (3) bekezdése). http://www.courts.ie/rules.nsf/0/e7bc3303e9b0464a80256d2b0046a095?OpenDocument
amennyiben a határozatot a körzeti bíróság hozta meg, a fellebbezés a felsőbíróság előtt terjeszthető elő, onnantól számított tíz napon belül, hogy a fellebbezéssel támadott ítéletet vagy végzést nyilvános bírósági tárgyaláson kihirdették (kizárólag a 35. cikk (1) bekezdése és a 35. cikk (3) bekezdése). http://www.courts.ie/rules.nsf/d7ed4ce54d2bd0c680256e5400502ec7/d5629e64d4c7cae680256d2b0046b3ae?OpenDocument
amennyiben a határozatot a felsőbíróság hozta meg, a fellebbezés a fellebbviteli bíróság előtt terjeszthető elő a számlazárolási végzés jogerőre emelkedésétől számított huszonnyolc napon belül. (Mindazonáltal fontos megjegyezni, hogy az ír alkotmány rendelkezéseivel összhangban a legfelsőbb bíróság fellebbviteli hatáskörrel rendelkezik a felsőbíróság határozata tekintetében, amennyiben meggyőződött arról, hogy fennállnak annak különleges feltételei, hogy a fellebbezést közvetlenül előtte terjesszék elő. A legfelsőbb bíróság e meggyőződésének egyik előfeltétele, hogy az érintett határozat közérdekű kérdéssel kapcsolatos, illetve a legfelsőbb bíróság eljárása az igazságosság érdekében szükséges.) http://www.courts.ie/rules.nsf/8652fb610b0b37a980256db700399507/6805f0acd71dd40f80256f900064bdeb?OpenDocument
Az ügy körülményeitől függően a számlazárolási végzés iránti eljárás vagy a számlazárolási végzéssel szembeni jogorvoslati eljárás eljárási illetékei megközelítőleg 80 eurótól 200 euró összegig terjedhetnek. Az ezzel kapcsolatos információk az alábbi linken keresztül érhetők el:
http://www.irishstatutebook.ie/eli/2014/si/491/ (SI 491/2014)
http://www.irishstatutebook.ie/eli/2014/si/492/ (SI 492/2014)
http://www.irishstatutebook.ie/eli/2014/si/22/ (SI 22/2014)
Nincsen ilyen nyelv (Írország csak az ír és angol nyelvet fogadja el).
Utolsó frissítés: 25/11/2019

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
HATVAN ÉV TUDOMÁNYOS MOZGALMAI KÖZÖTT - PDF
HATVAN ÉV TUDOMÁNYOS MOZGALMAI KÖZÖTT
Download "HATVAN ÉV TUDOMÁNYOS MOZGALMAI KÖZÖTT"
1 HATVAN ÉV TUDOMÁNYOS MOZGALMAI KÖZÖTT CONCHA GYŐZŐ IGAZGATÓ ÉS RENDES TAGNAK ÖSSZEGYŰJTÖTT ÉRTEKEZÉSEI ÉS BÍRÁLATAI I. KÖTET A M. TUDOMÁNYOS AKADÉMIA KIADÁSA BUDAPEST, 1928 DUNÁNTÚL RT. EGYETEMI NYOMDÁJA PÉCS
2 Tartalom mutató: I. A municipális rendszer jelen állása Európában. (Megjelent a Budapesti Szemlében, 1869.) II. Beköszöntő előadás a kolozsvári tudományegyetemen. (1872.) III. Stein új könyve. (Az állam-igazgatás és közigazgatási jog alapvonalai ) IV. Közigazgatásunk és a szabadság. (Grünwald Béla tanulmányának ismertetése, 1876.) V. Adalék közigazgatási és fegyelmi praxisunkhoz. (1878.) VI. A Vexatio dat intellectum c. röpirat 1765-ből. (Megjelent a Századak c. folyóiratban, 1880.) VII. Az angolos irány politikai irodalmunkban a múlt század végén. (Megjelent az Erdélyi Múzeumban, 1880.) VIII. Igazságszolgáltatásunk és közigazgatásunk reformja az államhatalmak megosztása szempontjából. (Megjelent a Magyar Igazságügy c. folyóiratban, 1880.) IX. A közigazgatási enquệte. (Megjelent a Magyar Igazságügyben, 1881.) 1. Az enquệte természete. 2. Társadalmunk ereje és a közszolgálat követelményei 3. Az értekezlet egyes vitakérdései X. A közigazgatási bíráskodás szabályozásánál mely elvek legyenek irányadók a bírói szervezet, a hatáskör és az eljárás tekintetében? (Jogászgyűlési véleményként megjelent a Magyar Igazságügy XVI. kötetében, 1881.) XI. A törvényhozás által felhatalmazás alapján kibocsátott miniszteri rendeletet szabad-e újabb felhatalmazás nélkül, rendeleti úton megváltoztatni? (Jogászgyűlési vélemény, a Magyar Jogászgyűlés Évkönyve -ben) XII. A jog és állambölcselet alaptanai. (Pulszky Ágost művének méltatása). (Megjelent a Magyar Igazságügy XXIV. köt lap ) XIV. Államtani problémák (Kuncz Ignác: A nemzetállam tankönyve c. munkájának bírálata, 1888.) XV. A magyar fáj hegemóniája. (Megjelent az Aradi vértanuk albumá -ban, 1890.) XVI. Magyarország közjoga (Államjog, írta Nagy Ernő c. m. bírálata. Megj. a Magyar Igazságügy XXXV. k. 369; L, 1891.) XVII. Közjog és magyar közjog. (Viszonválasz Nagy Ernőnek. Megjelent u. o. XXXVI. k. 46. és , 1891.) XVIII. Bírálat Polner Ödön: Magyarország és Ausztria közjogi viszonya c. munkájáról. (Megj. a Magyar Igazságügy XXXVI. k és 264. l, 1891.)
3 A municipális rendszer jelen állása Európában.1 I. Az európai közvélemény, de különösen hazánk, mely municipális szervezetét alkotmánya gyöngyének tartja, egy idő óta kiválólag foglalkozik a viszonyokkal, melyek a jelen kérdés tárgyát képezik. Centralizáció és decentralizáció körül folynak a praktikus államférfiak vitái éppúgy, mint a tudomány komoly fejtegetései. Ε két elem küzdelme nem új, e harc alapját képező ellentét az állam természetében feküdvén, oly régi az, mint az állam maga. Korunk azért foglalkozik vele inkább, mert az állam új alakulást vett s magasabb fejlettség folytán az elvek szigorúbb következetességgel igazolják magukat benne. A centralizáció és önkormányzat kérdése különösen praktikussá vált az 1789-i elvek győzelme által. A 89-i elvekben van lerakva az új állam alapja. A nép, ahol ez elvek uralomra jutottak, ura lett sorsának. Ez uralmat gyakorolta is, de inkább a törvényhozás, mint a végrehajtásban; a régi elnyomás, az egyest minden jogaitól megfosztó centralizáció képtelenné tette a népeket az önkormányzat elvállalására. A népek továbbá ösztönszerűleg érezték a helyhatósági önkormányzatban rejlő arisztokratikus elemet, mely abban a legliberálisb szervezet mellett is fölszínre jut, s féltek az arisztokrácián vívott győzelem eredményeit így annak kezébe letenni. Érezte ezt különösen a francia nép s nehogy nagy vívmányait az akkori reakcionárius arisztokráciának a helyhatóságokban juttatott befolyás által kockáztassa, megtartotta a régi rezsim centralizációját. A centralizációnak vannak valóságos előnyei, s a centralizált közigazgatási gépezet mint kész, meglevő szervezet kínálkozott, míg a helyhatóságok, ha az arisztokrácia netáni felülkerekedésétől félni nem kellett volna is, újabb szervezést igényeltek s a 89-i elvek megvalósulását, ha nem is akadályozták, de elodázták volna; nem csoda tehát, hogy az annyi éven át hallgatásra és türelemre kényszerített nép mindennel bírt inkább mint türelemmel és az említett okok miatt is a centralizációt tartotta meg. Azonban nemcsak e körülmények, maguk a forradalmi elvek is kedveztek a centralizációnak, általok nyert éles kifejezést az állam egységes természete, s mint ennek hű kifejezője a teljes adminisztratív centralizáció szolgált az állam akaratának megvalósítására közegül. De az emberi szabadság erősen nyűgözve érzé magát az adminisztratív centralizáció bilincseiben. Az emberi jogok proklamálva, az egyén befolyása a törvényhozásra biztosítva volt; e jogokat az egyén a való világban volt élvezendő, hol a végrehajtó hatalom teljes centralizálása mellett, mint egyes gyönge polgár állt szemben az állam roppant hatalmával, melyet ellenében a centralizáció gépezetének minden apró kereke, minden egyes hivatalnoka érvényesíthetett. Ε gyöngeség, ez önmagára hagyottság érzete támasztá fel oly hatalmasan az egyesülési törekvéseket, szülte az egyleteket, ez emelte oly fontosságra a sajtót, mely az egyletnek modern külsejű alakja. A tapasztalás azonban eléggé megmutatta az egylet, a sajtó pótlagos természetét; az egyén szabad akaratában bírván létezésük alapját, az államélet folytonos és elodázhatlan szükségletei attól függővé nem tehetők s állandó szerveket igénylenek. Az önkormányzati kérdés különösen égetővé vált azon idő óta, midőn a népek befolyása a törvényhozásra bevégzett ténnyé vált. Európa népei csakhamar tapasztalták a 1 A magyar királyi egyetem által koszorúzott pályamű. Szerk.
4 törvényhozásban résztvevés elégtelenségét s a végrehajtásból kizáratásuk következményeit, úgy hogy az önkormányzat mindinkább az egészséges államélet elodázhatlan követelményének tekintetett. A politikai iratok áradoztak az önkormányzat dicsőítésében: mint az alkotmány egyik garanciája, mint a politikai élet legjobb iskolája magasztaltatott; a kecsegtető képek, melyeket De Lolme, Vincke a selfgovernment honáról a kontinens népeinek felmutattak, csak emelték ez irányzat erősbödését, anélkül, hogy az önkormányzat benső természete, praktikus értéke eléggé kitűnt volna a szóvirágok halmazából. Az önkormányzat mint az emberi alapjogok egyike követeltetett, s főleg e szempontból vált a politikai viták s tudományos fejtegetések tárgyává. Az önkormányzatot azonban beilleszteni az állam szervezetébe, kimutatni a helyet, mely ott megilleti, az általános államtanban megállapítni főelveit: ez volt, amit a tudomány soká nélkülözött. A politikai tudomány újabb iránya, mely nem kedveli annyira a teóriát, hogy a való élet követelményeit figyelmen kívül hagyhatni vélné, sőt éppen ezeket veszi teóriája alapjaiul, kiterjesztvén vizsgálódásait az állami végrehajtás annyira elhanyagolt mezejére, lényegesen előbbre vitte a kérdést. De legfőbb, legszembeötlőbb befolyást gyakoroltak e téren a vizsgálódások, melyek az egyes népek alkotmányai körül tétettek. Tocqueville az északamerikai, Gneist az angol állapotokat helyezi közszemlére, új eszméket, új felfogást hozván be a kontinentális népek eszmekörébe. A kérdés helyes, még pedig nem pusztán egyes népekre terjedő, hanem az állam általános eszméjével összhangzó megoldását, szerény véleményünk szerint azon úton várhatni, melyet Vervaltungslehre -jében Stein Lőrinc követ, s mely az önkormányzatot nem pusztán mint emberi jogot, hanem mint az állami végrehajtás egyik nála persze csak tisztán helyi ügyekre szorított megjelenési módját fogja fel, s mint ilyent viszi be a végrehajtó hatalom körébe. Ha az önkormányzatnak napjainkban való fejlődöttségét szemügyre vesszük, nem annyira befejezett, mint szervezkedésben levő állapotokra találunk. Az európai államok az alkotmányos végrehajtó hatalomra, különösen annak nagy fontosságú részére, az önkormányzatra nézve a crystallizátió stádiumában vannak, Európa legnagyobb részében a XVI. és XVII. század szüli mondhatni az államokat, azok legtöbbje az abszolutizmust bírván nemzőjéül; a múlt század és a mostaniak első fele felszabadítja őket a dajkálás alól: napjaink a már felszabadultat erősödni, idomait formálódni, ágait terjeszkedni látják. Mint az új képződés főirányát jelölhetni meg, hogy a kormányok beismerik a nép részvétének szükségét a végrehajtásban; e részvét nagysága s az önkormányzat hatalomkörébe eső tárgyak szerfölött különbözők, a tünemény azonban mindenütt előfordul, hogy a kormányok a nép nélkül, annak valamely formájú hozzájárulása nélkül, nem bírnak kormányozni. A legcentralizáltabb államokban is a kormányok maguk szerveznek a földművelés, ipar, kereskedés terén az érdeklettekből tanácsokat, a helyi ügyekben pedig az állampolgárság állandóan és bizonyos fokig önállón osztozik a végrehajtó hatalomban. Utóbbi tekintetben Európa latin és germán fajú népei közt nagy különbség van. Az előbbieknél az önkormányzat a határozáson túl nem terjed, a kivitel az állam, illetőleg hivatalnokainak kezében van; az utóbbiak sokkal magasabban állnak, saját helyi ügyeikben nemcsak maguk határoznak, hanem saját megbízottaik által létesítik is határozataikat. Az állami közigazgatásra a latin fajú népek határozataik által is csak szerény mértékben folynak be, míg a germán törzsűeknél, eltekintve az angoloktól, hol az állami adminisztráció nagy része a nemzet vállain nyugszik, e befolyás már sokkal nagyobb s a helyi önkormányzat közegei egyszersmind az állam-igazgatásban is eljárnak. A jelen állapotot tekintve, az adminisztratív centralizáció mindenesetre igen erős még, de
5 nem kevésbbé erős a népekben a törekvés annak gyöngítése s legalább a helyi ügyekben az önkormányzati önállóság megállapítására. Ha azonban e törekvés erős és általános, a kormányzati centralizációnak teljességgel nincsenek ellenei; maga a self government hazája, Anglia nevezetes engedményeket tett a kormányzati centralizáció javára, mi annak szükségét, jogosultságát nem kis mértékben igazolja. II. Az európai önkormányzati állapotok előadása előtt szükséges röviden saját nézőpontunkat megvilágítani, melyből az önkormányzatot megítéljük. Az önkormányzat lényege iránt az e kérdéssel foglalkozó irodalomban három véleménnyel találkozunk. Az egyik Vélemény az alkotmányos s a törvényhozásnak felelős kormánnyal azonosítja az önkormányzatot, a másik az állami és egyben helyi ügyeknek bizonyos terület lakói által való adminisztrálásába helyezi, végre a harmadik, az államiak kizárásával, tisztán a helyiekre szorítja. Az elsőben az igazság némi része foglaltatik; ezen gondolattal Eötvösnél is találkozunk, ki a felelős, parlamentáris kormányt országos önkormányzatnak nevezi s Vivien a legcentralizáltabb adminisztrációjuk de a nemzetnek felelős kormányról mint a selfgovernment egyik neméről szól, de mindketten mint az önkormányzat egy faját jelölik meg, holott Liebernél, On civil liberty and selfgovernment című művében,, a kettő összefoly s az önkormányzat fogalmának tisztázása csak nehezíttetik. Napjaink érdeke és figyelme nem az országos,, hanem a helyi önkormányzatra irányul, előbbi mint már biztos vívmánya e század állam jogi küzdelmeinek, bevégzett tényként áll fenn, az utóbbi megalkotni s az országossal összeegyeztetni a jövendő dolga; nem összeolvasztásuk, de sőt éles határolásuk első föltétele e téren az eligazodásnak. Ε fölfogás különben csak mint szellemdús gondolat jelentkezik s gyakorlati igényeket nem támaszt, amint nem is támaszthat, mert hisz jobban hasonlat, mint meghatározás. Szögös ellentéte a harmadik vélemény, mely az önkormányzatot a helyi ügyekre szorítja. A centralizáció ellenei Európa legtöbb államában ily értelmű önkormányzatra törekszenek s a teória nagyobbrészt szintén ily terjedelmű selfgovernment szükségét vitatja. A két nézet közt áll a fölfogás, mely az önkormányzat keretébe a helyi ügyek mellett az államiakat is fölveszi, amennyiben azokat is egyes területek lakói önmaguk adminisztrálják; ily értelemben fogjuk föl mi is az önkormányzatot s az alább következőkben e fölfogásunk igazolását iparkodunk nyújtani. Az állam részben ősadottságok, részben az emberek szabadsága által képezett eszmei organizmus. Az állam abszolút létezése, organikus természete, s az öncélú egyén szabadsága, e két ellentétes, egymást kizárni látszó elem harmóniáján nyugszik az állami organizmus. Legbensőbb életét, a részeit összetartó törvényeket, léte alapföltételeit a kényszerűség jellemzi, az elvek, melyek e részben viszonyait irányozzák, kívül állnak az emberi szabadság körén, az embernek alkalmazkodnia kell ezekhez, mint megdönthetetlen örökérvényű tényekhez, a formák azonban, valamint a szükséges elemek mikénti fölosztása, ez ama tér, hol az emberi szabadság érvényesülhet. Az állam szerződésre alapításának van bizonyos fokú jogosultsága, de néni mintha az állam csak azért volna, mert szerződés alapítá, az állam megalakul ily szerződés nélkül a tények hatalmánál, az erkölcsi világrend törvényeinél fogva; a szerződési elmélet utólagos föltevés, mely a szabad elemnek megillető részét törekszik visszaszerezni, erőteljes nyilatkozása a szabad elem létezése jogosultságának, túlmegy azonban a való határokon, midőn magának egyenesen állam-alakítást tulajdonít. A szerződés kiváló jellege a szabadság, ha ez egyik félben hiányzik, nincs szerződés. Az állam létele azonban az emberre nézve nem a tetszés vagy nem tetszés kérdése, az állam az
6 emberre elkerülhetlen szükségesség. Az államnak nem létezése, csak mikénti létezése függ az embertől. A szerződési elmélet az államot Institúcióvá teszi, pedig az állam abszolút szükségű szervezet, melynél nem az a kérdés, akarja-e az ember, hanem a kényszerűség elodázhatlanul utalja hozzá. Ahol a szerződés tárgya nem függ a szerződéstől, ahol valami iránt szerződést nem kötni akarni lehetetlenség: ott a viszony a tény, mely a szerződéstől független léttel bír, nem annak folyománya. Jól mondja erre nézve Stein Lőrinc: A képtelenség ily szerződés szükségességét tagadni mint különben soha nem akart senki már maga is megcáfolja az állam szerződésszerű természetét s bizonyítja független létezését. Állam és ember két önálló lény, egyik való, másik eszmei, létének alapját egyik sem bírja á másikban. Az állam emberekből alakul ugyan, s az ember államban fejtheti ki legjobban valóját, s mégsem mondhatni, hogy az egyik a másikat létrehozta volna. A két fogalom szoros kapcsolatú anélkül, hogy egyik a másiknak folyománya volna. De amint az állam ez organikus létezése ma már többé-kevésbbé általán elismertetik, éppúgy lép előtérbe az egyén önállóságának, szabadságának követelménye; mert ha az állam nem is az emberi akarat szüleménye, az öncélú ember nem az állami organizmus kedvéért teremtetett. Csakis ha az állam organikus természete és az egyén önállósága egybekapcsoltatik s kellő egyensúlyba jut, meríttetik ki az állam lényege, természetének két fő eleme: a kényszer és a szabadság. De éppen az a kérdés: mint lehetséges ez? A ki-egyeztetés nem lehetetlen, de nem is ment küzdelmektől, A kiegyezés lehetősége az emberi szabadságnak korlátoltságában rejlik, mely az állam alkatelemét képző s az egyén önállóságának megsemmisülését nem igénylő kényszerrel megfér; de a két elem küzdelmét folyton észlelhetjük az államok történetében. Az egyén szemben egy abszolút hatalmú parlamenttel vagy uralkodóval, teljesen elveszti önállóságát a törvényhozásban, viszont az állam mint egységes lény csak látszólagos léttel bír a rendi Önállóság túlsúlyával; épp így az akaratában, törvényhozásában szabad egyén görnyedve kénytelen meghajolni az elzárt, szigorú centralizációja végrehajtó hatalom előtt, melyben neki semmi része, s mely rá mintegy idegen uralom súlya nehezedik, viszont ha önkormányzatában az egyén veszi kezébe a végrehajtó hatalmat, s a tényező a központi kormány mely a kényszert az egyének összességének nevében képviselni s érvényesíteni hivatva volna, az egyén túlhajtott önállósági törekvése ellenében, működni megszűnik, az állam feloszlásnak, illetőleg egy újabb formábani átalakulásnak küszöbén áll. Az állam alaptermészetét képző e két elem, a kényszer és a szabadság kellő figyelembe vétele fő-fontosságú az önkormányzati kérdés megoldásánál. Minél jobban ura lesz az egyén e kényszernek, s annak mikénti viselése fölött saját vagy képviselője akarata dönt, annál kevesebb súllyal fog az önállóságára nehezedni; e tudat, akár mint a népek kezdetleges életében a természetes ösztön folyománya, akár mint a megsemmisített önállóság kínos érzetének következménye, szüli a nép, az egyénből kiinduló, abból álló, vagy azt képviselő törvényhozást. A nép ura lesz a kényszernek, a hatalomnak maga fölött, mely az abszolutizmus alatt külről nehezedett reá. Törvényhozásával azonban az állam, mint működő személy a cselekvésnek csak előföltételét vitte véghez, akart, határozott, ez akaratnak meg is kell valósulni, tenni, cselekedni kell, s hogy éppen e cselekvésnél az egyén az állam életműködésének ne pusztán tárgya, hanem egyik mozgató kereke legyen, nem kevésbé fontos mint a törvényhozásban, ki fogná tagadni? A törvényhozásban egységes megállapodásra jött államnak ezzel megegyező cselekedettel is kell bírni, s amint az akarat az egyénből indult ki, a tettnek is azáltal kell megvalósulni. De fog-e, képzelhető-e egységes tett vagy konkrét szólva egységes, a törvénynek megfelelő végrehajtás, ha az egyén magára hagyva vezér nélkül, vagy csak önérdekét tekintve, kényszer nélkül állna szemben a törvénnyel? Ε szükség szüli a központi kormányt; a nép eggyé olvadva akaratában törvényhozása által, eggyé lesz tettében kormánya által. A legtermészetesebb
7 viszony azonban, hogy ily vezérlő és esetleg kénytető hatalom mellett a törvény végrehajtása az egyének csoportosulatai, a részek, községek, városok, vidékek által történjék, azaz a nép magát kormányozza. Napjaink legszabadabb államainak, Angolország, Északamerikának végrehajtó hatalma az itt vázolt elméleti fölfogáshoz nagyon hasonló képet tüntet elő, s más népek szabadságát csak azon mértékben látjuk megszilárdulni, amelyben a végrehajtó hatalom náluk önkormányzati alapokra fektettetik. Önkormányzat nélkül ugyan fennállhat az állam, amint fennáll szabadság nélkül, amint az ember falábbal is járhat, s mesterséges fogakkal is élhet; de ép, egészséges állapotnak ki fogja ezt nevezhetni? ; önkormányzat nélkül a legszabadabb állam is nélkülözi a fontos tényezőt, az egyes polgár azon tudatát, hogy az államban ő is működő tag, annak éltető eleme; e tudat nélkül pedig az állam sohasem lehet az egyénnek személlyé alakult egysége, hanem mint az emberen kívül álló, vele organiee semmi összefüggésben nem levő, sőt ellenséges gépezetként fog tekintetni. Rousseau méltán nézi aggódva az államot, hol a polgárok csak erszényükkel s nem önszemélyükkel szolgálják a hazát, pedig mai nap Europa legtöbb, még szabad államában is a polgárok tevékenysége adófizetésnél s választócédulák beadásánál nem igen terjed többre. Az általános védkötelezettség elvének terjedése egy lépés az önkormányzat felé, de amelynek mély hatása az összes államéletre persze csak akkor válhatik majd érezhetővé, ha ezen sokrészt idegenszerű institúció az egyletekben s a társadalomban kifejlett népszellem által nyerend erősödést. A polgári közigazgatás terén, mint már fentebb említettük, az egyén, a polgár részvéte az állam ügyeiben, ha Európa legtöbb államát tekintjük, semmi vagy nagyon csekély, sőt általános érvényre még a kiválólag helyi ügyekben sem igen juthatott. Ε jelenségben az újkori államképződés első szaka tükröződik vissza, s benne az államélet örök törvényei nem keresendők. A XVI és XVII. század óta az államképződés az egyéni önállóság túlhajtott uralomrajutásának visszahatásaként a feudalizmusban, teljesen semmivé tette az egyént az állammal szemben; a polgárok elvesztették állami minőségük tudatát, az állam kívülük feküdt az egyedúrban, s nem lehet csodálni, ha mai nap, a törvényhozásba befolyásuk rövid szaka alatt, az önkormányzatban részvétük szükségét csakis helyi ügyeikre nézve érzik. Az önkormányzat azonban emellett más kérdésen is fordul meg. Nem egyedül a központi kormányok egységi törekvéseiben, magukban a népekben is rejlik, hogy az önkormányzat lényegében a jogok és kötelmek igen egyensúlyban vannak, sőt a kötelmek meg is haladják amazokat, s a népek csak a jogokat gyakorolják önként, a kötelmekre külkényszerrel kell szorítani. Az önkormányzatot a fentebbiekben mint a törvényeknek, a központi kormány vezetése alatt, a nemzet helyi tagosulatai által történő végrehajtását fogván fel, szükséges leend annak hatáskörét közelebb meghatározni. Az állam törvényei a had-, a pénz-, az igazság- és belügyre (ide értve az összes gazdászati, kultúr és rendészeti érdekeket) vonatkoznak; érvényesülhet-e mind e részekben' az önkormányzat? Általán mondhatni, hogy az önkormányzat azon ügyekben érvényesülhet, melyek dacára általános állami természetűeknek elsősorban az állam bizonyos tagosulatait érintik, s melyek nem az állam létföltételeire, hanem kiválólag a haladásra vonatkoznak, ily ügyekből áll a beligazgatás. Amely ügyek az állam létföltételeit érintik, s az egyén önérdekének közvetlenül nem kedvezők, kivonják magukat az önkormányzat alól. A hadügy s tárgya a hadsereg^ mint az állam első létföltétele, mint annak anyagi ereje, ezen minőségénél fogva zárja ki az önkormányzatot, ámbár az állam kezdetleges életében s az állameszme erélyes megnyilatkozásakor annak fenyegetett létszakában, rideg mechanizmusába az önkormányzat hoz új életet.
8 A pénzügyekben az önkormányzat szerepe negatív, helyébe a pozitív cselekvésben az állami hivatal lép, mint a kényszer képviselője, s ő csak mint az egyén védője lép fel a becslések és kivetéseknél. Az igazságszolgáltatásban az önkormányzat létalapjának, forrásának, az egyéni szabadságnak meg-felelőleg azon téren nyilatkozik, hol az leginkább van fenyegetve, a büntetés terén az esküdtszék formájában. Midőn így az önkormányzatot legfőkép a belügyi igazgatásban, s az esküdtszékben véljük találni, az állami adminisztráció többi részében pedig szerepét csak kisegítőnek tekintjük, kérdés, ha a kivihetőséget feltéve, üdvös lenne-e az önkormányzat elvének keresztülvitele az állami alsó igazgatás minden ágaiban? Az állam fejlettsége, korunkban beláthatatlan sokaságú teendőivel, állami hivatal nélkül, kizárólag a polgárok öntevékenységére, önkormányzatára bízva, hason helyzetbe jönne az ókorival, kiragadná az embert társadalmi s egyéni életköréből, megakasztaná a népeket gazdászati fejlődésükben, visszahozná az ókor egyedül állami ügyekkel foglalkozó, fórumon élő polgárait, mindazon, sajnos erkölcsi és gazdászati következményekkel, melyek emlékét a közviszonyok ilyetén alakulásának idejéből fentartotta számunkra a történelem. Azonban a nép helyi tagosulatainak az állami adminisztrációban való részvétével az önkormányzatnak csak egyik része van kimerítve; a népek állampolgári minőségük mellett egyes helyi és vidéki csoportosulataikban mint önálló eszmei személyek jelentkeznek külön céljaik és érdekeikre nézve, kell tehát, hogy ezekben sokkal nagyobb önelhatározás és önkormányzattal bírjanak. Ilyen, társadalmi és gazdászati okokon alapuló csoportulatok már egészen más szempont alá esnek önkormányzatunkban mint az álladalmi ügyeket adminisztráló önkormányzati testek és az egész kérdés tárgyalásánál e két rész helyes megkülönböztetése főfontosságú, mert a rendszereikben uralkodó elvek lényegileg különböznek, mi egyenesen természetük folyománya, utóbbiak az állam végrehajtó hatalmának kiegészítő részét képezvén, az előbbiek önállóbb léttél bírván, azonban az államiakkal rokon céljaiknál fogva s mint közhatalmi jogok bírlalói a törvényhozás és kormánynak bizonyos fokig szintén alárendeltetvén. Az önkormányzat tárgyait s ezek alapján meg-oszló két faját körvonalozván, nézzük azt a központi kormányhoz való viszonyában. A nemzet, amint törvényhozásában az egyének elágazó akaratát eggyé tette, szervezetet hoz létre, hogy egységes akarata az egyének önkormányzati testületeiben történő végrehajtásakor tényleg is egy maradjon, azaz központi kormányt alakít, mely a törvények végrehajtása fölött őrködjék. Ily terjedelmű központosításnál azonban az állam meg nem állapodik. A törvény ugyanis, amint a törvényhozás méhéből kikerül, csak fogalmi léttel bír, rendeltetése pedig épp e fogalmi létet valóval felcserélni, hozatik, hogy végrehajtassák; de a való világ a fogalmi létét fölcserélni akaró törvénynek tényleges akadályokat gördít eléje; az élet követelményei ugyanis nem számíthatók ki mindenben előre, a törvényhozás nem terjedhet ki a legapróbb részletekig és hogy akarata mégis megvalósuljon, áll elő mint organikus törvény a központi kormány rendelet-kibocsátásának szüksége, mely részint a törvény közelebbi módozatait határozza meg, részint egyenesen pótolja azt az élet okvetlen kielégítendő oly követelményei folytán, melyekről a törvény egyáltalán nem intézkedett. Az államélet eme szükségleteinek kielégítését az önkormányzati testek statútumaitól várni nem lehet, mert azok helyi korlátoltságuknál fogva, mint részek az egész követelményeinek tudatára nem juthatnak, s a fokormány rendelet-kibocsátási joga az állami végrehajtás szükséges egységéből foly, általa egészíttetik ki a központi kormány hatalma s alapíttatik meg a kormányzási centralizáció. Ily kormányzati centralizáció nélkül, mely a közigazgatást vezeti, a törvények és ezek pótlására kiadott rendeleteinek végrehajtását az önkormányzati testületekben saját közegei által ellenőrzi, esetleg végrehajtásukat kényszerrel is kieszközli, az állam az egyéni
9 törekvések és iránylatok zavarában egységes, életerős fejlődésnek nem indulhat. A kormányzati centralizáció mellett a nép maga igazgathatja magát helyi tagosulataiban, de hogy e részek az egésszel összefüggésben maradjanak a központi kormány vezetése alatt; kormányzati centralizáció és önkormányzat nem zárják ki egymást, sőt viszonyos fogalmak, mert első nélkül a helyhatóságok nem bírják az állam egységét föntartani, utóbbi nélkül pedig a centralizáció adminisztrációvá válik, mely megsemmisíti az egyén szabadságát s egyenes lehetlenítése az önkormányzatnak, mert alatta a kormány nemcsak vezérel, de adminisztrál is hivatalnokai által a nép helyett. így kerül az állami ügyeket adminisztráló önkormányzat a törvény mellett a főkormány rendeletkibocsátó hatalma alá s bármennyire látszik az Önkormányzat azzal ellenkezni; mint az állam legbensőbb természetének folyományát meg nem szüntetheti, a kérdés csakis az önkormányzat önállóságával való miként megegyeztetése, nem pedig léte körül foroghat. Az önkormányzati testek állami ügyekre vonatkozó statutarius joga. mely részint valamely törvény kiviteli módozataira, részint nem levőnek pótlására vonatkozhatnék, mint a kormányrendelet surrogatuma a miniszteri felelősség érvényrejutásával, miután a miniszter nem várhatja az államélet követelményeinek általuk való, főkép nem, összhangzó megoldását, nem foglalhat helyet az állami önkormányzat keretében. Mi tehát az állami ügyeket adminisztráló önkormányzat a miniszteri felelősség elvére fektetett állami végrehajtásban? A központtól függő gépies államhivatal helyettesítése a nép életteljes közreműködése által. Az önkormányzat a nép adminisztrációja a magába zárt és mechanikus bureau helyett. Az adminisztrációt elemeire bontva három fő tényezőre akadunk benne: első a határozás a kivitel iránt, második az ezt tényleg megvalósító egyén, a harmadik az anyagi eszköz. A bureaukratikus adminisztrációban a határozás a kivitel módozatai iránt teljesen a központból jő s a hivatalnoktól teljesen megvonatik, ámbár az újabb közigazgatási tudomány multán tévesnek bélyegzi e fölfogást, mert amint önálló törvényei vannak a központi kormányzásnak, éppúgy érvényesíti magát a tényleges adminisztráció önállósága is, de a hivatal lénye az önállósággal csakugyan ellenkezvén, lehet-e természetesebb módot gondolni, mintha ennek méltatása magára a népre bízatik önkormányzatában. Az önkormányzatot e határozása jogánál fogva, a törvény korlátai közt, az adminisztrációban nagyobb önállóság illeti, mint az államhivatalt; magában foglalja az a tényleges adminisztráció szükségletéről való gondoskodást,, parancsot a tisztviselőkhöz azok iránt. A törvények és rendeletek végrehajtásán, vagyis az adminisztráción kívül az önkormányzat, mint a népből alakult s a népélet szükségleteit közelről érző és észlelő közeg, kifejezést ad azoknak a törvényhozáshoz intézett kérvényei, és más önkormányzati testeknek azok pártolására való fölhívása által. Az önkormányzat sarkpontját a határozatainak megvalósítói, a tisztviselők képezik. Az önkormányzati tisztségek főjellemvonása, hogy a központi kormánytól nem függnek egyenesen, e jellegüket vagy a választás vagy az ingyen-hivataloskodás által nyerik. A nép maga választja meg akaratának végrehajtóit és jutalmazza fáradozásaikat; miáltal az önkormányzati tisztség is életpályává válik, vagy a központi kormány szemeli ugyan ki az önkormányzat tagjait, de azok fizetést nem húzván, sőt egyenes áldozatot hozván a közügynek, eme viszonyuknál fogva alapítják meg az önkormányzat önállóságát. Ε két rendszer az államok társadalmi és gazdasági állapotának folyománya s szerencsésnek mondható az állam, mely a kettőt egyesíteni bírja, miként sok részben Amerika és Anglia. A nép a tisztviselők választása által nagy jogot gyakorol, a közhatalmat helyi korlátoltságában maga alakítván meg és pedig oly egyénekből, kikhez legtöbb bizalma van; de a körülmény, hogy az önkormányzati tisztség, ha fizetéses életpályává lesz, a tisztviselőt
10 függővé teszi, s a nagy elv, hogy a nép önkormányzatában törvényeinek végrehajtására polgári kötelességből vállalkozik, erős csorbát szenved. Az ingyenes tisztviselőség által az önkormányzat utóbbi elve a legszebben nyilvánul, de forrása mintegy a népen kívül lévén, szintén mutat hiányokat. A választási elv egymagában nem tesz eleget az önkormányzat kívánalmainak, s ha az ingyen hivataloskodást már a közgazdasági viszonyok nem engedik következetesen keresztülvinni, az egészséges önkormányzati élet azt teljesen nem nélkülözheti. Az ingyen-hivatal arisztokratikus alapjánál fogva a demokratia szempontjából támadtatik meg, de ki fogja tagadni, hogy az önkormányzatnak szüksége van az arisztokráciára! A szűk körülmények közt élő, fenntartásával elfoglalt polgár kénytelen lemondani az önkormányzatról, a helyetteséül, képviselőjéül gaz dagot elfogadni, mert annak ideje és pénze van. Minden államnak van arisztokráciája, nem üdvösebb-e ha semmittevés helyett kötelességeket teljesít az állam irányában?. Az önkormányzat önállóságának a választásban az állam érdeke szab határt, megjelölvén a kellékeket, melyektől a választás függővé tétetik. A választási elv kifolyása, hogy a választott képességhiányán csak az új választás segít, az ellene visszaélések miatt támasztott vád fölött csak bíróság ítélhet. Az önkormányzat feladatának anyagi lehetőségét a tisztikar mint értelmi létesítő mellett, az önkormányzati adó nyújtja. Minőségére nézve egynemű lehet az államival, hasonló lévén a cél, hasonlók az eszközök. Mennyisége adva van ama feladatok követelményei által, melyek létesítésével az önkormányzat foglalkozik; a feladatok pontos körvonalozásával vonatik meg az adók külső határa. Az önkormányzat önállótlanságát mutatja, ha az önkormányzati adó egyenesen a központi kormány megerősítésétől függ; az állam érdeke eléggé védve van, ha az önkormányzati adózás a kormány tudomására jő s ez a törvény által ki nem jelölt célokra való, vagy túlhajtott adózás ellen közbe lép, vagy pedig előre meghatározott adó-százalékok által vétetik eleje az állammal való összeütközésnek. Az adózók túlterheltetését a kivetés nyilvánossága, a kormányhoz felebbezés s a legtöbb adót fizetők befolyása háríthatja, el. Az állami ügyekkel foglalkozó önkormányzat, miként itt három fő tényezőjével megjelöltük, adminisztráció a nép által. Az alkotmányosság és bizalom igen nagy fokát tünteti fel az állam, midőn adminisztrációját ilykép az jegyének kezébe teszi; összes Európában, hazánkon kívül, csak Angliában nyugszik az adminisztráció a nemzet egyes tagosulataiban, azon különbséggel, hogy míg az utóbbi önkormányzatában nem lát mást, mint adminisztrációt, hazánk azt egyúttal politikai arénának tartja; e szempontból mint az önkormányzati autonómia követelménye a szabad politikai vitatkozás említtetik. Mindenekelőtt tévesnek tartom az állami ügyeket intéző önkormányzattal autonómiát kapcsolni össze, ha az utóbbinak fogalma el nem ferdíttetik. Amint megyéink befolyása a törvényhozásra megszűnt s az állami végrehajtás terén a felelősség és kormányzás egységének elve elfogadtatott: autonómiáról logice nem lehet többé szó; kell, szabad, alkotmányos önkormányzat, amint van Angliában, anélkül, hogy ott valakinek eszébe jutna selfgovernment alatt autonómiát gondolni. Más akarattal, mint a törvény vagy törvényes rendelet, nem bírhat az állami ügyeket intéző önkormányzat, önállósága a határozásban csak ezek korlátai közt nyilatkozhatik, hol tehát az autonómia? Autonómia alapulhat az állam egyes részeinek a közös törvényhozás irányában bizonyos fokú függetlenítésén, minő Horvátországé, az államélet körébe nem tartozó ügyek intézésén, ilyen az egyházi autonómia, vagy a szorosan helyi ügyekben. Az állami ügyeket adminisztráló önkormányzat nem vonható e kategóriákba, s autonómiával következetesen nem is lehet felruházni. Mint ez autonómia egyik követelményét állítja fel a közvélemény a politikai vitatkozást és
11 véleménynyilvánítást az ország törvényei fölött; e felfogás visszhangja a régi követválasztó és utasítást' adó önkormányzati gyűléseknek s csakis e históriai alapon érthető. Organikus követelménye volt ez a régi szervezetnek; utasítást kellett adni a követnek követendő politikája fölött, tehát e politikát meg kellett vitatni s ennek következtében nem lehetett megtagadni a követ közreműködésével hozott törvények fölötti nyilatkozást sem; ma nem egyes önkormányzati testek küldenek követet, nincs meg tehát e vitatkozásnak föltétele s fenntartása egyedüli érvül a közügyek iránti érdeklődés hozatik fel, melyet e vitatkozások tartanak fenn, s mely az önkormányzatot a közélet iskolájává teszi. De nem elég iskola-e a közigazgatási ügyek intézése? Ezekben fekszik mai nap az önkormányzat lényege, ha ez nem bírna bennünk érdeket kelteni, ha az önkormányzathoz nem azért ragaszkodnánk,.hogy ott magunk létesítjük a törvényt, s az alkotmányos élet ez éltető kenyerét elhagyva, csak a politikai vitatkozás édes csemegéje csalna bennün ket az önkormányzati gyűlésekbe: az idő hatalma, a kor követelményei, melyek a közigazgatástól inai nap annyit várnak, elsodornák ezredéves önkormányzatunkat, alkotmányunk e becses hagyományát, mert az feladatát fel nem fogva, saját terét elhanyagolá s átcsapott az egyletek terére, hová mai nap a politikai vitatkozás tartozik. Mert mi lehet ennek célja? A nép vélekedésének tudomásra hozása, de itt nyilvánul-e ez közvetlenül? Nem, az önkormányzatban nem az egyes nyilatkozik, csak képviselője, a nép véleményét a, törvényhozással szemben mi sem fejezi ki közvetlenebbül mint a népgyűlés és az egylet, ez a politikai véleménynyilvánítás igazi, szerves helye, nem az önkormányzat. A vitatkozási jog, ha elvben elismertetik, kell hogy szabad legyen, másként képtelenség; de lehet-e ellentétesebb állapotot képzelni, mint midőn az önkormányzati testek a törvényeket, melyeket tényékül kellene elfogadniok, előbb elítélik, s a tekintélyüktől azáltal már részben megfosztottakat ígyúgy hajtják végre. Nem ilyen, különben fölötte fontos, de máshova tartozó politikai vélemény nyilvánulatokban rejlik az önkormányzat szabadsága és előnye. Népies jellege, népből való származása, hogy a nép mint olyan s nem a tőle távol fekvő, ismeretlen kormány hajtja végre a törvényt, ez adja meg az önkormányzatnak valódi jellegét. A központtól függő, általa fizetett hivatalnok úgyszólva kiilről a népre erőszakolt hatalom képviselőjeként jelentkezik, s alárendeltségében gépies eszközévé lesz megbízójának, holott az önkormányzatában magát igazgató nép maga jő tudatára az államélet szükségleteinek s ennélfogva szívesebben fedezi azokat, egyszersmind képes lévén nagyobb önállóságánál fogva a közigazgatásban támadó űröket áthidalni, mik a centralizált hivataloknál betöltetlenek maradnak. A politikai vitatkozás csak folyománya lehet egy jognak, melynek gyakorlására megkívántatik, de önmagában meg nem állhat, s mint olyan az önkormányzatban csak a kérvényezési jognál fordulhat elő. Nem szorosan önkormányzati, de fölötte fontos kérdés az önkormányzat viszonya a törvénytelennek vélt rendeletekhez. A törvényhozás és végrehajtás közti összhang helyreállíttatik a miniszteri felelősség által, ebben fekszik az összesség, az alkotmány garanciája a jogtalan cselekvények ellen, de nincs-e az egyénnek is védelme a bár nem gonosz célzatú, de mégis törvénytelen rendeletek ellen? Erre nézve két véleménnyel találkozunk. Mindenik követeli az önkormányzat részére a jogot, a fő-kormány rendeleteinek végrehajtását megakaszthatni, ha általuk a törvényt sértve gondolja. Az egyik vélemény felírást sürget, melynek ha sikere nincs, a kormányrendelet végrehajtandó s a vitás kérdésben a törvényhozás dönt, a másik sikertelen felírás után, még pedig litis pendentiával, nem a törvényhozás, hanem a bíróság ítéletét kívánja a rendelet törvényességének kritériumául. Ε két vélemény-ellentétessége dacára, azon közös föltevésből indul ki s ez itt a főfontosságú hogy a kormányrendeletekben nyilvánuló állami szükséglet nem igényel föltétlen, azonnali kielégítést s az általok képviselt hatalom nem nehezedhetik anyagi erőként
12 a polgárokra; mindenik ellenébe áll a törvénytelen rendeletnek, Gsak a végmegoldásban különböznek egymástól. Ε két véleménynek rendes viszonyok közt helyes kiindulási pontját elfogadva mert lehetnek rendkívüli körülmények, melyekben a kormányrendelet valóban anyagi erő módjára kell hogy érvényesüljön, ámbár egyenesen törvénybe ütközik, csak a szükség által legyen igazolva nem habozunk a rendeletek bíróság általi megbírálását, mint az állami jogrendnek inkább megfelelőt s az állami végrehajtásra a másiknál lényegesen nem terhelőbbet elfogadni. A kormány, vagy a törvényhozás bíráskodása ellen már a régi jogelv szól, hogy senki ügyfél és bíró egyszerre nem lehet: a kormány bíráskodásánál ez szembeszökő, a törvényhozásénál azonban két vitázó fél közt egy harmadik látszik igazságot szolgáltatni, de a párturalmon alapuló kormányokra a törvényhozás uralkodó többsége nem harmadik személy s a párt, főleg midőn érdeke egy rendelet által érintve van, saját ügyében ítél s lehet, a törvényesség bélyegét üti egy rendeletre, mellyel az nem bír, s hogy ily formális törvényesítés csak a való eltakarása, ki fogna rajta kételkedni. A párturalom mutatkozott eddig a kormányformák legjobbikának, habár hiányai elég szembeszökők, e hiányok egyikén segít a kormányrendeletek törvényességének bíróság általi megállapítása. Ε rendszer ellen felhozatik, hogy az összeegyeztethetlen a törvényhozás jogával a kormányt vád alá helyezni; de a bíróság ítéletének nem is lehet hason erőt tulajdonítani; sem többre, sem kevesebbre nem vonatkozik az, mint arra: végrehajtható-e egy rendelet vagy sem, s ha esetleg utóbbi eset állna be, a törvényhozástól függ, akar-e az alkotmányos élet végeszközéhez folyamodni. Angliában a kormány több rendelete helyeztetett ily módon hatályon kívül anélkül, hogy a parlament a kormányt vád alá helyezni szükségesnek látta volna. Az államot mint egységes személyt a miniszteri felelősség védi, az egyént önkormányzatában a bíróság. Két külön- tér, melyek különválasztandók. Fontosabb ellenvetést tehetni az állam szerves természetének szempontjából, hogy az életműködésében nem enged mindig hosszabb halasztásokat, támadó szükségletei legott kielégítendők; de ez ellenvetés a felirati rendszernél szintén tehető, az is a rendelet bizonyos ideig való felfüggesztését követelvén. Az egyén joga és az összesség érdeke legjobban összeegyeztethetők rendes viszonyok közt, ha a bírósági felülvizsgálat fogadtatik el, szükség esetén pedig a kormánynak adatik meg az önhatalmú intézkedés joga, vagy általában íratván körül ily szükség föltételei vagy pedig annak megítélése a kormány belátásától tétetvén függővé, utólagos felelősség mellett. Amint már fentebb említettük, a kormányrendeletek törvényességének kérdése nem egyedül az önkormányzaton, hanem az adminisztratív centralizáción nyugvó végrehajtására nézve is fel van vetve, mihelyt alkotmányosságának szüksége elismertetik, s a tudomány foglalkozik vele, a kormánytól függő hivatalokra nézve is, szükséges föltételeként azon legalább elméletben mindinkább érvényre jutó elvnek, hogy a hivatalnok oly tetteiért, melyekkel valakit egyenesen jogában sért, nem adminisztratív úton, hanem a köztörvény előtt felelős; a felelősséget a hivatalnok nem viselheti, hacsak a kormány rendeleteinek törvényességét meg nem vitathatja, mert dacára, hogy csak mint a kormány eszköze működik, ő és nem a parancsolói, lesz felelős az egyesnek. A hivatalok irányában e jog akadékoskodásból használása iránt a kormánynak nagyon is sok biztosítéka van a hivatalnok állásában, de kell biztosítékot az önkormányzatra nézve is teremteni, nehogy a közigazgatás fontos feladatának teljesítésében ál-alkotmányossági törekvések által gátoltassék, ily biztosítékul nem büntetőjogi fenyíték, hanem pénzbeli kauciók legcélszerűbben alkalmaztatván. Meglévén azonban az önkormányzatnak szabadsága, a kormánynak ily negatív értelmű biztosítékon kívül pozitív eszközökkel is kell bírni, hogy nem vitás rendeletei pontosan, szándékainak megfelelőleg végrehajtassanak.
13 A külföldi önkormányzatokban, hogy az angolt ne is említsük, hol az önkormányzati tisztviselők egy része, még pedig jelentékenyebb része, egyenesen a kormánytól neveztetik, a választottak pedig inspektorai által kontroláltatnak, például a németben a választott főbb tisztviselők a kormány általi megerősítéssel veszik csak át tisztüket, a kormány ilykép szerez magának biztosítékot az önkormányzat irányában rendeleteinek végrehajtására nézve; de e rendszer, ámbár célja, a kormány ellenőrzési jogának gyakorolhatása, jogosult, helytelen eszközökkel bír s a választáson nyugvó önkormányzattal homlokegyenest ellenkezik, ennek főelve lévén a szabad választhatás, mely csorbát nem szenvedhet s a kormány ellenőrzési joga, a választási szabadság épségben maradásával, az önkormányzat körébe helyezett képviselői által valósítható meg. Hazai önkormányzatunk már bír ily kormányképviselőt a főispánban, de hogy az általa képviselt elv megvalósulhasson, következetesen kell azt keresztülvinni, s önkormányzatunk nemcsak a szabadság bástyája, hanem a haladás hathatós tényezője is leend a keblében kifejlődő rendes közigazgatás által. A kormány ellenőrzési joga, vagy mondjuk az önkormányzat ellenőrzésének szüksége, mert hisz e jog e szükségből keletkezik, előföltétele és szükségképi folyománya egy más jognak: az önkormányzatot kötelességeinek teljesítésére szoríthatni; ennélfogva a kormány követelheti az önkormányzattól, ha az ezt elmulasztaná, tisztviselőinek kötelességeikre való szorítását, esetleg beperlését, mit ha el nem érhetne, magának kellene gyakorolni. Az eddigiektől nevezetesen eltérő szempont alá esik a tisztán helyi ügyeket adminisztráló önkormányzat, itt kezdődik az autonómia. Az emberek élete, mely a természet alávetésében áll, állandó alapot nyer a terület által, ahol lefoly. A hely közössége, akár kisebb legyen, mint a község, akár terjedelmesebb, mint a város, mely által több ember élete együvé fűzetik, önálló, életteljes alakulássá lesz a társadalmi ösztönök által. Természetes képződések ezek, támadnak az emberek közt, miként a fákból erdők lesznek, a füvekből rétek. Az ember királyságokká alakul és respublikákat teremt, mond Tocqueville, a község azonban Isten kezéből látszik származni. A községek eme természetes, önálló létezése hatalmas faktorává lesz az ember életének, s a nagyobb közösség, az állami kapcsolat mellett is megtartja fontosságát, ezzel szemben külön létezését, alkotmányát, s szüli a községi és városi önkormányzatot. Míg kezdetben a közösség kiválólag magánjogi alapokkal bír, később mindinkább gazdasági és kultúr-érdekek közösségébe megy át. Ez érdekek az embereket a helyi korlátoltságon túl nagyobb csoportokba hozzák össze, s noha eme képződések inkább állami tényezők és rendezések folytán keletkeznek, az állami érdekek mellett nem kevéssé hatékonyak bennük a külön érdekek. Ily alakulások a kerületek, a megyék, amint a külön országokbari külön elnevezést kapnak. Míg e lélegzetek egyrészt az állami végrehajtás szerveivé válnak, megtartják más oldalról helyi különállásukat és saját körükben közhatalmi jogok birtokába jutnak, utóbbi minőségük okozván, hogy noha ügyeik által csak a kebelbeliek érintvék közvetlenül, önállóságuk az állami kapocs által korlátoltatik. Az állam beavatkozásának a helyi tagosulatok ügyeibe a törvényhozás és kormány útján ezen kívül más oka is van: tagjaik ugyanis egyszersmind állampolgárok s az összesség jóléte a részek virágzása által van föltételezve. Az állam ennélfogva segíti őket való érdekeik méltatásában, amennyiben erre maguk nem képesek s védi időleges többségek könnyelműsége vagy rosszakarata ellen, nehogy fennmaradásuk anyagi alapjuk kockáztatása által veszélyeztessék. A helyi ügyeket adminisztráló önkormányzatot kiválólag illeti a kezdeményezés, melyet csakis kiskorúsága által veszthet el; határozatának célszerűségét, amint az értelmiség bizonyos
14 fokára jutott, a felsőbb hatóság nem bírálhatja, saját érdekeinek legjobb bírája lévén a tagosulat maga. Minél több anyagi és szellemi erőt rejt magában, a gyámkodás annál kisebb leend, nem pusztán centralisztikus törekvések, hanem a dolog természete hozván ezt magával. A helyi önkormányzat hatalma az egyest rendszerint csak gazdasági lételében, s nem személyes szabadságában érintheti, belkérdéseinek legfontosabbikát képezvén e hatalom terjedelme. Különös figyelmet érdemel a helyi illetékszedés és adózás. Az első nemcsak a kebelbélieket, hanem idegeneket is érintvén, szükségkép fensőbb megerősítésre szorul. A helyi adó a kebelbeliek és az államra való tekintettel ítélendő meg. Ha a helyi adók a kebelbeliek ősgyűlése által vettetnek ki, túlterhelés nem fordulhat elő; de ez csak kisebb körben lehetséges, s az adózók helyét rendszerint képviseletek foglalják el; ez esetben a legtöbbet adózók befolyása s mint végeszköz az adózóknak nyújtott lehetőség a kivetett mennyiség abszolút nagysága ellen felsőbb hatóságra hivatkozhatni segít. Ami viszonyukat az államhoz illeti, függetlenül a felsőbb hatóságoktól csak akkor vethetők ki, ha állam és helyhatóság külön forrásokból nyerik jövedelmeiket; az angol helyhatóságok szabadsága adóik kivetésében a megosztáson alapszik, melynél fogva az állam túlnyomó mértékben indirekt, a helyhatóságok pedig direkt, ingatlanokon nyugvó adókkal fedezik szükségleteiket. Míg ily megosztás létre nem jött, vagy nem jöhet a közgazdasági viszonyok miatt, az államra nézve elkerülhetetlen saját szükségleteiről azáltal gondoskodni, hogy vagy meghatározza a helyhatósági adók maximumát, vagy korlátolásukat, illetőleg megerősítésüket tartja fenn magának. Azonban még ily megosztás mellett is a kisebb helyhatóságok, a természetükben fekvő gyarlóságnál fogva, nem fogják adójukat teljes önállósággal kivehetni, a gyámság az állami létegzetek némelyikére éppoly elkerülhetetlen lévén, mint a társadalom kiskorú tagjaira. A helyhatósági adók legigazságosabban az ingatlanokon, mint a helyi élet állandó alapján nyughatnak, mely szabály alól csak egy, hamar át nem alakítható államadórendszer szab kivételt; a helyhatóságok által tett kiadások ugyanis legfőkép az ingatlanok javára szolgálván, méltán ezekre háríttatik a teherviselés is. A helyi indirekt adók olyanokat is terhelnek^ kiknek a községi, helyi kapocs semmi vágy fölötte csekély előnyt nyújt, nem is említve a többi számos hiányt, mely velők összekötve van; szintígy a helyi jövedelmi és kereseti adók oly ágakat sújtanak, melyek nem a helyhatósági életen gyökereznek. A teória mindinkább az ingatlanokat tekinti a helyhatósági adók alapjának s ha más direkt adózást föltétlenül nem kárhoztat is, a helyi indirekt adók határozott ellenzőre találnak benne. Anglia nemcsak a helyi, de az állami ügyeket intéző önkormányzatában is az ingatlanokra veti adóját. Belgium, bár fél rendszabállyal, véget vetett a helyi indirekt adóknak, s Németország sok részében az ingatlanokon- nyugszanak a helyi terhek. A helyi ügyeket intéző önkormányzat életszerves szükségletéről kell még szólanunk, mely statútumaiban nyilatkozik. Mi a statútum? A helyhatósági ügyekre vonatkozó törvények módozatainak megállapítása, vagy ilyenek nem létében azok egyenes pótlása maguk a helyhatóságok által. Előbbiekre nézve rendelet, utóbbiakra nézve valóságos helyi törvény jellegével bír. A statutarius jog mellett a miniszteri rendelet kibocsátása, amennyiben a helyhatóságok ügyeik szabályozásában nem mutatnak kellő tevékenységet, kisegítőképen lép csak elő, s annak főleg gyakori szüksége eleven önkormányzati szellem hiányát mutatja. A statútumok, az emberi cselekvőség bizonyos körbeni határait szabályozván, jogot alapítanak, s ennélfogva okvetlenül fensőbb felügyeletet kívánnak, mely azoknak a létező joggal összhangzását fenntartsa, vagy a szükség fennforgása felett határozzon, mely a jog korlátolását a közérdek szempontjából követeli, miután a helyhatóságok hatáskörének
15 jelentékeny részét a rendészet képezi, hol a jog a közérdek által félreszoríttatik. A fentebbiekben az állami és helyi ügyeket intéző önkormányzatot különválasztottuk különböző természetük jellemzése végett, az élet egyesíti őket; hazánkban minden figyelem az állami ügyekkel foglalkozóra irányul, pedig, tisztán helyi nem kevéssé fontos, sőt a kebelbeliek kiválólag ennek érzik jótéteményeit. Vessünk végül még egy pillantást az önkormányzat hatására az államban és tegyük párhuzamba az adminisztratív centralizációval. Az utóbbinak barátai büszkén hivatkoznak a fényes eredményekre, melyeket az, felvilágosodott, a kor eszméinek magaslatán álló központi kormánytól vezetve, felmutatni bír, s gúnyosan tekintenek a szűkkörű, vidéki és helyi nézőpontokon felülemelkedni nem tudó önkormányzatra. Nem lehet tagadni, hogy a centralisták ez ellenvetése sok részben igazolt. Az önkormányzat nem képes oly külső, brilliáns eredményekkel dicsekedni, mint a helyesen vezetett bureaukratia, az önkormányzat a középszerűség regim-je, efölött nem lehet kételkedni. De egyedül.ez lehet-e irányadó e kérdés megítélésében? A jó vagy rossz közigazgatás, mondja erre nézve éppoly szépen mint helyesen Odilon- Barrot, nagyon másodlagos az erkölcsi kérdés mellett. Jól vagy rosszul végzik-e a polgárok ügyeiket (ő itt persze csak a, tisztán helyi önkormányzatra van tekintettel) ez mindenesetre fontos, de még fontosabb, hogy ők végezzék s intézésük által megtanulják jogaikat védelmezni, másokéit tisztelni és főleg hogy általa azon méltóságot, önbizalmat s férfias erőt nyerjék, melyet az embernek a közügyekkel foglalkozás nyújt. Mi pedig még hozzátesszük, hogy teljes hatása és nagy eredményei akkor fognak éreztetni, ha az állami ügyekre is kiterjed; e nélkül jogosult egy francia centralista ellenvetése, ki gúnyolódva kiáltott fel, hogy ugyan mit várhatnak a selfgovernment barátai oly sokat kövezéssel, világítással, utcasepréssel bajlódó emberektől! Az önkormányzat nagy előnyét képezi, hogy a terheket azok vállaira rakja, kik közvetlenül veszik hasznát. A centralizáció ezt nem engedi, alatta a részek önállósága elvész, minden közösbe foly össze, ott is, hol azt az állami lét nem igényli, szóval általa bizonyos fokig a kommunizmus inauguráltatik. Szentkirályi a centralizációt az abszolutizmus praxisának nevezte, mi inkább a kommunizmusénak mondanók, s mint ilyent kárhoztatjuk, nem oszthatván a szellemdús centralista, Dupont-White fölfogását, mely szerint azon társadalom szerencsés, melynek sokszerű, tehát kommunisztikus alapja is van. Szokás hazánkban, de másutt is, az önkormányzatot mint az alkotmány egyik garanciáját említeni, mi azonban általán el nem fogadható. Az önkormányzat csak az egyént védi, az alkotmány oltalmára képtelen, ez az összesség, a nemzet, mint egész hivatása, s sikerrel csak tőle várható; van azonban az önkormányzatnak közvetett hatása, s ez az általa kölcsönzött erő, önállóság, edzettség, melyet a népek más téren sikerrel használhatnak az alkotmányt veszélyeztető törekvések ellen. Nem lehet érintetlenül hagynunk az önkormányzat viszonyát az arisztokráciához. Az önkormányzat, helyi korlátoltságánál fogva, az arisztokrácia természetes működési tere. A központban a szellemi tehetség, az észbeli fölény dönt elsősorban, az egyesnek vagyoni felsőbbsége, származása, családi hagyományai nagy részben elvesznek, míg a vidéken ezeknek van befolyása. Ε természetes állapot az állam érdekében tiszteletbeli hivatalok által aknázandó ki, melyek az önkormányzat éltető elemét képezik, s nélkülük az csakhamar a hivatalvadászat színterévé lesz s a decentralizált bureaukratia szelleme fogja átlengeni. Az önkormányzat alaptermészetének mely a közterhek önkéntes viselésében áll méltatása-végül meggyőz bennünket, hogy megalkotása nem függ a törvényhozások és kormányok liberalizmusától. Bármily nagy legyen liberalizmusunk, arra nem képes, hogy a meg nem levő elemeket, melyek nélkül az önkormányzat fenn nem állhat, megteremtse s ily esetben a legszabadelvűbb kormány is kénytelen a centralizációhoz nyúlni, nem hatalmi
16 törekvések, hanem a felelősségnél fogva, mely által az államélet szükségletei gondjaira bízvák. Ezek után áttérünk az egyes önkormányzatok ismertetésére. Angol önkormányzat. I. Általános jellemvonása. Az angol önkormányzatnak vagy 5 századon keresztül tartó egységes, összhangzó életében nevezetes változások, sok részt éles ellentétek támadtak századunkban, a társadalom átalakulása folytán. Az angol kormányzat mai nap újra és régire oszlik. Ε kettészakadás e század negyedik tizedében vált bevégzett ténnyé. A régi selfgovernment királyi kinevezésen alapuló ingyen hivatalok, úgynevezett nobile officiumok által tartotta fenn magát, s a központi kormány minden befolyása nélkül hajtotta végre a törvényt; az újban választott képviselők és fizetett hivatalnokok, a központi kormány beavatkozásával, intézik az adminisztrációt. Ε két rendszer ma egymás mellett áll, a régi a grófságokban s egyrészt a városokban, az új a községi élet terén bír uralommal. A régi selfgovernment az állampolgárnak nemcsak pénzét, hanem személyes szolgálatát, folyton megújuló tevékenységét kívánja, az újabb megelégszik adójával, a polgár személyes közreműködését választott képviselők pótolják s az önkormányzat csak választásra hívja fel; de e csekély személyes részvét az államélet működésében az újabb választási mód kényelmessége gyűlés nélkül, szavazó cédulák átadása által, majdnem egészen megsemmisül. Eltekintve eme különbségektől, az angol önkormányzat az angol nép kisebb-nagyobb területekeni tagosulata az ország törvényei nagy részének végrehajtásába; kiterjed névszerint helyi és Miami ügyekre egyaránt, kezeli ugyanis a helyi gazdasági érdekeket, a közigazgatást, a rendőrséget, magán- és büntető jogot a juryvel, részt vesz az állami adók kezelésében, a katonai adminisztrációban és végül nemzetőrsége által a honvédelemben. Az angol selfgovernment legfőkép az ingatlan birtokon, mint a helyi élet örök változhatlan alapján nyugszik, a birtokos osztályból nyeri tevékeny tagjait, az ingatlan birtokra vetett adók által fedezi szükségleteit. Az ily alappal bíró önkormányzat, de legkivált annak súlypontja a grófság, békebírói intézményével, arisztokratikus jellegű. Mindennek dacára a nemzetnek nem egyes osztálya, minden osztály, azok számos tagja válik közvetlenül tevékennyé a selfgovernment széles mezején. Az államélet funkciói magára a nemzetre szállnak át az önkormányzatban, különbözőleg elosztva annak tagjai közt; e megosztás idézi elő az önkormányzat különféle formáit, kategóriáit: a grófságot, a farát stb. A selfgovernment nem autonómiát, nem az államfelség szétdarabolását jelenti apró részekre, mert a végrehajtó hatalom minden egyes tényezői fölött a legszorosabban centralizált parlament és központi bíróság áll és a selfgovernment tényleg nem más, mint a legrészletesebben alkotott törvények megtestesítője, Az angol nép, főleg régi szabású selfgovernment-jében, függetlenül gyakorolja a végrehajtó hatalmat; e függetlenség az angol alkotmány amaz elvén nyugszik, hogy Angliában csak törvény által lehet kormányozni. Az angol nép csak törvényeit s nem miniszterek rendeleteit hajtja végre, miután a laissez faire hazájában a miniszternek rendeletkibocsátási joga nincs; máskép áll a viszony az újabb kormányzat terén, itt a miniszter rendeletei, felügyelési, ellenőrzési s részben úgynevezett adminisztratív igazságszolgáltatási hatalma által nagyban belenyúl az önkormányzati jogokba, ámbár intézkedéseinek törvényessége az országos bíróságok ítéletének van alávetve. De a régi selfgovernment függetlensége sem jelenti tán annak hatalmát, a törvény fölé emelkedhetni; a kormány helyett
17 az országos bíróságok gyakorolják irányában a felügyeletet és őrködnek a törvény szentsége fölött, védik azt általánosságban, védik, ha az egyes magát valamely helyhatóság által sértve érezve, annak eljárását törvénytelennek találná. Az önkormányzat ily beillesztése által az állam szervezetébe vált lehetségessé függetlenségének fentartása s a pártkormány mellett a törvény sérthetlensége. Az angol selfgovernment függetlensége tehát nem a törvény elleni, hanem az azalatti önállóságban áll; egész működése a legszorosabban meg van határozva a törvényben, az önkormányzati adókat a parlament engedélyezi s nem engedélyezett célokra, nem szabad adót kivetni, a tisztviselők csak a törvényt hajtják végre, ellenkező esetben nem menti fel őket a felelősség alól semmi önkormányzati test parancsa. Az angol alkotmányos élet fejlettsége, a felelősség megállapítása föl- és lefelé, a törvény egyedüli uralma okozta, hogy az angol önkormányzati hatóságok nem kényszerültek törvényvégrehajtó hivatásukat a törvényesség fölötti vitázással felcserélni, mit, sajnos, a mi önkormányzatunk, alkotmányosságunk csekélyebb fejlettsége mellett, tenni annyiszor kényszerülve volt. Az angol selfgovernment végül alapja az alkotmánynak, hozzáfűződik a parlament szervezete, az állami egyenes adók az önkormányzati adókon alapszanak, mert Angliában nincsenek adópótlékok (zuschlagok; centimes additionelsek), az önkormányzati adók önállóak, sőt az állami egyenes adók is a községiek szerint vettetnek ki, becslésük ezek alapján történik. II. Az angol önkormányzat formáiról. Az angol önkormányzat megértése a kontinensi vizsgálóra nézve azért oly nehéz, mert az önkormányzatnak a kontinensen kifejlett formáit és megosztásait keresi az angolban is. Nem az önkormányzat vezérelveit és jellemző vonásait, hanem a formákat, melyek közt azok megjelennek, miután oly sajátszerűek és elütök a kontinensiektől, ezeket nem képes az angol viszonyokat nem ismerő kellő világosságban maga elé állítani. Az önkormányzat hazájában hatalmas autonómiája városokat, fejlett községi életet keres, pedig a városok önkormányzati tekintetben fölöttébb alárendelt szerepet visznek, hatáskörük szűk s a valódi élénk önkormányzati szellem bennök leginkább hiányzik. A városok nagy közgazdasági fontossággal bírnak nevezetes befolyásuk van a törvényhozásra, de önkormányzati tekintetben igen másodrendű szerep jutott nekik. Községi élet, olyan mint a kontinensen, az egyes helyi községekben, nem létezik, a helyi község nem domborodik ki az önkormányzat külön formájává, helyét a fára (egyházközség, parochia) foglalja el; ez veszi át a kontinensi helyi község teendőit, a kapocs, mely a híveket egy közös egyházba gyűjti, erősebb levén annál, mely őket a közös tartózkodási helyhez fűzi. Ε mellett van az angol önkormányzatnak oly formája, mely hiányzik a kontinensiben, ez a board, a közigazgatási község, mely több farát egyesít magában egyes állami célok megvalósítására. Nézzük e formákat egyenként. A grófság (county) végrehajtója a törvényeknek bizonyos nagyobb területen, részint az első és végső folyamodásban, részint mint a kebelében levő apróbb önkormányzati testek ellenőrzője, másod folyamodásban. A grófság mai fontossága hajdani szerepéhez mérve fölöttébb alászállt, benne van azonban sértetlenül fen-tartva a régi selfgovernment jellemző vonása, az ingyen hivataloskodás; és ama hatósága által, melyet a többi önkormányzati testek felett gyakorol, mint az angol selfgovernment kiváló formája, máig megtartotta nagy jelentőségét. A grófsággal egyenlő szervezete van az úgynevezett counties corporatesnek, melyek a grófság területén, de hatósága alól kivett városi területek s szűkebb jogkörük mellett szabad királyi városainkhoz hasonlíthatók.
18 Következnek az úgynevezett municipal boroughok (városok), ezek kezelik területükön a rendőrséget, büntető bíróságot gyakorolnak, fogházat tartanak, adminisztrálják a város vagyonát, gondoskodnak az utcák kövezéséről, tisztításáról, világításáról, valamint a rakpartokról és csatornákról. E városok azonban már a grófság hatósága alatt vannak és intézkedéseik ellen a grófsági gyűlésre történik fölebbezés. Az önkormányzati formák legkisebbiké, a fára (parish, parochia) ellátja a templomi szükségleteket, s az ínségügy adminisztrációja, az út, az egészségügy, a helyi rendőrség általa kezeltetik. Több farának egyesítése, a törvény egyes tárgyakra vonatkozó rendelkezéseinek végrehajtása, szüli a közigazgatási községeket, a boardokat; ily tárgyak az út, az egészség, az ínségügy. Ε speciális községek, boardok iránt különös előszeretete mutatkozik mind a törvényhozásnak, mind a közvéleménynek. Az egyes helyi község, amennyiben nagyobb terjedelménél fogva a városok sorába nem tartozik, semmi önálló léttel nem bír az angol önkormányzatban, helyét a fára, a közigazgatási község foglalja el, sőt a fára a városokban sem veszti el önállóságát s teendőit nem adja át azoknak. Ε formák kombinációja alkotja az angol önkormányzat vázát. Az életben e formákat egymásba nőve találjuk s csakis az egyes részek egyéni létének feltüntetése kívánta szétszedésüket. A városoknak fennebb ecsetelt szűkebb hatásköre eléggé jelezhette, hogy kell lenni más tényezőknek, melyek területükön a törvényeket végrehajtják, így a városban egészen független organizmusként jelenik meg a fára és a board s fontos teendőit, nem mint a városnak alárendeltje, hanem mint e vagy amaz önálló fára vagy board kezeli, ellenkezőleg a kontinenssel, hol mindez egy közös hatóság körébe szokott tartozni. A közigazgatási ágak specializálása, noha vannak előnyei is, nem képezi épen az angol önkormányzat fényoldalát, de mint különös sajátsága kiemelendő. III. A) A grófság (county). A grófság nagyobb terület, melyen a törvények végrehajtására a területen lakó birtokosok közül bírósági jellegű hatóság alakíttatik a király által. Ε hatóság majd szorosan bírói eljárást követ, ha magán- és személyi jogokba avatkozik, mint polgári vagy büntető bíróság, majd ismét kevesebb formalitás jellemzi működését, midőn a kontinensen az adminisztrációhoz számított ügyeket intézi. Angliában a bírói és adminisztratív teendők teljesen össze vannak vegyülve, elintézésük ugyanazon hatóság által történik, csak az eljárás mutat némi különbséget. A grófság alkotmányában az állam egysége s az egyének szabad, de szükség esetében kényszerrel is kieszközölhető sorakozása az állam akaratának végrehajtására összeműködik. A király, ki a végrehajtó hatalom forrásának tekintetik, e részben befolyását érvényesíti a grófság tisztviselőinek kinevezése által, kiknek függetlensége, e kinevezés dacára, eléggé meg van óva kedvező anyagi állásuk, ingyen hivataloskodásuk, s a miniszterek rendeletkibocsátási jogának legalább a régi selfgovernmentre nézve majdnem teljes hiánya által. 2 A grófság lakói királyi kinevezésen kívül az önkormányzatban az esküdtszék, a konstablerség, a milícia (nemzetőrség) és a direkt adók becslése és kivetése által vesznek részt. Az angol grófság nem bír képviseleti jelleggel, valóságos törvényszék, az egyes tisztviselők bírák, kiknek intézkedése ellen a felsőbb bírósághoz, azaz a grófság összes 2 Az angol törvényhozás oly kiterjedt, a legkisebb részletekbe menő, hogy a miniszternek, ha volna is joga rendeletadásra, az a törvényhozás részletessége által válnék feleslegessé.
19 tisztviselőihez történik a fölebbezés. Az évnegyedes gyűlésekben, hol a grófság minden békebírája együtt van, vagy együtt lenni gondoltatik, nem a grófság lakói képviseltetnek, az évnegyedes gyűlés valóságos törvényszék, mely az ország törvényeit van hivatva megvalósítani a területen, a hova kineveztetett. A külön határozó testülettel s e határozatokat végrehajtó tisztviselőséggel az angol grófságban nem találkozunk, akik határoznak, tényleg adminisztrálnak is. Sajátszerű ősi alakulások ezek, melyeket az új francia sablonokra húzni nem lehet. A grófság hatósága békebírái által kiterjed a magán-, a büntető-, a rendőri igazságszolgáltatásra, a grófsági nemzetőrségre, mint felsőbb fórum jelentkezik a kebelében levő községekre, az egyes békebírák hivatalból tagjai e községek bizottságainak részt vesz mint az egyén védője, a törvény őre az állami igazgatás azon részeiben, melyek fizetéses, a miniszterek rendelkezésétől függő hivatalnokok által kezeltetnek, szóval a grófság az állami végrehajtás minden részében tevékeny szerepet visz. A törvények végrehajtásában való részvételéhez a szükséges eszközöket adók által szerzi be, azokat a földbirtokra, az ingatlanokra vetvén ki. A megadóztatást a békebírák, mint a grófság legtekintélyesebb birtokosai gyakorolják, miben a többiekre azáltal nincs veszély, mert e megadóztatást jog nem a békebírák tetszésében, hanem a törvényben találja szabályozását, mely a birtok egyenlő terheléséről gondoskodott. A grófság jogkörét közelebb meg fogja határozni a grófsági tisztviselők hatalomkörének előadása. 1 1 Angliában 40, Walesben 12 grófság van, az elsők átlagos területe 60 Π mértföld , utóbbiaké 30 D mértföld lakossal Hajdan a grófságok hundredekre voltak osztva. IV. György új felosztást létesített, az így keletkezett járások, divisions nevet nyertek. A járásokban van tithing, helyi község, de ezek nem így vesznek részt a grófsági szerkezetben, hanem fárákká alakulva, minő találkozik. a) A sherif. Ama nagyfontosságú jogoknál fogva, melyeket a sherif hajdan a grófságban gyakorolt, melyeket azonban legnagyobb részt elvesztett, névleg mai nap is ő a grófság első tisztviselője. Hajdan mind katonai, mind, más főleg kincstári ügyekben, ő volt a király helytartója, e minősége különösen előtérbe lépett, midőn a békebírák választás s nem királyi kinevezés alapján viselték tiszteiket, s innen van még mindig ama nagy külső tekintély, melyben részesül. A sherif a titkos tanácsban a király által neveztetik ki; a lordkancellár s más főméltóságok hármat kandidálnak, akik közül egyiknek nevét gombostűvel megszúrja, ezáltal jelentvén ki választását, melynek azonban nem szükségkép kell grófságbelire esni, mi szintén mutatja, hogy a sherif kiválólag a király képviselője. Kineveztetése egy évre terjed, mely után 3 évig fel van mentve e tisztség viselésének kötelessége alól; a kinevezést elfogadni kötelesség, mi a többi gróf sági tisztségre nézve is áll. A sherifnek teendői kezelésére van under-sherifje, ezt ő nevezi ki s felelős érette. A jelesebb ügyvédek szoktak e hivatalra kiszemeltetni, melynek terheit örömest viselik, mert tekintélyüket nagyon emeli, ámbár anyagi haszonnal nem jár, némely jelentéktelen sportulákat kivéve. Van a sherifnek Londonban egy deputy-sherif-je, ki a kancelláriától s az országos bíróságoktól átveszi az iratokat s levelez velők; továbbá a járásokban vannak megbízottjai, baillif-jei, kiket a deputy-scheriffel együtt saját költségén tart. A sherif nevezetesebb teendői a következők: elnököl a parlamenti választásoknál, valamint a coronerek és grófsági erdőmesterekén, összeállítja a juryt az utazó bírák assiseseinél, végrehajtja az országos bíróságok ítéleteit, beszedi a büntető törvényszékek által kivetett bírságokat, elnyomja a zendüléseket s egyáltalán őre a fiscus érdekeinek.
20 Újabban a bagatelle pörökben elveszte jelentőségét, ezeket is a békebírák vonván hatóságuk körébe; ma a sherif leginkább mint választott, vagy delegált bíró bír fontossággal; ezenkívül a gróf sági börtön alája van rendelve s a parliament által a kisajátítással szokott megbízatni, hol juryvel kell eljárnia. A sherif hivatalos kiadásain kívül főleg reprezentacionális költségei által vétetik fölöttébb igénybe; vannak grófságok, hol évi hivataloskodása 2000 fontjába kerül. Reprezentacionális költségei nagyban emlékeztetnek főispánjaink instellációi és táblai számláira; a sherif azonban összes kiadásait teljesen sajátjából viseli. b) A lord helytartó (Lord lieutenant). Míg a sherif a polgári és főleg fiskális érdekekben, a lord helytartó katonai dolgokban képviselője a királynak. Ugyanis a sherifnek hajdan katonai dolgokra is kiterjedő jogköre már a Tudorok óta külön személyre, a lord helytartóra szállott. A lord lieutenantnak van deputy-lieutenantja, ki a nemzetőrségnél működik, ennek, valamint a nemzetőrség tisztjeinek, kinevezése tőle függ. Ő egyszersmind békebíró is, még pedig azok elseje, mint ilyen elnököl üléseiken. Ő a grófság levéltárnoka, s a grófság főjegyzőjét (clerk of the peace) 1 a belső adminisztráció e fontos egyéniségét, mondhatni lelkét, ő nevezi ki. Ε jelentékeny jogok a lord lieutenantot a grófság első tisztviselőjévé teszik. 1 A főjegyzőnek (clerk of the peace) Angliában ma is oly állása van, mint hajdan a mi főjegyzőinknek, midőn a tisztikar tagjai nem voltak; ő sem tagja a tisztikarnak, szegődségi viszonyban van, önálló hatáskörrel nem bír, csak a lord helytartó megbízásából működik, ámbár valósággal gyakran az egész ügyvezetés kezében van; a legjobb ügyvédek közül szokott kiszemeltetni s nagy fizetéssel bír. c) A coroner. A grófság egyedüli tisztviselője, ki tisztét választás és nem királyi kinevezés által nyeri, a coroner. Minden grófságban több coroner van, hajdan a grófság összes szabad birtokosainak együttes gyűlésében választattak, most járásonként. Tiszte a rendkívüli és börtönben előfordult haláleseteket jury segélyével megvizsgálni és ha ez valakit gyanúsnak talál, ellene a bűnvádi keresetet megindítani. Hasonlókép jár el tűzeseteknél, házak szétrombolásánál, hajótöréseknél, hol megállapítja történt-e ilyen vagy sem, s kié a hajó; osztozik a békebírákkal felségsértés esetében az elfogatási parancs kibocsátásának jogában, neki küldetnek az országos bíróságok ítéletei végrehajtásra, ha a sherif részrehajlásától lehetne tartani, ő ad értesítést a polgári létszám kezelőinek, ő felel biztosító társaságok kérdéseire egyes halálesetekben, amidőn azonban orvost vesz segítségül Fizetése neki sincs, de tett költségei megtéríttetnek. d) A békebírák. a) Az egyes békebírák. Az angol önkormányzat legnevezetesebb részét a békebírói institúció képezi. A nemzet fölfogása, mellyel a selgovernment-ről évszázadokon át bírt s nagyrészt máig megtartott, a békebírákban jut legpregnánsabb kifejezésre. A hazafiúi érzés, az állami lét öntudata nemcsak vért kíván a polgártól, hanem életerős fejlődés mellett ettől várja és nyeri a béke folyamában is mindama szolgálatokat, melyek századunknak többnyire túlcentralizált államaiban a főkormány rendeleteitől függő, általa fizetett hivatalnokok teljesítenek. Angliában a végrehajtás nagy része a békebírák kezeiben van, legalább nincs ága a végrehajtásnak és pedig nemcsak a helyi, hanem az állam egész financiális és katonai igazgatásában is, melyre a békebíráknak befolyása ne volna. A békebírák a törvények iránti tisztelet, a haza iránt érzett kötelességeknél fogva adóztatják
A parlamenti választói jog jogi fogalma. Írta: BÚZA LÁSZLÓ. A következőkben a parlamenti választói jog jogi fogalmát fogjuk vizsgálat tárgyává tenni. Ennek nemcsak elméleti szempontból van jelentősége.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság