text:
Címlap > 6/2013. számú BJE határozat
6/2013. BJE. szám
A Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa a legfőbb ügyész által indítványozott jogegységi eljárásban Budapesten, a 2013. év december hó 4. napján megtartott ülésen meghozta a következő
A szándékos bűncselekmény miatt szabadságvesztésre ítélt e büntetéséből nem bocsátható feltételes szabadságra, amennyiben az újabb bűncselekményét a korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélését követően, e büntetés végrehajtása során engedélyezett feltételes szabadság letelte után követte el, azonban a feltételes szabadságot utóbb más ügyben megszüntették.
A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (Bszi.) 33. § (1) bekezdésének c) pontjában biztosított jogkörében a Bszi. 32. § (1) bekezdése a) pontjának második fordulata alapján a legfőbb ügyész BF.2071/2013/1. számon - az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében - jogegységi eljárás lefolytatását és jogegységi határozat meghozatalát indítványozta.
A jogegységi indítvány szerint az ítélkezési gyakorlat megosztott abban a kérdésben, hogy az elkövető kizárt-e a feltételes szabadságra bocsátásból, ha olyan szándékos bűncselekmény miatt ítélik szabadságvesztésre, amelyet a korábbi végrehajtandó szabadságvesztésre ítélését követően, az e büntetés végrehajtása során engedélyezett feltételes szabadság letelte után követett el, azonban a feltételes szabadságot utóbb – a jelenleg elbírálás alatt álló cselekmény elkövetése után - más ügyben megszüntették.
1. A Békéscsabai Városi Bíróság 1.B.397/2010/22. számú, 2011. február 22. napján kihirdetett és aznap jogerőre emelkedett ítéletével a terheltet a 2010. április 13. és 2010. július 8. napja között elkövetett vagyon elleni bűncselekmények miatt, mint többszörös visszaesőt 8 hónap börtönbüntetésre és 3 év közügyektől eltiltásra ítélte azzal, hogy feltételes szabadságra nem bocsátható.
Ezt megelőzően a terheltet az Orosházi Városi Bíróság 1.Beü.76/2007/2. számú, 2007. május 31. napján jogerős összbüntetési ítéletével kiszabott 10 hónap börtönbüntetésből 2008. július 7. napján feltételes szabadságra bocsátották, és az 2009. július 6. napján járt volna le. A terheltet azonban a feltételes szabadság tartama alatt, a 2008. szeptemberében elkövetett lopás bűntette és más bűncselekmény miatt a Makói Városi Bíróság a 4.B.550/2009/13. számú, 2010. szeptember 13. napján jogerős ítéletével 6 hónap fogházbüntetésre és 2 év közügyektől eltiltásra ítélte, megszüntetve az Orosházi Városi Bíróság 1.Beü.76/2007/2. számú összbüntetési ítéletével kiszabott börtönbüntetésből engedélyezett feltételes szabadságot.
A Békéscsabai Városi Ügyészség a Be. 557. §-ának (1) bekezdése alapján indítványozta a Békéscsabai Városi Bíróság 1.B.397/2010/22. számú ítéletének a terheltet a feltételes szabadságból kizáró rendelkezése megváltoztatását akként, hogy az elítélt a börtönbüntetés 3/4 részének letöltése után bocsátható feltételes szabadságra.
A Békéscsabai Városi Bíróság 1.Bk.189/2011/5. számú, 2012. március 30. napján kelt végzésével az ügyészi indítványt elutasította. Álláspontja szerint az alapítélet helytállóan zárta ki a feltételes szabadság kedvezményéből a terheltet. Kifejtette, hogy a 2010. április, június és július hónapjaiban elkövetett bűncselekmények idején még valóban nem született jogerős döntés a korábbi feltételes szabadság megszüntetéséről, hiszen arról csak 2010. szeptember 13-án hozott a Makói Városi Bíróság jogerős döntést. Az ekkor beállt joghatás miatt azonban visszamenőlegesen, a 2010. április, június és július hónapjára is kiterjedő hatállyal azt kell megállapítani, hogy ekkor még nem fejeződött be az Orosházi Városi Bíróság 1.Beü.76/2007/2. számú összbüntetési ítéletével kiszabott szabadságvesztés végrehajtása. A szabadságvesztés végrehajtását akkor fejezik be, ha a kiszabott büntetést teljes egészében, az utolsó napig végrehajtották. Ebből a szempontból érdektelen, hogy hány részletben hajtják végre a büntetést, és hogy az egyes részletek között volt-e szabadlábon az elítélt. Az 1978. évi IV. törvény (korábbi Btk.) 48. §-ának (2) bekezdése értelmében csak a feltételes szabadság megszüntetésének végleges elmaradása esetén lehet a kiszabott büntetést a hátralévő rész utolsó napjával kitöltöttnek tekinteni.
Az ügyészi fellebbezés alapján eljáró Gyulai Törvényszék a 4.Bkf.195/2012/2. számú, 2012. június 21. napján hozott végzésével az elsőfokú bíróság határozatát megváltoztatva megállapította, hogy az elítélt a Békéscsabai Városi Bíróság 1.B.397/2010/22. számú ítéletével kiszabott 8 hónap börtönbüntetésből annak 3/4 része kitöltése után feltételes szabadságra bocsátható. Ennek okaként arra hivatkozott, hogy a korábbi Btk. 47. §-a (4) bekezdésének a) pontját a bírói gyakorlat úgy értelmezi, hogy a szabadságvesztés végrehajtásának befejezése előtt követi el a bűncselekményt az, aki a végrehajtandó szabadságvesztés jogerős kiszabása után, de még a szabadságvesztés megkezdése előtt követi el a szándékos bűncselekményt; aki a szándékos bűncselekményt a szabadságvesztés tényleges végrehajtása; vagy a feltételes szabadság tartama alatt valósítja meg. Minthogy pedig a 2010. április, június és július hónapjaiban a szabadon lévő terhelt a büntetés-végrehajtási intézet tájékoztatása szerint nem rendelkezett végrehajtásra váró ítélettel és nem állt feltételes szabadság hatálya alatt, a feltételes szabadság később történő megszüntetése nem zárja ki az ezen időszakban elkövetett cselekmények miatt kiszabott szabadságvesztésből történő feltételes szabadságra bocsátás lehetőségét.
2. A Kecskeméti Városi Bíróság 4.Fk.2042/2005/24. számú, 2007. január 24. napján jogerős ítéletével a terheltet a 2004 novemberében és decemberében elkövetett lopás bűntette és más bűncselekmények miatt, mint többszörös visszaesőt 1 évi börtönre és 3 évi közügyektől eltiltásra ítélte, egyúttal megállapította, hogy feltételes szabadságra nem bocsátható.
Korábban a terhelt a Kiskőrösi Városi Bíróság 4.B.116/2003/5. számú összbüntetési ítéletével megállapított 2 év 7 hónap fegyházbüntetésből 2003. május 21. napján feltételes kedvezménnyel szabadult, annak tartama 2004. május 20. napján telt le.
A részben e feltételes szabadság alatt - 2003 decemberében - részben 2004 júliusában elkövetett bűncselekmények miatt a terheltet a Kiskőrösi Városi Bíróság 8.B.443/2004/5. számú, 2005. október 4. napján jogerős ítéletével 4 hónapi börtönbüntetésre ítélte, a feltételes szabadságból kizárta, egyben megszüntette a fenti összbüntetési ítéletből engedélyezett feltételes szabadságot.
A Kecskeméti Városi Bíróság 4.Fk.2042/2005/24-I. számú, 2011. szeptember 8. napján különleges eljárásban hozott végzésével megállapította, hogy a Kecskeméti Városi Bíróság 4.Fk.2042/2005/24. számú ítéletével kiszabott 1 évi börtönbüntetésből a terhelt feltételes szabadságra bocsátható. Végzését azzal indokolta, hogy az ezen ítélettel elbírált bűncselekmény elkövetésekor a terhelt nem állt feltételes szabadság hatálya alatt, nem volt végrehajtásra váró ítélete sem, mert csak 2005. október 4. napján emelkedett jogerőre a Kiskőrösi Városi Bíróság 8.B.443/2004/5. számú ítélete, amely megszüntette a korábban alkalmazott feltételes szabadságot.
Az ügyészi fellebbezés alapján eljáró Bács-Kiskun Megyei Bíróság a 3.Bkf.539/2011/2. számú, 2011. október 28. napján kelt végzésével az elsőfokú határozatot megváltoztatta és mellőzte annak megállapítását, hogy a terhelt feltételes szabadságra bocsátható. Indokai szerint objektív tény volt, hogy a terheltnek a 2004 novemberében és decemberében elkövetett cselekményei idején a korábbi – a feltételes szabadsággal érintett - büntetését nem hajtották még teljes egészében végre, a Kiskőrösi Városi Bíróság 4.B.116/2003/5. számú összbüntetési ítéletével megállapított 2 év 7 hónap fegyházbüntetést – az abból engedélyezett feltételes szabadság más ügyben történő megszüntetése miatt – csak 2005. november 29. napján töltötte ki a terhelt.
A jogegységi indítvány szerint a Békéscsabai Városi Bíróság 1.Bk.189/2011/5. számú, valamint a Bács-Kiskun Megyei Bíróság 3.Bkf.539/2011/2. számú végzéseiben kifejtett álláspont a helyes.
Azzal kapcsolatban, hogy a terhelt a szándékos bűncselekményt a korábbi végrehajtandó szabadságvesztésre ítélését követően, azonban végrehajtásának befejezése előtt követi el, a büntető anyagi jogszabályok nem tesznek különbséget aszerint, hogy e végrehajtandó szabadságvesztésből a terheltet korábban feltételes szabadságra bocsátották-e. E körben valójában nincs jelentősége annak, hogy a szabadságvesztést hány részletben hajtják végre, az egyes részek között – akár a szabadságvesztés félbeszakítása, engedély nélküli távollét, vagy az utóbb megszüntetett feltételes szabadság miatt – a terhelt volt-e szabadon. Kétségtelen, hogy a feltételes szabadság megszüntetése folytán a büntetés hátralévő részének végrehajtása alatt elkövetett újabb szándékos bűncselekmény miatt kiszabott szabadságvesztésből a terhelt a korábbi Btk. 47. § (4) bekezdésének a) pontjában, valamint a 2012. évi C. törvény (Btk.) 38. § (4) bekezdés d) pontjában meghatározott okból feltételes szabadságra nem bocsátható. A feltételes szabadságból történő kizárás szempontjából nem lehet ettől eltérő megítélése a feltételes szabadság letelte után, de még a feltételes szabadság megszüntetése előtt elkövetett cselekménynek sem.
A feltételes szabadság megszüntetése esetén a szabadságvesztés hátralévő részének letöltésével lesz a büntetés végrehajtása befejezett, amely azonban ténykérdés.
Amennyiben tehát a terhelt a korábbi végrehajtandó szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság letelte után követi el az újabb szándékos bűncselekményét, ám tényszerűen megállapítható, hogy az újabb bűncselekmény elkövetése után a korábbi végrehajtandó szabadságvesztés hátralévő része az abból engedélyezett feltételes szabadság megszüntetése folytán még végrehajtásra vár, úgy a feltételes kedvezményből történő kizárás kötelező.
Ha pedig a feltételes szabadság megszüntetésének ténye az újabb bűncselekmény elbírálása idején még nem volt ismert, úgy a bíróságnak a Be. 557. §-ának (1) bekezdése szerinti különleges eljárásban kell határoznia a terheltnek a feltételes szabadságból történő kizárása felől.
Az eldöntendő elvi kérdés az, hogy az újabb szándékos bűncselekmény miatt szabadságvesztésre ítélt e büntetéséből bocsátható-e feltételes szabadságra, vagy sem; amennyiben az újabb cselekményét korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélését követően, e büntetés végrehajtása során engedélyezett feltételes szabadság letelte után követte el, azonban a feltételes szabadságot utóbb más ügyben megszüntették.
Kétségtelen, hogy a jogegységi indítványban megjelölt jogkérdést a bíróságok eltérően értelmezik, ezért az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében a Bszi. 32. § (1) bekezdése a) pontjának második fordulata szerinti okból jogegységi határozat meghozatala szükséges.
A 2013. július 1. napjától hatályos Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontja szerint nem bocsátható feltételes szabadságra, akit olyan szándékos bűncselekmény miatt ítéltek szabadságvesztésre, amelyet korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélése után, a végrehajtás befejezése vagy a végrehajthatóság megszűnése előtt követett el.
Egységes a joggyakorlat abban, hogy a Btk. 40. § (1) bekezdésében foglaltakra is figyelemmel a fenti szabály alapján az újabb büntetéséből nem bocsátható feltételes szabadságra, aki az újabb szándékos bűncselekményét a korábbi végrehajtandó szabadságvesztés jogerős kiszabása után, de még a végrehajtásának megkezdése előtt; a tényleges végrehajtása alatt; valamint a feltételes szabadságvesztés tartama alatt valósítja meg.
A jogegységi indítványban foglaltak alapján eldöntendő elvi kérdés az, hogy kizárt-e a terhelt a feltételes szabadság kedvezményéből, ha a szándékos bűncselekményt a feltételes szabadság letelte után követi el, azonban a feltételes szabadságot utóbb más ügyben megszüntetik, a még le nem töltött büntetésrészt végrehajtják; ezáltal e büntetés végrehajtása az újabb bűncselekmény elkövetése után is folytatódik, majd fejeződik be.
A fentiek kapcsán az alábbi tények és adatok (időpontok) bírnak jelentőséggel:
Az újabb eljárás alapjául szándékos bűncselekmény (Btk. 7. §) szolgál, amely miatt a terheltet szabadságvesztésre (Btk. 34. §) ítélik.
Ezen újabb bűncselekmény elkövetési ideje a korábbi, határozott ideig tartó végrehajtandó szabadságvesztésre ítélés utáni. Elítélésen a Be. 588. § szerinti jogerős és végrehajtható elítélést kell érteni.
A fenti kezdő időponthoz képest a záró időpont lehet e szabadságvesztés végrehajtásának befejezése, vagy végrehajthatóságának megszűnése.
A szabadságvesztés végrehajtása befejeződik, amikor a terhelt a szabadságvesztést teljes egészében kitöltötte, és annak utolsó napján őt a szabadságvesztés és az előzetes letartóztatás végrehajtásának szabályairól szóló 6/1996. (VII.12.) IM rendelet (Bv. szabályzat) 201. § (1) bekezdés a) pontja szerint szabadon bocsátották.
Az ezt követően megvalósított újabb bűncselekmény a Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontja szerinti kizáró okot értelemszerűen nem eredményezhet.
Megszűnik a szabadságvesztés végrehajthatósága annak elévülésével, a büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. tvr. (Bv.tvr.) 18. § (1) bekezdése szerint legkevesebb öt év elteltével. Az elévülés határideje a Bv.tvr. 18/A. § (1) bekezdése alapján a szabadságvesztést kiszabó határozat jogerőre emelkedésének napjával kezdődik; azt félbeszakítja a terhelt ellen a büntetés végrehajtása végett tett intézkedés, a félbeszakítás napjával az elévülés ismét elkezdődik.
Az elévülési időn túl elkövetett újabb bűncselekmény esetében ugyancsak nincs helye a feltételes szabadságból kizáró rendelkezésnek.
Amennyiben a terheltet a Btk. 38. §-a szerint feltételes szabadságra bocsátják és annak esedékessége napján vele szemben még a szabadságvesztés végrehajtása végett intézkedést foganatosítanak, az elévülés ezáltal félbeszakad és e nappal ismét elkezdődik [Bv.tvr. 18/A. § (4) bekezdése].
Ilyen esetben ezért a legalább öt éves elévülési idő a feltételes szabadságra bocsátás napjával újra elkezdődik. Ez utóbbi tartam alatt a bíróság bármikor rendelkezhet a szabadságvesztés végrehajtásának tárgyában. Ennek során a feltételes szabadságot a Btk. 40. § (1) bekezdés b) pontja alapján az újabb, a feltételes szabadság tartama alatt elkövetett bűncselekmény miatt megszünteti.
Ennek pedig az lesz a következménye, hogy a feltételes szabadságra bocsátással érintett szabadságvesztés végrehajtása mindaddig nem tekinthető befejezettnek, amíg fennáll a lehetősége a feltételes szabadság megszüntetésének; amennyiben ugyanis erre utóbb sor kerül, úgy a büntetés végrehajtása folytatódik, és csupán a tényleges teljes kitöltéssel zárul le.
Amennyiben az újabb szándékos bűncselekmény elkövetésére a tényleges teljes kitöltést megelőzően került sor, az elítélt a Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontja alapján az újabb büntetéséből feltételes szabadságra nem bocsátható. Ide sorolható a jogegységi indítvánnyal érintett esetkör is, amikor a terhelt az újabb bűncselekményét a feltételes szabadság leteltét követően valósította meg.
Kétségtelen, hogy a Btk. 39. § (1) bekezdés első mondatában és (2) bekezdésben írtak alapján a szabadságvesztést - ha végrehajtását nem rendelték el – a feltételes szabadság letelte után a hátralévő rész utolsó napjával kell kitöltöttnek tekinteni.
Figyelemmel azonban arra, hogy a jogszabályhely feltételt fogalmaz meg; s mindaddig, amíg fennáll annak lehetősége, hogy a szabadságvesztés hátralévő részének végrehajtását elrendeljék – tehát az elévülési időn belül –, addig azt kitöltöttnek, a végrehajtását befejezettnek tekinteni nem lehet.
A bíróság mindig a rendelkezésére álló bizonyítékok - adatok, tények - alapján hozza meg döntését.
Ténykérdés az újabb szándékos bűncselekmény elkövetési ideje.
Ugyanígy ténykérdések a korábbi elítélés és a kiszabott szabadságvesztés végrehajtásával kapcsolatosan azok, hogy a terhelt a büntetését folyamatosan vagy megszakításokkal miként töltötte, annak végrehajtása meddig tartott és ténylegesen mikor fejeződött be.
E tények összevetésének eredményeként pedig egyértelműen állást lehet foglalnia a bíróságnak abban a kérdésben, hogy a terhelt az újabb büntetéséből bocsátható-e feltételes szabadságra, avagy sem.
Amennyiben a terhelt az újabb szándékos bűncselekményt a korábbi végrehajtandó szabadságvesztés jogerős kiszabása után, de még a végrehajtásának megkezdése előtt, avagy annak foganatba vételét követően a feltételes szabadságra bocsátásáig, illetőleg a feltételes szabadság tartama alatt valósítja meg, úgy - és ebben egységes a joggyakorlat - a Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontja alapján a feltételes szabadságra bocsátásból kizárt; függetlenül attól, hogy a Btk. 40. § (1) bekezdésében foglalt megszüntető rendelkezést az újabb cselekmény tárgyában eljáró, avagy másik bíróság hozta.
Nincs elvi alapja annak, hogy ettől eltérő álláspont érvényesüljön a jogegységi indítvánnyal érintett körben.
Ezért, ha a korábbi szabadságvesztésből engedélyezett feltételes szabadság tartamának leteltét követően elkövetett bűncselekmény miatt a szabadságvesztést kiszabó bíróság tudomást szerez arról, hogy más ügyben a feltételes szabadságot már megszüntették, és ezáltal a büntetés végrehajtása csak utóbb, az újabb elkövetési időt követően fejeződik be; úgy a Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontjára hivatkozással a terheltet a feltételes szabadságra bocsátás lehetőségéből ki kell zárnia.
Nyilvánvalóan nincs helye ilyen kizáró rendelkezésnek abban az esetben, ha erre vonatkozó adat nem merült fel. Amennyiben azonban más ügyben a feltételes szabadság mégis megszüntetésre került korábban - vagy kerül utóbb -, és erre tekintettel az általa elbírált cselekmény a korábbi végrehajtandó szabadságvesztésre ítélést követően, de végrehajtásának befejezése előtt elkövetett, a bíróságnak a Be. 557. § (1) bekezdése szerinti különleges eljárást lefolytatva a Btk. 38. § (4) bekezdés d) pontjára figyelemmel a terheltet a feltételes szabadságból ki kell zárnia.
Ez a jogértelmezés a terhelt alapvető jogait nem sérti, mert ő volt az, akit a korábbi szabadságvesztésből feltételes szabadságra bocsátottak, és aki ennek tartama alatt, majd ezt követően is újabb szándékos bűncselekményt valósított meg, ekként a feltételes szabadság megszüntetésével, illetve az újabb ügyben az abból történő kizárással számolnia kellett.
A 2013. július 1-jét megelőzően hatályban volt 1978. évi IV. törvény (korábbi Btk.) 47. § (4) bekezdés a) pontjában, a 48. § (4) bekezdésében és 67. § (1) bekezdésének d) pontjában tartalmát tekintve a fentiekkel egyező szabályozást adott; így a jogegységi határozatban foglaltak iránymutatásul szolgálnak mindazokban az esetekben is, amelyekben a korábbi Btk. és a hozzá kapcsolódó jogszabályok kerülnek alkalmazásra.
Dr. Székely Ákos s.k. előadó bíró,

matches: Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Kvk.II.38.035/2019/2. számú határozat
Címlap > Kvk.II.38.035/2019/2. számú határozat
Az ügy száma: Kvk.II.38.035/2019/2.
A tanács tagjai: Dr. Kalas Tibor a tanács elnöke, Dr. Márton Gizella előadó bíró, Dr. Horváth Tamás bíró
A felülvizsgálni kért határozat: Nemzeti Választási Bizottság 256/2019. számú határozata
A Kúria megállapítja a kérelmező kifogásának elbírálására a hatásköre hiányát és a kifogást átteszi a hatáskörrel rendelkező Nemzeti Választási Bizottsághoz.
[1] A Nemzeti Választási Bizottság 2019. augusztus 16. napján kelt 256/2019.(VIII.16.) számú határozatában a Szerb Szövetség – Szerbek Szövetsége Egyesületet, mint jelölő szervezetet (a továbbiakban: jelölő szervezet) a szerb nemzetiségi önkormányzati képviselők 2019. évi általános választásán nyilvántartásba vette. A nemzetiségek jogairól szóló 2011. évi CLXXIX. törvény 2. § 14. pontja, a választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény (a továbbiakban: Ve.) 3. § 3. d) pontja, 119. §-a, a 132. §-a, 307/D. §-a és a 308. §-a alapján az Nemzeti Választási Bizottság megállapította, hogy a jelölő szervezet nyilvántartásba vétel iránti kérelme megfelel a törvényben támasztott követelményeknek.
A kérelmező által benyújtott kifogás
[2] A kérelmező 2019. szeptember 19-én 16 óra 33 perckor kifogást nyújtott be. Álláspontja szerint a jelölő szervezet 2011. évi bírósági nyilvántartásba vétele óta nem működik jogszerűen – azaz nem tartott közgyűlést, nem adott le mérleget, beszámolót, nem történt meg a lejárt tisztségek megújítása – amit a 2019. szeptember 16. napján a bírósági nyilvántartás irataiba történt betekintés alátámaszt. Minderre tekintettel a szervezet jelölő szervezetként való nyilvántartásba vétele a Ve. 119. § (2) bekezdésébe ütközött, mert azt nem a képviseletre jogosult személy jelentette be, továbbá a Ve. 133. § (1) bekezdése alapján magából a bírósági nyilvántartásból is megállapítható a törvénytelen működése.
[3] A kérelmező álláspontja szerint a jelölő szervezet a jogsértést a 2019. évi szerb nemzetiségi önkormányzati választás során történő eljárásával, kampányolásával, koalíciós megállapodás kötésével az Nemzeti Választási Bizottság határozat meghozatalának időpontja óta is folyamatosan követi el. A kifogás ilyen esetben akkor tekinthető határidőben benyújtottnak, ha az a sérelmezett állapot észlelésétől számított három napon belül megérkezik a választási bizottsághoz. Álláspontjának alátámasztása érdekében hivatkozott a Kúria Kvk.IV.37.531/2018/2. számú végzésére. Mivel a fenti tények teljes körűen 2019. szeptember 16. napján, a szervezet bírósági nyilvántartásába történt betekintés során jutottak tudomására, a kérelmező szerint a kifogástételre a Ve. 209. § (2) bekezdésében megszabott határidőt megtartotta. Az Nemzeti Választási Bizottság hatáskörét a Ve. 297. § (3) bekezdés a) pontjára alapította. Bizonyítékait is előterjesztette a jelölő szervezet jogsértő tevékenysége igazolására. Hivatkozott a Ve. 2. § (1) bekezdés a), b) és e) pontjaiban foglalt alapelvek sérelmére, kérte a jogsértések Ve. 218. § (1) bekezdés a) pontja szerinti megállapítását és a jogsértőnek a Ve. 218. § (2) bekezdés b) pontja alapján a jogsértéstől való eltiltását.
[4] Az NVB az iratokat felterjesztette a Kúriára.
[5] A Kúria megállapította, hogy a kifogás elbírálására hatáskörrel nem rendelkezik.
[6] A Ve. 228. § (2) bekezdése és a Ve. 229. § (1) bekezdése alapján a Kúria kizárólag a Nemzeti Választási Bizottság határozata ellen benyújtott bírósági felülvizsgálati kérelem elbírálására rendelkezik hatáskörrel.
[7] Az érintett jelölő szervezetre vonatkozó határozatot a Nemzeti Választási Bizottság hozta, de az ellen a kérelmező felülvizsgálati kérelmet nem nyújtott be, nem a jelölő szervezetként történő nyilvántartásba vételt elrendelő határozatot támadta, hanem a jelölő szervezet törvénysértő működését sérelmezve, kifejezetten a Ve. 208. §-a szerinti kifogást terjesztett elő, azt kifejezetten az Nemzeti Választási Bizottságnak címzetten az Nemzeti Választási Bizottságnál nyújtotta be, megjelölve a jogsértést, a Nemzeti Választási Bizottságtól kért döntés tartalmát. A kifogás elbírálására a Ve. 209. § (1) bekezdése, 297. § (3) bekezdés a) pontja értelmében a Nemzeti Választási Bizottság rendelkezik hatáskörrel. Tartalmilag sem minősíthető a beadvány bírósági felülvizsgálat iránti kérelemnek.
[8] A Kúria az előzőek alapján megállapította, hogy a Nemzeti Választási Bizottság az iratokat bírósági felülvizsgálati kérelemre hivatkozással tévesen terjesztette fel, felülvizsgálati eljárás lefolytatására törvényes feltételek hiányában nem kerülhet sor. A Kúria hangsúlyozza azt is, hogy a Nemzeti Választási Bizottság által történő iratfelterjesztéshez nincs kötve, ami azt jelenti, hogy önállóan kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy a bírósági felülvizsgálati kérelem előterjesztésére ténylegesen sor került e.
[9] A Ve. 228. § (2) bekezdése és a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.) 157. § (7) bekezdése alapján alkalmazandó Kp. 47. § (1) bekezdésének megfelelően a Kúria a kifogás áttételéről határozott. A kifogás elbírálásáról az Nemzeti Választási Bizottság jogosult dönteni.
[10] A Kúria nincs kötve a Nemzeti Választási Bizottság felterjesztéséhez, hatáskörét és illetékességét a felterjesztett beadvány tartalma szabja meg.
[11] A végzés ellen a további jogorvoslat lehetőségét a Ve. 232. § (5) bekezdése zárja ki.

matches:
Kúria
§ 14
§ 3
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria


text:
C‑50/12. P. sz. ügy
„Fellebbezés – Verseny – Kartellek – A műanyag ipari zsákok piaca – A leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága – Az anyavállalatnak a leányvállalattal szemben kiszabott bírság megfizetéséért való egyetemleges felelőssége – A Törvényszék előtti eljárás túlzott időtartama – A hatékony bírói jogvédelem elve”
Összefoglaló – A Bíróság ítélete (nagytanács), 2013. november 26.
1. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme – Az e vélelmet megdönteni kívánó társaság bizonyítási kötelezettségei
(EK 81. cikk, (1) bekezdés [jelenleg EUMSZ 101. cikk, (1) bekezdés])
2. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A versenyszabályokat alkalmazó határozat
3. Verseny – Uniós szabályok – Leányvállalat által elkövetett jogsértés – Az anyavállalatnak való betudás – A bírság megfizetésre vonatkozó egyetemleges kötelezettség – Terjedelem – A jogsértés elkövetése idején az EK 81. cikk értelmében egy vállalkozást alkotó, majd a bírságot kiszabó határozat keltekor e formában való létüket megszüntető anya‑ és leányvállalat – A bírság maximális összegének meghatározására gyakorolt hatások
(EK 81. cikk, (1) bekezdés [jelenleg EUMSZ 101. cikk, (1) bekezdés]; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)
4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az egyenlő bánásmód elve – A vállalkozások közötti, a legmagasabb összeg alkalmazásából eredő különbségek – Megengedhetőség
5. Európai uniós jog – Elvek – Alapvető jogok – A Bíróság által biztosított tiszteletben tartás – Tisztességes eljáráshoz való, mindenkit megillető jog – Ésszerű határidő betartása – Az Emberi Jogok Európai Egyezménye általi elismerés – Az Európai Unió Alapjogi Chartájára való hivatkozás – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog
6. Bírósági eljárás – A Törvényszék előtti eljárás időtartama – Ésszerű határidő – A versenyszabályok megsértésének megtörténtével kapcsolatos jogvita – Az ésszerű határidő be nem tartása – Következmények
(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk, második bekezdés)
7. Bírósági eljárás – A Törvényszék előtti eljárás időtartama – Ésszerű határidő – Értékelési szempontok
8. Szerződésen kívüli felelősség – A Törvényszék előtti eljárás túlzott időtartamára alapított kérelem – Feltételek – Jogellenesség – Kár – Okozati összefüggés – Értékelési szempontok – Az ítélkező testület összetétele
(EUMSZ 256., EUMSZ 269. és EUMSZ 340. cikk; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 47. cikk, második bekezdés)
(vö. 27–34. pont)
(vö. 41–48. pont)
3. Ha mind az anya‑, mind a leányvállalat felelőssége azon a körülményen alapul, hogy mindkét társaság annak a gazdasági egységnek képezte a részét, amely megsértette az EK 81. cikket, akkor az anyavállalatot e körülmény folytán úgy kell tekinteni, mintha maga sértette volna meg az uniós versenyjogi szabályokat. Ebből következik, hogy a bírság megfizetését illetően az ilyen gazdasági egységet képező két társaság között fennálló egyetemlegességi viszony nem korlátozható a leányvállalattal szemben kiszabott bírság megfizetésének biztosítása érdekében az anyavállalat által nyújtott egyfajta biztosítékra.
Abban az esetben, ha két különálló jogi személy – mint például egy anyavállalat és a leányvállalata – a versenyjogi szabályok megsértése miatt velük szemben bírságot kiszabó határozat meghozatalának időpontjában már nem képez az EK 81. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást, mindegyiküknek joga van ahhoz, hogy egyedileg alkalmazzák vele szemben a forgalom 10%‑ának felső határát. E feltételek mellett az anyavállalat nem tarthat igényt arra, hogy a korábbi leányvállalatára irányadó felső határ előnyeiben részesüljön.
Következésképpen az anyavállalatot lehet a leányvállalatával szemben kiszabott bírságnál magasabb összegű bírság megfizetésére kötelezni.
(vö. 62–68. pont)
(vö. 77., 78., 106. pont)
6. Amennyiben valamely uniós bíróság megsérti az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdéséből eredő azon kötelezettségét, hogy az előtte folyamatban levő ügyeket ésszerű időn belül tárgyalja, ezt a Törvényszék előtt indított kártérítés iránti eljárás keretében lehet szankcionálni, mivel az ilyen kereset képez hatékony jogorvoslatot.
Ebből következően az ésszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék általi elmulasztásából eredő kár megtérítése iránti kérelmet nem lehet fellebbezés formájában közvetlenül a Bíróság elé terjeszteni, hanem azt magához a Törvényszékhez kell benyújtani.
Amennyiben nem létezik olyan ténykörülmény, amely arra utalna, hogy a Törvényszék előtti eljárás elhúzódása hatással lett volna a jogvita kimenetelére, az ésszerű időn belüli határozathozatal elmulasztása nem vezethet a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséhez. Továbbá, figyelembe véve az uniós versenyjogi szabályok tiszteletben tartásának szükségességét, a Bíróság nem engedheti meg a fellebbezőnek a bírság megalapozottságának vagy összegének pusztán az ésszerű időn belüli határozathozatal elmulasztásának indokával történő megkérdőjelezését, miközben a Bíróság a bírsággal és az általa szankcionált magatartással kapcsolatban a Törvényszék által tett megállapítások ellen irányuló jogalapok összességét mint megalapozatlant elutasította.
(vö. 81., 82., 87., 94., 95. pont)
(vö. 96–98., 102–106. pont)
8. Az ésszerű időn belüli határozathozatal Törvényszék általi elmulasztásából eredő kár megtérítése iránti kérelem folytán indult eljárásban a Törvényszék feladata, hogy mind a hivatkozott kár mértékét, mind pedig a kár és a vitás bírósági eljárás túlzott időtartama közötti okozati összefüggést az erre vonatkozóan nyújtott bizonyítékok vizsgálata révén értékelje.
E tekintetben az arra alapított kártérítési kereset esetében, hogy a Törvényszék megsértette az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdését, mivel nem tartotta tiszteletben az ésszerű időn belüli határozathozatallal kapcsolatos követelményeket, az EUMSZ 340. cikk második bekezdése értelmében a Törvényszék feladata, hogy figyelembe vegye a hasonló jogsértésekre alapított keresetek elbírálása tekintetében a tagállamok jogában alkalmazandó általános jogelveket. Ezzel összefüggésben különösen azt kell vizsgálnia, hogy a vagyoni kár létezésén felül azonosítható‑e olyan nem vagyoni kár, amely az eljárás időtartamának elhúzódása által érintett felet érte, és amely adott esetben megfelelő kártérítést alapoz meg.
Ennélfogva az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének értelmében az ilyen kártérítési keresetek elbírálására hatáskörrel rendelkező Törvényszék feladata, hogy a kifogásolt időtartamú eljárás alapjául szolgáló jogvitában eljárótól eltérő összetételű tanácsban, az ésszerű határidő elve Törvényszék általi betartásának vizsgálata céljából a Bíróság által meghatározott szempontok alapján hozzon határozatot.
(vö. 99–101. pont)

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Menedékjog-sértő kiskorú, avagy büntetés és az emberi méltóság - Jogászvilág
Kezdőlap » Menedékjog-sértő kiskorú, avagy büntetés és az emberi méltóság
Az afgán állampolgárságú, kísérő nélküli kiskorú[2], Zubair Haqbin és a belgiumi, menedékkérők befogadásáért felelős szövetségi ügynökség, a Federaal Agentschap voor de opvang van asielzoekers (Fedasil) között folyamatban lévő jogvitában az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a brüsszeli munkaügyi fellebbviteli bíróság, az arbeidshof te Brussel terjesztette az Európai Unió Bírósága (EUB) elé. Kérelmében annak pontosítására kérte az EUB-ot, hogy a befogadó tagállamnak milyen módon kell gondoskodnia a nemzetközi védelmet kérelmező személyről, amennyiben ez utóbbi olyan, kísérő nélküli kiskorú, akinek a magatartása veszélyeztette a befogadó létesítmény személyzetét és többi lakóját.
Az előterjesztő bíróság kérdéseivel, a 2013/33/EU irányelv[3] (irányelv) 20. cikkének (4) bekezdésében foglalt rendelkezések tartalmának pontosítására kérte az EUB-ot, arra: határozza meg, egy tagállam kizárhatja-e, hogy valamely kísérő nélküli kiskorú a befogadás anyagi feltételeiben részesüljön, azon oknál fogva, hogy e kiskorú súlyosan megsértette a befogadó állomás szabályait vagy súlyosan erőszakos magatartást tanúsított, és ha igen, adott esetben milyen feltételekkel.
Figyelemmel a Z. Haqbin által elkövetett erőszakos cselekmények súlyosságára, a Fedasil szankciót alkalmazott vele szemben azzal, hogy átmenetileg megvonta tőle a befogadás anyagi feltételeit. Ez a szankció nemcsak a befogadó létesítményből való kizárást, hanem az ahhoz kapcsolódó összes szolgáltatásból való kizárást is magában foglalta.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013/33/EU irányelv 20. cikkének értelmezésére irányul, miszerint:
„(1) A tagállamok korlátozhatják vagy kivételes és kellően indokolt esetekben megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező:
a) a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet annak értesítése vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja; vagy
b) jelentési kötelezettségeinek, illetve a tájékoztatásra vagy a menedékjogi eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásra szóló felszólításoknak a nemzeti jogban előírt ésszerű határidőn belül nem tesz eleget; vagy
c) a 2013/32/EU irányelv 2. cikke q) pontjában meghatározottak szerint ismételt kérelmet nyújtott be.
(6) A tagállamok biztosítják, hogy a határozatoknak az (5) bekezdéssel összhangban történő meghozatala előtt nem vonják meg, illetve nem korlátozzák a befogadás anyagi feltételeit”.
Az EUB ítélkezési gyakorlatában az ügy előzményének számít a Cimade és GISTI[4], valamint a Saciri és társai-ügyben hozott ítélet[5].
Az EUB Nagytanácsa a 2019. november 12-én Zubair Haqbin és a Federaal Agentschap voor de opvang van asielzoekers-ügyben hozott ítéletében először határozott a 2013/33 irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében a tagállamokra ruházott azon jog terjedelméről, arról, hogy a tagállamok meghatározzák az azon nemzetközi védelmet kérelmező személyre alkalmazandó szankciókat, aki az őt elszállásoló befogadó állomás szabályait súlyosan megsértette, vagy súlyosan erőszakos magatartást tanúsított. Megállapítása szerint ez a rendelkezés az Európai Unió Alapjogi Chartájának 1. cikke fényében nem engedi meg a tagállamoknak, hogy ilyen esetekben a befogadásnak a szállással, az étkezéssel vagy a ruházattal kapcsolatos anyagi feltételeinek a kérelmezőtől –akár ideiglenesen – való megvonásában megnyilvánuló szankciót szabjanak ki.
Z. Haqbin afgán állampolgár, kísérő nélküli kiskorúként érkezett Belgiumba, és 2015. december 23-án nemzetközi védelem iránti kérelmet terjesztett elő. Gyámot rendeltek ki számára, és a sugny-i, majd a broechemi befogadó állomáson helyezték el. Ez utóbbin 2016. április 18-án egy különböző etnikai hátterű lakókat érintő erőszakos cselekményekben vett részt. Ennek befejezése érdekében a rendőrségnek kellett beavatkoznia, és letartóztatta Z. Haqbint, mivel őt tartották eme összetűzés egyik felbujtójának. Z. Haqbint másnap szabadlábra helyezték.
A broechemi befogadó állomás igazgatójának 2016. április 19-ei határozata, amelyet a Fedasil főigazgatójának 2016. április 21-ei határozata helybenhagyott, Z. Haqbint a befogadásról szóló törvény[7] 45. cikke második bekezdése 7. pontjának megfelelően tizenöt napos időtartamra kizárta a befogadó létesítményben történő anyagi támogatásra való jogosultságból.
A befogadásról szóló törvény a tényállásának megvalósulása idején alkalmazandó változatának rendelkezése szerint:
„Az a befogadott, aki a befogadó létesítményekben alkalmazandó előírásokat és házirendet súlyosan megsérti, a 19. cikk szerinti szankcióval sújtható. A szankció meghatározása során a sérelem jellegét és súlyát, valamint elkövetésének konkrét körülményeit kell figyelembe venni.
Kizárólag a következő szankciók szabhatók ki: […]
a befogadó létesítményben történő anyagi támogatásra való jogosultság átmeneti, legfeljebb egy hónapra történő kizárása.
A saját és a gyámja nyilatkozatai alapján Z. Haqbin a 2016. április 19. és április 21. közötti, valamint az április 24. és május 1-je közötti éjszakákat egy brüsszeli parkban, a többi éjszakát pedig barátoknál és ismerősöknél töltötte.
Ezután, 2016. április 25-én Z. Haqbin gyámja az antwerpeni munkaügyi bíróság előtt a határozatokban kiszabott kizárási intézkedés felfüggesztése iránti kérelmet nyújtott be. E kérelmet a rendkívüli sürgősség hiánya miatt elutasították, mivel Z. Haqbin nem bizonyította, hogy hajléktalanná vált. Így 2016. május 4-étől Z. Haqbint egy másik befogadó állomáson helyezték el.
Z. Haqbin gyámja a 2016. április 19-ei és 21-ei határozat megsemmisítése, valamint az elszenvedett kár megtérítése iránti keresetet indított a brüsszeli holland nyelvű munkaügyi bíróság, a Nederlandstalige arbeidsrechtbank te Brussel előtt. E bíróság e keresetet 2017. február 21-én mint megalapozatlant elutasította. Ezután, 2017. március 27-én Z. Haqbin gyámja fellebbezést nyújtott be az ítélet ellen a kérdést előterjesztő brüsszeli munkaügyi fellebbviteli bíróság az arbeidshof te Brussel-hez. 2017. december 11-én az időközben nagykorúvá vált Z. Haqbin saját nevében folytatta az eljárást.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint az irányelv 20. cikke értelmezési problémát vet fel. Rámutatott, hogy annak (4) bekezdése a befogadás anyagi feltételeinek korlátozásával vagy megvonásával járó intézkedésektől eltérő típusú szankciókat állapít meg. Ezen értelmezés az említett irányelv 20. cikke (1)–(3) bekezdésében felsorolt, a befogadás anyagi feltételei korlátozását vagy megvonását indokoló okok kimerítő jellegéből következik. Mindazonáltal a belga államtanács a Raad van State az irányelv részleges átültetése céljából elfogadott egy, a befogadásról szóló törvénymódosításáról szóló törvényt[8]. E jogszabály előkészítő munkálatai keretében kiadott véleményében úgy vélte, hogy az irányelv 20. cikke (4)–(6) bekezdésében megfogalmazottaknak és azok egymással való kapcsolatára tekintettel nem ez e cikk egyetlen lehetséges értelmezése.
A kérdést előterjesztő bíróság az értelmezési kérdésre adandó választ az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntése szempontjából relevánsnak tartotta, mivel ha az irányelv 20. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a befogadás anyagi feltételeire való jogosultságból való kizárás csak az e cikk (1)–(3) bekezdésében említett esetekben lehetséges, de az az ugyanezen cikk (4) bekezdése alapján hozott szankciós intézkedés keretében nem lehetséges. E körülmény elegendő annak megállapításához, hogy a 2016. április 19-ei és 21-ei határozat jogellenes, és a Fedasil a törvénybe ütköző szankció kiszabásával jogellenesen járt el.
A kérdést előterjesztő bíróság továbbá úgy vélte, hogy az irányelv 20. cikkének (5) és (6) bekezdése értelmében a tagállamok számára előírt, a méltó életszínvonal biztosítására irányuló kötelezettség konkrét alkalmazása is kérdéseket vetett fel. E tekintetben különösen arra mutatott rá, hogy a befogadásról szóló törvény módosításáról szóló 2016. július 6-ai törvénynek, és különösen a törvénytervezet indokolásának előkészítő anyagaiból kitűnik, hogy az illetékes miniszterek szerint az irányelv célja a befogadás anyagi feltételeiből ideiglenesen vagy véglegesen kizárt kérelmezők ama lehetősége által valósulhat meg, hogy a hajléktalanok befogadására szolgáló magánintézményekhez fordulhatnak, amelyekről listát kapnak.
A kérdést előterjesztő bíróságban felmerült a kérdés, hogy a kérelmezők méltó életszínvonalának biztosítása érdekében a befogadásukért felelős hatóságnak meg kellett-e tennie a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a befogadás anyagi feltételeiből való kizárás szankciójával sújtott menedékkérő ennek ellenére méltó életszínvonallal rendelkezzék, vagy hagyatkozhat-e csupán a magán-segítségnyújtásra, melynél a beavatkozására csak akkor kerül sor, ha ez utóbbi nem képes az érintett személy számára ilyen életszínvonalat biztosítani.
Arra az esetre, ha úgy kellene tekinteni, hogy az irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében szereplő szankciók a befogadás anyagi feltételeiből való kizárás formáját is ölthetik, a kérdést előterjesztő bíróság arra kereste a választ, hogy az ilyen szankciók a kiskorúra, különösen pedig a kísérő nélküli kiskorúra alkalmazhatók-e.
E körülményekre tekintettel a brüsszeli munkaügyi fellebbviteli bíróság, az arbeidshof te Brussel eljárását felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából három kérdést terjesztett az EUB elé.
Az előterjesztő bíróság kérdéseivel arra vár választ, hogy az irányelv 20. cikkének (4) bekezdését úgy kell-e értelmezni, hogy valamely tagállam a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén a kérelmezővel szemben kiszabható szankciók között előírhatja-e a befogadás anyagi feltételeinek megvonását vagy korlátozását[9], és ha igen, az ilyen szankció milyen feltételek mellett szabható ki, különösen akkor, ha az egy kiskorúra, és különösen kísérő nélküli kiskorúra vonatkozik[10].
Kérdésével az előterjesztő bíróság tulajdonképpen az irányelv 20. cikkének (4) bekezdése alapján a befogadó tagállam által alkalmazható „szankciók” jellegét és hatályát akarta megtudni[11].
Az EUB a feltett kérdéseket újrafogalmazta és együttesen vizsgálta.
Megállapításai szerint – amint az irányelv 2. cikkének f) és g) pontjában szereplő meghatározásokból kitűnik – a „befogadás anyagi feltételei” kifejezés az irányelvnek megfelelően a tagállamok által a kérelmezők javára hozott, és a természetben, illetve pénzügyi támogatás vagy utalványok formájában nyújtott szállást, étkezést és ruházatot magában foglaló összes intézkedést vagy e három juttatás kombinációját, illetve a napi szükségleteket fedező juttatást fedi le. Az irányelv értelmében a tagállamok kötelesek biztosítani, hogy a kérelmezők a nemzetközi védelem iránti kérelmük benyújtása során hozzáférjenek a befogadás anyagi feltételeihez, és az e célból elfogadott intézkedések megfelelő életszínvonalat biztosítanak a kérelmezők számára, amely garantálja alapszükségleteiket, óvja testi és szellemi egészségüket[12]. Az irányelv 21. cikke értelmében vett „kiszolgáltatott helyzetben lévő személyek” esetében – amelyek közé az olyan kísérő nélküli kiskorúak tartoznak, mint amilyen Z. Haqbin volt a tényállás szerinti szankció kiszabásának idején – a 17. cikk (2) bekezdésének második albekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok az ilyen életszínvonalat „biztosítják”.
A tagállamok azon kötelezettsége, hogy a kérelmezőknek a befogadás anyagi feltételeihez való hozzáférését biztosítsák, mindazonáltal nem abszolút jellegű. Az uniós jogalkotó az irányelv III. fejezetében található 20. cikkben előírta azokat a körülményeket, amelyek között az ilyen feltételek alkalmazása korlátozható vagy megvonható. E cikk első három bekezdése kifejezetten a „befogadás anyagi feltételeire” hivatkozik.
A befogadás anyagi feltételeinek megvonása az uniós jogalkotó által az irányelv 20. cikkében szigorúan szabályozott határozat, amennyiben ez a határozat azt eredményezi, hogy a teljes mértékben az állami támogatástól függő kérelmezőt megfosztja az őt megillető szállástól, étkezéstől, ruházattól és a napi szükségleteket fedező juttatástól.
Az uniós jogalkotó két esetben jogosítja fel a befogadó tagállamot, hogy ilyen határozatot fogadjon el.
Az első esetet az irányelv 20. cikkének (1) bekezdése szabályozza, és a joggal való visszaélést megvalósító helyzetre vonatkozik. A megvonás csak olyan kivételes és kellően indokolt esetekben képzelhető el, amikor a kérelmező kibújt a nemzetközi védelem iránti kérelem vizsgálatához előírt kötelezettségei alól, mivel elhagyta kijelölt tartózkodási helyét, vagy nem jelenik meg a hatóságok előtt, vagy amikor a kérelmező utóbb kizárólag abból a célból nyújt be kérelmet, hogy a befogadás feltételeiben részesüljön.
A második esetet az irányelv 20. cikk (3) bekezdése szabályozza, és arra a helyzetre vonatkozik, amikor a kérelmező elhallgatta, hogy anyagi forrásokkal rendelkezik, és valójában fedezni tudja saját szükségleteit. Ezt a rendelkezést az irányelv 17. cikkének (3) bekezdésével együtt kell értelmezni, amely pontosítja, hogy a befogadó tagállam a befogadás valamennyi vagy egyes anyagi feltételeit és az egészségügyi ellátást ahhoz a feltételhez kötheti, hogy a kérelmező ne rendelkezzen kellő fedezettel az egészségi állapotának megfelelő és az alapszükségleteit biztosító életszínvonal megteremtéséhez[13].
Az irányelv 20. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok korlátozhatják vagy – kivételes és kellően indokolt esetekben – megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit abban az esetben, ha a kérelmező az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező hatósága által számára kijelölt lakóhelyet engedély vagy értesítés nélkül elhagyja, nem tesz eleget jelentési kötelezettségeinek, illetve a tájékoztatásra vagy a menedékjogi eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásra szóló felszólításoknak, vagy az irányelv 2. cikkének q) pontja alapján „ismételt kérelmet” terjeszt elő.
E cikk (2) bekezdése szerint, ha megállapítják, hogy a kérelmező az adott tagállamba való érkezését követően az ésszerűen lehetséges legrövidebb időn belül nem nyújtott be nemzetközi védelem iránti kérelmet, és ezt nem tudja kellően megindokolni, a befogadás anyagi feltételei korlátozhatók. A (3) bekezdés szerint a tagállamok korlátozhatják vagy megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező elhallgatta, hogy anyagi forrásokkal rendelkezik, és így jogtalanul vette igénybe e juttatásokat, továbbá a (4) bekezdés rendelkezése szerint, a tagállamok a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén alkalmazandó „szankciókat” írhatnak elő. Ez a megfogalmazás, valamint a befogadó tagállam számára biztosított mérlegelési mozgástér az uniós jogalkotó által figyelembe vett okok jellegére tekintettel igazolható[14].
Mivel az irányelv nem határozza meg a „szankció” fogalmát, és nem tartalmaz pontosítást az e rendelkezés alapján a kérelmezővel szemben kiszabható szankciók jellegére vonatkozóan, erre tekintettel a tagállamok a szankciók meghatározása során mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek.
Az EUB szerint önmagában az irányelv 20. cikkének (4) bekezdése alapján nem lehet választ adni a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekre e rendelkezés értelmezése érdekében figyelembe kell venni ezen irányelv hátterét, általános rendszerét és célját[15]
Az EUB annak kapcsán, hogy az irányelv 20. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „szankció” vonatkozhat-e a „befogadás anyagi feltételeire”, megjegyezte:
– egyrészt, hogy a befogadó állomás szabályainak megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás miatt a befogadás anyagi feltételeit a kérelmező tekintetében korlátozó vagy megvonó intézkedés céljára és a kérelmező számára hátrányos következményekre tekintettel általános értelemben vett „szankciónak” minősül,
– másrészt, hogy e rendelkezés az irányelv III. fejezetében szerepel, amely az ilyen feltételek korlátozásáról és megvonásáról szól.
Ebből következően az e rendelkezésben szereplő szankciók főszabály szerint vonatkozhatnak a befogadás anyagi feltételeire. E cikk (4) bekezdése ugyanis nem zárja ki kifejezetten, hogy a szankció a befogadás anyagi feltételeire vonatkozzék. Ezen kívül, ha a tagállamoknak lehetőségük van intézkedéseket tenni annak érdekében, hogy megvédjék magukat a befogadási rendszerrel való visszaélés kockázatától, akkor rendelkezniük kell ezzel a lehetőséggel a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén. Az ilyen cselekmények ugyanis alkalmasak arra, hogy megzavarják a közrendet, valamint a személyek és a vagyon biztonságát[16].
Az EUB a továbbiakban rámutatott arra, hogy az irányelv rendelkezései szerinti minden szankciónak objektívnek, pártatlannak, indokolással ellátottnak és a kérelmező egyedi helyzetével arányosnak kell lennie, és minden körülmények között biztosítania kell az orvosi ellátásokhoz való hozzáférést, valamint a méltó életszínvonalat.
Az irányelv (35) preambulumbekezdéséből a méltó életszínvonal megőrzésére vonatkozó követelményt illetően kitűnik, hogy az irányelv célja az emberi méltóság teljes mértékű tiszteletben tartásának biztosítása, és különösen az Alapjogi Charta 1. cikke alkalmazásának elősegítése, és azt ennek megfelelően kell végrehajtani[17]. E tekintetben az emberi méltóság e cikk értelmében vett tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személy ne szembesüljön olyan súlyos anyagi nélkülözéssel, amelyben képtelen legalapvetőbb szükségleteit kielégíteni, mint például a lakhatást, az étkezést, valamint a tisztálkodást, ami ezáltal fizikai vagy lelki egészségének sérelmét vagy állapotának az emberi méltósággal összeegyeztethetetlen romlását eredményezi[18].
Márpedig egy olyan szankció kiszabása, amely kizárólag a befogadásnak a szállással, az étkezéssel vagy a ruházattal kapcsolatos valamennyi anyagi feltételének – akár ideiglenesen való – megvonásában nyilvánul meg, összeegyeztethetetlen az irányelv 20. cikke (5) bekezdésének harmadik mondatából eredő azon kötelezettséggel, hogy méltó életszínvonalat biztosítson a kérelmező számára, mivel ez megfosztja a kérelmezőt az előző pontban meghatározott legalapvetőbb szükségletek kielégítésének lehetőségétől[19].
Az ilyen szankció az irányelvbe foglalt arányossági követelmény megsértését is jelentené, mivel még az ezen irányelvben szereplő szabályszegések vagy magatartások büntetőjogi megtorlására irányuló legszigorúbb szankciók sem foszthatják meg a kérelmezőt a legalapvetőbb szükségletei kielégítésének lehetőségétől[20].
Ezt a megfontolást nem vonja kétségbe azon körülmény sem, hogy a kérelmezőnek, akit egy belgiumi befogadó állomásról való kizárás szankciójával sújtottak, e szankció kiszabásának pillanatában át kell adni a hajléktalanok befogadására szolgáló olyan magánintézmények listáját, amelyek őt be tudják fogadni. Valamely tagállam illetékes hatóságai ugyanis nem szorítkozhatnak arra, hogy az olyan kérelmező részére, akit a vele szemben kiszabott szankció értelmében valamely befogadó állomásról kizártak, olyan befogadó létesítmények listáját adják át, amelyekhez a tőle megvontakkal egyenértékű anyagi feltételekben való részesülés céljából fordulhat[21].
Az EUB szerint éppen ellenkezőleg, egyrészt az irányelv 20. cikkének (5) bekezdésében előírt, méltó életszínvonal biztosítására irányuló kötelezettség – a „biztosít” ige használatával – arra kötelezi a tagállamokat, hogy folyamatosan és megszakítás nélkül ilyen életszínvonalat biztosítsanak. Másrészt a befogadásra vonatkozó, az ilyen életszínvonal garantálására alkalmas anyagi feltételekhez való hozzáférést a tagállamok hatóságainak keretek között és saját felelősségükre kell biztosítaniuk, ideértve azt az esetet is, amikor adott esetben az ilyen kötelezettségnek a felügyeletük alatt történő teljesítése érdekében természetes vagy jogi személyek közreműködését veszik igénybe. A befogadás anyagi feltételeinek korlátozásában – ideértve a napi szükségleteket fedező juttatás megvonását vagy korlátozását is – megnyilvánuló szankciót illetően az illetékes hatóságoknak minden körülmények között biztosítaniuk kell, hogy az ilyen szankció a kérelmező egyedi helyzetére és az ügy összes körülményeire figyelemmel megfeleljen az arányosság elvének és ne sértse e kérelmező emberi méltóságát.
Az EUB további megjegyzése szerint a tagállamok az irányelv 20. cikkének (4) bekezdésében meghatározott esetekben az adott ügy körülményeire tekintettel és 20. cikkének (5) bekezdésében előírt követelmények tiszteletben tartása mellett kiszabhatnak olyan szankciókat, amelyek nem eredményezik a kérelmezőnek a befogadás anyagi feltételeitől való megfosztását, mint például azt, hogy a kérelmezőt a befogadó állomás elkülönített részében tartsák, és megtiltsák számára, hogy kapcsolatba lépjen a befogadó állomás bizonyos lakóival, vagy másik befogadó állomásra, illetve más szálláshelyre költöztessék[22]. Hasonlóképpen, az irányelv 20. cikk (4) és (5) bekezdése nem akadályozza meg, hogy a kérelmezőt az előírt feltételek teljesülése esetén őrizetbe vegyék.
Az EUB szerint meg kell állapítani, hogy amikor a kérelmező kísérő nélküli kiskorú, vagyis az irányelv 21. cikkének értelmében vett „kiszolgáltatott helyzetben lévő személy”, a tagállamok hatóságainak – amint az az említett irányelv 20. cikke (5) bekezdésének második mondatából kitűnik – az ezen irányelv 20. cikkének (4) bekezdése szerinti szankciók elfogadása során fokozott módon figyelembe kell venniük a kiskorú sajátos helyzetét, valamint az arányosság elvét[23].
Az irányelv 23. cikkének (1) bekezdéséből kitűnően, az irányelv kiskorúakat érintő rendelkezéseinek végrehajtása során a tagállamok számára a gyermek mindenekfelett álló érdeke elsődleges szempont. Ezért a tagállamoknak e mindenekfelett álló érdek vizsgálata során megfelelően figyelembe kell venniük különösen az olyan tényezőket, mint a kiskorú jóléte és szociális fejlődése, különös figyelmet szentelve a kiskorú személyes helyzetének, továbbá mint a biztonsági megfontolások. Az irányelv (35) preambulumbekezdése azt is hangsúlyozza, hogy ez az irányelv különösen elő kívánja mozdítani az Alapjogi Charta 24. cikkének alkalmazását, és az irányelvet ennek megfelelően kell végrehajtani.
Amennyiben a kísérő nélküli kiskorú magatartása azt mutatja, hogy oktatásának és fejlődésének feltételei sérültek, a befogadó tagállamnak a gyermekek védelmére vonatkozó közös normákban biztosított eszközökhöz kell fordulnia annak érdekében, hogy megszervezze a szükségleteinek megfelelő gondozást. Ez az eszköztár elengedhetetlen egy kísérő nélküli kiskorú esetén, aki az olykor hosszú és traumatikus vándorlási út, valamint a családi támogatás és a saját források hiányának betudható bizonytalan helyzete miatt különösen kiszolgáltatott személynek minősül[24].
Ebben az összefüggésben, az irányelv 20. cikkének (5) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdése alapján minden körülmények között különös figyelmet kell szentelni a kiskorú helyzetének. E két rendelkezés egyébként nem képezi akadályát annak, hogy valamely tagállam hatóságai úgy döntsenek, hogy az érintett kiskorú személyt a fiatalkorúak védelmével megbízott szervezetekre vagy igazságügyi hatóságokra bízzák.
E megfontolásokra tekintettel az EUB szerint a 2013/33 irányelv – az Alapjogi Charta 1. cikke fényében értelmezett – 20. cikkének (4) és (5) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely tagállam nem írhat elő a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén a kérelmezővel szemben kiszabható szankcióként a befogadásnak az ezen irányelv 2. cikkének f) és g) pontja szerinti, szállással, étkezéssel vagy ruházattal kapcsolatos anyagi feltételei – akár ideiglenes – megvonásában megnyilvánuló szankciót, mivel az azzal a hatással járna, hogy e kérelmezőt megfosztanák legalapvetőbb szükségletei kielégítésének lehetőségétől.
Az 20. cikk (4) bekezdése szerinti egyéb szankciók kiszabásának minden körülmények között tiszteletben kell tartania az e cikk (5) bekezdésében foglalt, az arányosság elvét és az emberi méltóság tiszteletben tartására vonatkozó feltételeket. A kísérő nélküli kiskorúval kapcsolatban e szankciókat többek között az Alapjogi Charta 24. cikkére tekintettel, különösen a gyermek mindenekfelett álló érdekének figyelembevételével kell kiszabni[25].
[1] A 2019. november 12-ei C‑233/18. sz. Zubair Haqbin kontra Federaal agentschap voor de opvang van asielzoekers-ügy, ítélet, ECLI:EU:C:2019:956 (Ítélet)
[2] A 2013/33 irányelv 2. cikke szerint »kísérő nélküli kiskorú«: az olyan kiskorú, aki jogszabály vagy az érintett tagállam gyakorlata alapján érte felelős nagykorú személy kísérete nélkül lépett a tagállamok területére, mindaddig, amíg ilyen személy tényleges felügyelete alá nem kerül; ide tartozik azon kiskorú is, aki a tagállamok területére történt belépést követően maradt felügyelet nélkül
[3] A nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26-ai európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 96. o.). Az Európai Bizottság a nemzetközi védelmet kérelmezők befogadására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre irányuló javaslatában [COM (2016) 465 final] ezen irányelv átdolgozását javasolta
[4] A 2012. szeptember 27-ei Cimade és GISTI-ítélet, C‑179/11, EU:C:2012:594.
[5] A 2014. február 27-ei Saciri és társai-ítélet C‑79/13, EU:C:2014:103.
[6] Ítélet 18-30. pont
[7] A 2007. január 12-ei loi sur l’accueil des demandeurs d’asile et de certaines autres catégories d’étrangers (a menedékkérők és a külföldiek egyes egyéb csoportjainak befogadásáról szóló törvény)
[8] A 2016. július 6-ai loi modifiant la loi sur l’accueil, azaz a befogadásról szóló törvény módosításáról szóló törvény
[9] A 2013/33/EU irányelv 2. cikkének f) és g) pontja szerint
[10] Az irányelv 2. cikkének d) és e) pontja értelmében vett
[11] Manuel Campos Sanchez-Bordona főtanácsnok indítványa a C‑233/18. sz. ügy Zubair Haqbin kontra Federaal agentschap voor de opvang van asielzoekers-ügyben (Indítvány) 38. pont
[12] Az irányelv 17. cikkének (1) és (2) bekezdése
[13] Indítvány, 60-63. pont
[14] Indítvány 41. pont
[15] A 2015. július 16-ai CHEZ Razpredelenie Bulgaria-ítélet, C‑83/14, EU:C:2015:480, 55. pont
[16] Ítélet 41. pont
[17] Ítélet 46.pont
[18] A 2019. március 19-ei Jawo-ítélet, C‑163/17, EU:C:2019:218, 92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat
[20] Irányelv 20. cikk (4) bekezdés
[21] Ítélet 49.pont
[22] Irányelv 18. cikk (1) bekezdés c) pont
[23] Ítélet 53. pont
[24] Indítvány 51. pont
[25] Ítélet 56. pont

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
szeged.hu - "ítélet"-ként cimkézett hírek listázása
"ítélet"-ként cimkézett hírek listázása
2020. január 21. 14:45 | bíróság börtön Demokratikus Koalíció diákok DK iskola ítélet jog NAT nemzeti alaptanterv oktatás oktatásügy Orbán-kormány tanár tankönyv
A börtönkártérítések ügyéről is megvan a véleményük.
Parkolóbérletper: jelentősen enyhítették az első fokú ítéletet
2020. január 10. 14:21 | bíróság Gyulai Törvényszék ítélet parkolóbérlet per
Solymos László volt alpolgármester, Mózes Ervin volt címzetes főjegyző és Kalmár Gábor kabinetfőnök is pénzbüntetést kaptak a „vip parkolóbérletek” ügyében másodfokon. Azonban még mindig nincs vége az éveken át tartó vegzálásnak, az ítélet még mindig nem jogerős.
Drogmegelőzésről tartott előadásokat, majd droggal bukott le a Szegeden elítélt koszovói
2020. január 7. 14:31 | bíróság ítélet kábítószer kábítószercsempész Szegedi Ítélőtábla
2019. december 15. 14:37 | Fidelitas ítélet Kalmár Gábor Mózes Ervin per Solymos László Szegedi Ítélőtábla
Jogerős ítélet kötelezte őket erre, nem kapkodták el.
2019. december 13. 08:46 | Botka László ítélet per Szabó Bálint Szegedi Ítélőtábla Szegedi Törvényszék
Alig egy héttel a Szeviép-per első fokú ítélete után állt ki a Széchenyi térre, és mondott hazugságokat Szeged polgármesteréről.
MVM-ügy: jogerősen öt év börtönre ítélte Kocsis István volt vezérigazgatót a Kúria
2019. november 26. 14:42 | bíróság ítélet Kúria per Kocsis István Magyar Villamos Művek MVM
Hűtlen kezeléssel és más bűncselekményekkel vádolták Kocsis Istvánt, a Magyar Villamos Művek Zrt. korábbi vezérigazgatóját, jogerősen elítélték.
2019. október 25. 06:56 | bíróság Fidelitas ítélet Kalmár Gábor Korponyai Ernő Mózes Ervin per Solymos László Szegedi Ítélőtábla Szegedi Törvényszék Tápai Péter
Droglabort működtettek egy tanyán, elítélték őket Szegeden
2019. október 8. 11:13 | ítélet kábítószer Szegedi Ítélőtábla tanya
Négy évre börtönbe vonul a fideszes Mengyi Roland
2019. szeptember 25. 15:40 | Fidesz ítélet költségvetési csalás Mengyi Roland
Mengyi volt az, aki elvárta, hogy Voldemortként szólítsák. A volt fideszes országgyűlési képviselőt a Fővárosi Ítélőtábla jogerősen négy év letöltendő börtönre ítélte.
2019. szeptember 20. 10:04 | fegyvercsempész határátkelő ítélet Röszke Szegedi Járási és Nyomozó Ügyészség
2019. szeptember 19. 13:06 | ítélet kábítószer kábítószerkereskedő Szegedi Ítélőtábla
2019. június 20. 12:17 | halálkamion ítélet Szegedi Ítélőtábla
Másodfokon is elítélte, és jogerősen életfogytig tartó szabadságvesztéssel sújtotta a Szegedi Ítélőtábla csütörtökön a 71 halálos áldozattal járó 2015-ös embercsempészési ügy négy vádlottját.
Hazudott a Fidesz Ujhelyiről, Baranyi tanúvallomása elégtelen
2019. május 30. 10:03 | bíróság helyreigazítás ítélet per Ujhelyi István
A szocialista EP-képviselő az őt korábban korrupcióval meggyanúsító kormánypárti médiumokkal szemben nyert pert.
2019. május 22. 13:55 | bíróság ítélet kurd Kurd Munkáspárt Szegedi Törvényszék terrorizmus
Közel 10 évet kapott a szegedi díler
2019. március 27. 13:02 | bíróság ítélet kábítószer Szegedi Törvényszék
Nyolc és fél évre ítéltek egy drogkereskedő okányi házaspárt Szegeden
2018. november 30. 13:28 | ítélet kábítószer Szegedi Ítélőtábla
A Szegedi Ítélőtábla amfetamin tartalmú kábítószerrel való kereskedés miatt ítélte el a házaspárt. Jogerősen.
2018. október 2. 10:53 | Botka László Gyula ítélet Mózes Ervin per Solymos László Gyulai Járásbíróság Kalmár Gábor
2018. április 26. 00:46 | börtön ítélet Szegedi Járásbíróság
2018. április 6. 03:27 | ékszerbolt ítélet rablás Szegedi Járásbíróság
Két kábítószer-kereskedőt ítéltek el jogerősen Szegeden
2018. április 4. 11:13 | ítélet kábítószer Szegedi Ítélőtábla

matches: bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság