text:
Bv. 14. tétel -
A pénzbüntetés végrehajtása. A halasztás, részletfizetés szabályai. Btk. 51-52.§, Be.592.§, 595.§, Bv.tvr.68-69.§, 9/2002.(IV.9.) IM rendelet 8.§, 77-82.§. 5/2008. BJE
51. § (1) A pénzbüntetést úgy kell kiszabni, hogy – figyelemmel a cselekménnyel elért vagy elérni kívánt anyagi előnyre is – meg kell állapítani a pénzbüntetés napi tételeinek számát és – az elkövető vagyoni, jövedelmi, személyi viszonyaihoz és életviteléhez mérten – az egynapi tételnek megfelelő összeget.
(2) Akit határozott tartamú szabadságvesztésre ítélnek, és megfelelő keresete (jövedelme) vagy vagyona van, ha a bűncselekményt haszonszerzés céljából követte el, pénzbüntetésre is kell ítélni.
(4) A bíróság az ügydöntő határozatában – az elkövető vagyoni, jövedelmi viszonyaira tekintettel – rendelkezhet úgy, hogy az elkövető a pénzbüntetést legfeljebb két éven belül havi részletekben fizetheti meg.
52. § (1) Ha az elítélt a pénzbüntetést nem fizeti meg, illetve részletfizetés engedélyezése esetén egyhavi részlet megfizetését elmulasztja, a pénzbüntetést vagy annak meg nem fizetett részét szabadságvesztésre kell átváltoztatni.
(2) A meg nem fizetett pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztést úgy kell megállapítani, hogy egy napi tétel helyébe egy napi szabadságvesztés lép. Ilyenkor a szabadságvesztés két hónapnál rövidebb is lehet.
(3) Ha a pénzbüntetést végrehajtandó vagy részben felfüggesztett szabadságvesztés mellett szabták ki, vagy a felfüggesztett szabadságvesztés végrehajtását elrendelték, a pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztés végrehajtási fokozatára a szabadságvesztés fokozata az irányadó.
(4) A (3) bekezdésben meghatározott eseten kívül a pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztést fogház fokozatban kell végrehajtani.
Halasztás és részletfizetés engedélyezése pénzbüntetés esetén
592. § (1) Ha az elítélt valószínűsíti, hogy a pénzbüntetés azonnali vagy egy összegben való megfizetése magának vagy tartásra szoruló hozzátartozóinak a büntetés célján túlmenő jelentős anyagi nehézséget okozna, és megalapozottan feltehető, hogy az elítélt a meghosszabbított határidőben fizetési kötelezettségének pontosan eleget tesz, részére a bíróság legfeljebb három hónapi halasztást, illetőleg azt engedélyezheti, hogy a pénzbüntetést két éven belül, részletekben fizesse meg.
(2) A pénzbüntetés megfizetésére adott halasztás fontos okból egy alkalommal, legfeljebb további három hónappal meghosszabbítható.
(3) A részletfizetés olyan, havonta fizetendő összegben engedélyezhető, amely osztható a pénzbüntetés esetén az ítéletben megállapított napi tétel összegével.
(4) A szabadságvesztésre átváltoztatás után a pénzbüntetés megfizetésére halasztás vagy részletfizetés nem engedélyezhető.
A halasztás és a részletfizetés engedélyezésének eljárási szabályai
595. § (1) A halasztás és a részletfizetés iránti kérelemnek nincs halasztó hatálya.
(2) A kérelemről, ha azt a terhelt az ügydöntő határozat jogerőre emelkedését követően nyomban előterjesztette, az ügydöntő határozatot hozó bíróság dönt, a határozatát indokolni köteles.
(3) A terhelt később előterjesztett kérelmének elbírálására a különleges eljárások szabályait (XXIX. Fejezet) kell alkalmazni. A kérelemről bírósági titkár is határozhat.
(4) A pénzbüntetés, a rendbírság és az államot illető bűnügyi költség tekintetében a halasztás, illetőleg a részletfizetés engedélyezése tárgyában hozott határozat ellen nincs helye fellebbezésnek.
(5) A szabadságvesztés és a javítóintézeti nevelés végrehajtásának elhalasztása tárgyában hozott határozat ellen az ügyész, az elítélt és a védő fellebbezhet. Ha a halasztást a (2) bekezdés alapján a másodfokú bíróság engedélyezte, a fellebbezés elbírálására a XIV. Fejezet IV. Címe megfelelően irányadó.
68. § (1) A pénzbüntetést a törvényszék gazdasági hivatala hajtja végre.
(2) Az elítélt a pénzbüntetést legkésőbb a gazdasági hivatal felhívásának a kézbesítésétől számított tizenöt napon belül, ha pedig a bíróság halasztást, illetőleg részletfizetést engedélyezett, a bíróság által megállapított időpontig köteles megfizetni.
(3) Ha az elítélt a pénzbüntetést a (2) bekezdésben meghatározott időpontig nem fizette meg, a gazdasági hivatal
b) felnőttkorú elítélt esetén az első fokon eljárt bíróságot megkeresi a pénzbüntetés szabadságvesztésre átváltoztatása iránt.
69. § (1) A pénzbüntetés akkor is megfizethető, ha azt a bíróság már átváltoztatta szabadságvesztésre vagy közérdekű munkára.
(3) Ha a pénzbüntetést a szabadságvesztésre vagy a közérdekű munkára való átváltoztatás után részben fizetik meg, a szabadságvesztésnek vagy a közérdekű munkának az a része hajtható végre, amely a meg nem fizetett pénzbüntetésnek felel meg.
9/2002. Im.r.:
8. § (1) A bíróságok működésével összefüggő gazdálkodási és pénzügyi teendők ellátására a törvényszék szervezetében működő bírósági gazdasági hivatal (a továbbiakban: BGH) feladatkörébe tartozik
a) a büntetőeljárás során lefoglalt és a kezelésébe tartozó bűnjelek nyilvántartása,
b) az elkobzott vagy előzetesen értékesíteni rendelt bűnjelek értékesítése és az ellenérték beszedése,
c) a következő követelések előírásával és beszedésével, a beszedés szorgalmazásával kapcsolatos teendők:
ca) a büntetőeljárás során alkalmazott vagyoni jellegű joghátrány, az államot illető vagyoni követelés (ideértve a rendbírságot és a költségek megfizetésére kötelezést),
cb) a polgári ügyben eljárt bíróság által kiszabott rendbírság, illetve pénzbírság, alapos végrehajtási kifogás esetén a végrehajtót az állam felé terhelő befizetési kötelezettségből származó követelés, valamint a közjegyző által kiszabott pénzbírság.
(2) A BGH illetékessége kiterjed arra a bíróságra, amelynek szervezetében működik, továbbá a törvényszék területén működő helyi bíróságra, munkaügyi bíróságra, ügyészre és a törvényszék területén székhellyel rendelkező közjegyzőre.
(3) Ha jogszabály eltérően nem rendelkezik, az önkéntes teljesítés elmaradása esetén a BGH az állam javára fennálló követelést bírósági végrehajtás útján érvényesíti.
A pénzbüntetés megfizetése
77. § (1) A felnőtt korúval szemben kiszabott pénzbüntetés megfizetésére a BGH azzal hívja fel az elítéltet, hogy a pénzbüntetést a felhívás kézhezvételétől számított tizenöt napon belül fizesse be a bíróság előirányzat-felhasználási keret számlájára. A felhívásban feltünteti az ítélet jogerőre emelkedésének napját.
(2) Ha a tanács elnöke az ügydöntő határozatában részletfizetést [Btk. 51. § (4) bekezdés] vagy az ügydöntő határozat kihirdetése után nyomban előterjesztett kérelemre a pénzbüntetés megfizetésére halasztást vagy részletfizetést engedélyezett, a BGH az (1) bekezdésben írt felhívásban a tanács elnöke által meghatározott időpontot vagy időpontokat jelöli meg a befizetés határidejéül.
(3) A fiatalkorú elítéltet a BGH a bírósági végrehajtásról szóló jogszabályok alapján az önkéntes teljesítésre utalva hívja fel a pénzbüntetés megfizetésére. Ezt a felhívást a BGH-nak az a dolgozója írja alá, akit a törvényszék elnöke e feladattal megbízott. Ugyanígy kell eljárni a kegyelmi határozattal megállapított pénzbüntetés esetében.
(4) A BGH a felhíváshoz postai befizetési lapot csatol, amelyen az előírási tételszámot feltünteti.
(5) Halasztás vagy részletfizetés engedélyezése esetén a (3) bekezdésben írt felhívást olyan időben kell kibocsátani, hogy a kötelezett a fizetési kötelezettségét a halasztás vagy a részletfizetés határidejéig teljesíteni tudja.
(6) Ha az elítélt a halasztás vagy a részletfizetés iránti kérelmében arra hivatkozik, hogy befizetést részben már teljesített, a tanács elnöke – szükség esetén – a befizetés adatainak közlése végett megkeresi a BGH-t.
78. § (1) A BGH a pénzbüntetés előírása és az elítélt fizetésre felhívása után az iratokat határidős nyilvántartásba helyezi.
(2) A BGH a pénzbüntetést megfizetettnek tekinti, ha a pénzbüntetés postai befizetését igazoló szelvényt bemutatták, és megállapítható, hogy a befizetés nem más tartozás fejében történt. A befizetés igazolásának átvételéről a BGH az átvétel napján elismervényt ad.
(3) Ha a felnőtt korú elítélt a pénzbüntetést a felhívásban megjelölt határidőben nem fizette meg, halasztás vagy részletfizetés engedélyezése esetén a befizetésre meghatározott határnapot, illetőleg részlet befizetését elmulasztotta, a BGH az elsőfokú bíróságot megkeresi a pénzbüntetés, illetőleg a pénzbüntetés meg nem fizetett része szabadságvesztésre átváltoztatása iránt. Ha annak feltételei fennállnak, és nincs a büntetés végrehajtását kizáró ok, az elsőfokú bíróság haladéktalanul dönt a meg nem fizetett pénzbüntetésnek szabadságvesztésre átváltoztatásáról.
(5) A bíróság a pénzbüntetést helyettesítő közérdekű munkáról, illetve szabadságvesztésről értesítőlapot állít ki, és azt az átváltoztató végzéssel a bv. csoportnak, az átváltoztató végzés egy kiadmányát a BGH-nak küldi meg, illetve adja át.
(6) A közérdekű munkáról, illetve szabadságvesztésről kiállított értesítőlapon fel kell tüntetni, hogy a közérdekű munka, illetve a szabadságvesztés a BGH által milyen tételszám alatt előírt pénzbüntetést helyettesít.
79. § (1) Ha a fiatalkorú elítélt a pénzbüntetést a felhívásban megjelölt határidőben nem fizette meg, halasztás vagy részletfizetés engedélyezése esetén a befizetésre meghatározott határnapot, illetőleg részlet befizetését elmulasztotta, a BGH a pénzbüntetés, illetőleg a pénzbüntetésből meg nem fizetett összeg behajtása végett – az eddigi befizetés adatainak közlése és az egységes értesítőlap hiteles másolata két példányának egyidejű megküldése mellett – a törvényszéki bírósági végrehajtói irodát keresi meg. Az egységes értesítőlap eredeti példányát a BGH iratainál kell elhelyezni.
(2) Ha a fiatalkorú által meg nem fizetett pénzbüntetés behajtására irányuló eljárás eredménytelen maradt, a BGH az elsőfokú bíróságot megkeresi a pénzbüntetés, illetve a pénzbüntetés meg nem fizetett vagy be nem hajtható részének – ha annak feltételei fennállnak – közérdekű munkára vagy szabadságvesztésre átváltoztatása iránt.
(3) A pénzbüntetésnek a (2) bekezdésben, illetve a 78. § (3) bekezdésében írt megkeresést követő teljes vagy részbeni megfizetéséről a BGH az elsőfokú bíróságot értesíti, feltéve, hogy a közérdekű munkára vagy a szabadságvesztésre átváltoztató végzés kiadmányát a bíróságtól még nem kapta meg. Ellenkező esetben a BGH a 80. § (1) bekezdése szerint jár el. A 78. § (2) bekezdése ebben az esetben is irányadó.
80. § (1) Ha a BGH azt követően értesül a pénzbüntetés teljes vagy részbeni megfizetéséről, hogy a bíróságtól az átváltoztató végzés kiadmányát megkapta, a befizetésről haladéktalanul értesíti a bv. csoportot.
(2) Ha a pénzbüntetés megfizetése vagy részbeni megfizetése az elítéltnek a bv. intézetbe való beutalása, illetve a pénzbüntetés helyébe lépő közérdekű munka vagy szabadságvesztés végrehajtása alatt történt, a pártfogó felügyelő, a bv. csoport, illetve a bv. intézet a nála bemutatott befizetést tanúsító szelvényt az erről kiadott igazolás ellenében átveszi, és – a pártfogó felügyelő, illetve a bv. intézet a bv. csoport útján – haladéktalanul megküldi a BGH-nak. A BGH a befizetés azonosítását követően haladéktalanul értesíti a bv. csoportot vagy a terheltet fogva tartó bv. intézetet a terhelt szabadítása végett, a bv. csoport egyidejű értesítése mellett.
(3) Ha a pénzbüntetés megfizetését tanúsító szelvény bemutatása hétköznap munkaidőben történt, a befizetést tanúsító szelvény igazolás ellenében történő átvételét követően a bv. intézet haladéktalanul rövid úton (szükség szerint faxon) megkeresi a BGH-t, annak tisztázása érdekében, hogy a befizetés valóban az adott pénzbüntetés fejében történt-e. Ha az előírási tételszám és a befizetési szelvény alapján a beazonosítás elvégezhető, és a BGH a befizetést visszaigazolja, a bv. intézet a terheltet haladéktalanul szabadítja. Ha a befizetés azonosítása ily módon nem végezhető el, a bv. intézet a (2) bekezdésben foglaltak szerint jár el.
(4) Ha a pénzbüntetés helyébe lépő közérdekű munka vagy szabadságvesztés végrehajtása alatt – a bv. csoportnak az elvégzett közérdekű munka óráinak vagy a szabadságvesztésben töltött napok számáról küldött tájékoztatása alapján – a pénzbüntetést egészben vagy részben megfizették, ennek figyelembevételével a pénzbüntetésből kifizetettnek tekintendő összeget a BGH visszafizeti.
81. § (1) Ha a 77. § szerinti felhívás az elítélt részére azért nem volt kézbesíthető, mert a megadott címen ismeretlen, vagy ismeretlen helyre távozott, a BGH az elítélt bejelentett lakásának közlése végett az elítélt utolsó ismert lakóhelye szerinti önkormányzat jegyzőjét keresi meg.
(2) Ha az (1) bekezdésben írt eljárás nem vezetett eredményre, a BGH az első fokon eljárt bíróságot keresi meg az ismeretlen helyen tartózkodó terhelt lakóhelyének felkutatása körében lakcímfigyelés, illetőleg körözés elrendelése végett.
Az előírt pénzbüntetés törlése
82. § (1) A BGH a pénzbüntetést – az elévülési időn belül – a megfizetésig, fiatalkorú esetén a törvényszéki bírósági végrehajtói iroda által az eljárás befejezéséről küldött értesítésig, illetve mindaddig nyilvántartja, amíg a bv. csoport nem közli, hogy a pénzbüntetés helyébe lépő közérdekű munkát vagy szabadságvesztést végrehajtották.
(2) Ha a pénzbüntetésből meg nem fizetett összeg nem éri el a napi tételként vagy az átváltoztatási kulcsként meghatározott összeget, a BGH azt törli.
(3) A BGH a pénzbüntetést abban az esetben is törli, ha a bíróság a pénzbüntetés végrehajthatóságát kizáró okot állapított meg (Btk. 66. §), vagy a kegyelem folytán megállapított pénzbüntetés az elévülési időn belül nem hajtható be.
5/2008. Büntető jogegységi határozat
a jogerős ügydöntő határozattal kiszabott pénzbüntetés elévüléséről
A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bíróságának Büntető Jogegységi Tanácsa a legfőbb ügyész indítványára folytatott jogegységi eljárásban Budapesten, 2008. év szeptember hó 22. napján tartott nyilvános ülésen meghozta a következő
A jogerős ügydöntő határozattal kiszabott pénzbüntetés a pénzbüntetésre irányadó általános szabályok szerint évülhet el akkor is, ha azt utóbb fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre változtatják át.
A legfőbb ügyész a Be. 439. §-a (1) bekezdés a) pontjának II. fordulata felhívásával az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében jogegységi eljárás lefolytatását és jogegységi határozat meghozatalát indítványozta, mert eltérő ítélkezési gyakorlatot észlelt abban az elvi jogalkalmazási kérdésben, hogy a szabadságvesztésre átváltoztatott pénzbüntetés végrehajthatóságának az elévülése mikor következik be; a végrehajthatóság elévülése szempontjából a szabadságvesztés vagy a pénzbüntetés szabályai az irányadók.
Az eltérő álláspontok szemléltetésére a következő bírósági határozatokat hozta fel:
1. A Sárvári Városi Bíróság a B.133/1998. számú ügyben jogerősen pénzbüntetésre ítélt II. rendű terhelt e büntetését – a pénzbüntetés meg nem fizetése folytán – 250 napi fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre változtatta át. A II. rendű terhelt 2001. november 27-én megkezdte az átváltoztatott büntetés letöltését, majd 2001. december 27-én vele szemben egy másik ügyben kiszabott jogerős szabadságvesztést vettek foganatba. A II. rendű terhelt 2005. március 29-én kérte, hogy a bíróság állapítsa meg a pénzbüntetés végrehajthatóságának az elévülését. A Sárvári Városi Bíróság a 2005. április 17-én kelt B.133/1998/31. számú végzésével a kérelmet elutasította. A végzést a terhelt fellebbezése folytán eljárt Vas Megyei Bíróság a 2005. május 17. napján kelt Bkf.187/2005/2. számú végzéssel helybenhagyta.
A legfőbb ügyésznek a törvényesség érdekében a végzés ellen benyújtott jogorvoslati indítványára a Legfelsőbb Bíróság a 2006. február 7. napján kelt Bt.III.1210/2005/3. számú ítéletében megállapította, hogy a szabadságvesztésre történt átváltoztatás folytán ki nem töltött pénzbüntetés végrehajthatósága elévült. A pénzbüntetés fogházbüntetésre történő átváltoztatásával ugyanis csak a végrehajtás módja változik meg, a büntetés végrehajtásának elévülésére – a főbüntetés elévülését meghatározó időtartamot tekintve is – a pénzbüntetés elévülésére vonatkozó szabályok az irányadók. Mivel a pénzbüntetés végrehajtásának az elévülési idejeként – a Btk. 67. § (1) bekezdésének e) pontjában – meghatározott három éves időtartama eltelt, a terhelt által ki nem töltött pénzbüntetés végrehajthatósága elévült.
2. Az ittas járművezetés vétsége miatt a Budai Központi Kerületi Bíróság 4.B.XII.1240/2003/13. számú jogerős ítéletével pénzbüntetésre ítélt terhelt e büntetését a kerületi bíróság a 18. sorszámú 2004. június 21. napján kelt végzésével – meg nem fizetés miatt – 350 napi fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre változtatta át. Az átváltoztatott fogházbüntetés foganatba vételére azonban nem került sor, mert a terhelt 2004. február 26. napjától más ügyben jogerősen kiszabott szabadságvesztését töltötte.
A terhelt 2007. augusztus 15. napján előterjesztett, a pénzbüntetés végrehajthatósága elévülésének megállapítására irányuló kérelmét a Budai Központi Kerületi Bíróság a B.XII.1240/2003/21. számú végzésével elutasította. A végzés indokolásában rámutatott arra, hogy a büntetések és intézkedések végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Bv.tvr.) 23. §-a alapján a szabadságvesztés végrehajtása az elévülését félbeszakítja, ha az elítélten más szabadságvesztést hajtanak végre. Miután pedig a terhelt esetében a kiszabott pénzbüntetés szabadságvesztésre átváltoztatása megtörtént, az elévülésre a szabadságvesztés végrehajtásának szabályai vonatkoznak. Ekként pedig a terhelt esetében az átváltoztató végzésben meghatározott tartamú fogházbüntetés elévülése nem következett be. A terhelt fellebbezése folytán eljárt Fővárosi Bíróság a 2008. január 22. napján jogerőre emelkedett Bf.5041/2008/2. számú végzésével az elsőfokú bíróság határozatát helybenhagyta.
Az indítványban a legfőbb ügyész a Legfelsőbb Bíróság – 1. pont alatt ismertetett – Bt.III.1210/2005/3. számú ítéletben kifejtett azzal a jogi állásponttal értett egyet, hogy a pénzbüntetés végrehajthatóságának elévülésére az átváltoztatását követően is a Btk. 67. §-a (1) bekezdésének e) pontja az irányadó.
A Bv.tvr. 23. §-ában írt rendelkezés kifejezetten a jogerős ítéletben kiszabott szabadságvesztés végrehajtása elévülésének félbeszakítására vonatkozik. A pénzbüntetés átváltoztatásával azonban a bíróság ügydöntő határozatában megállapított büntetés neme nem, pusztán annak a végrehajtási módja változik meg. Erre utal az is, hogy a Bv.tvr. 69. §-ának (1) bekezdése szerint a pénzbüntetés akkor is megfizethető, ha azt a bíróság már átváltoztatta szabadságvesztésre.
A jogegységi tanács a legfőbb ügyész álláspontjával egyetértett:
A Btk. 38. §-ának (1) és (2) bekezdése súlyossági sorrendet is alkotva sorolja fel a büntetési nemeket. A pénzbüntetés e felsorolásban az egyik büntetési nem, – összegétől függetlenül a törvényalkotó által a legenyhébbnek nyilvánított – főbüntetés, amit ügydöntő határozatban (fő szabály szerint a Be. 330. §-ának (2) bekezdés a) pontját alkalmazva bűnösséget megállapító ítéletben) szab ki a bíróság. Az ügydöntő határozat ilyenkor – a Btk. 52. §-ának illetőleg 114. § (2) bekezdésének megfelelően meg nem fizetés, vagy fiatalkorú terheltnél behajthatatlanság esetére – rendelkezést tartalmaz a pénzbüntetésnek fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre történő átváltoztatásáról.
Miután a terhelt pénzbüntetésre ítélése esetén a büntetés neme (és mértéke) a jogerős ügydöntő határozatban meghatározott, a kiszabott büntetés nemén az sem változtathat, hogy azt meg nem fizetése (illetőleg fiatalkorú terhelt esetében behajthatatlansága miatt) utóbb fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre kell átváltoztatni. Ilyenkor ugyanis nem maga a kiszabott büntetés (büntetési nem), hanem annak végrehajtási módja változik meg.
A pénzbüntetés helyébe lépő szabadságvesztés tehát nem azonosítható a szabadságvesztésre ítéléssel. A jogerősen kiszabott pénzbüntetés annak átváltoztatása esetén is megőrzi ezt a természetét, jogi sorsát, eltekintve a végrehajtás eltérő módjától. Erre utal egyebek közt az is, hogy az átváltoztatás eredményeként a pénzbüntetés „helyébe lépő” szabadságvesztés végrehajtása nem függeszthető fel, abból az elítélt feltételes szabadságra nem bocsátható, az nem alapozhat meg visszaesői minőséget, más szabadságvesztéssel összbüntetésbe sem foglalható, de a büntetett előélethez fűződő hátrányok alól a mentesítés is a pénzbüntetés jogerős kiszabásával bekövetkezik, s azt az utóbb történő átváltoztatás sem oldja fel.
Annak, hogy a pénzbüntetés fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre történő átváltoztatásával pusztán a jogerősen kiszabott büntetés végrehajtásának módja változik meg, logikus következménye az is, hogy az átváltoztatott pénzbüntetés elévülésére a pénzbüntetés elévülésének a Btk. 67. § (1) bekezdés e) pontjában és Btk. 68. § (1) és (4) bekezdésében meghatározott szabályai az irányadók. Ekként tehát a pénzbüntetés három éves elévülési határideje akkor is az azt kiszabó határozat jogerőre emelkedésével veszi kezdetét, ha utóbb a pénzbüntetés végrehajtásának módja megváltozik, és azt a törvény előírása szerint szabadságvesztésként kell végrehajtani. Az átváltoztatás azonban – mint a büntetés végrehajtása végett tett intézkedés – az elévülést félbeszakítja, amidőn félbeszakító hatású a foganatba vétel érdekében esetleg szükséges elfogatóparancs kibocsátása is.
A Bv.tvr. 23. §-a kizárólag a szabadságvesztés büntetés végrehajtására tartalmaz elévülést félbeszakító rendelkezést. A pénzbüntetés (és a közérdekű munka) végrehajthatóságának az elévülését az sem szakítja félbe, ha az elítélten az elévülési idő alatt egy másik büntetőügyben kiszabott szabadságvesztést hajtanak végre. Miután pedig a szabadságvesztésre átváltoztatott pénzbüntetés lényegileg az átváltoztatás ellenére is pénzbüntetés és nem szabadságvesztés, a Bv.tvr. felhívott rendelkezése erre az esetre nem alkalmazható.
Amennyiben tehát a terhelttel szemben a bíróság pénzbüntetést szabott ki, annak végrehajthatósága – feltéve, hogy az átváltoztatás az ügydöntő határozat jogerőre emelkedését követő három éven belül megtörtént – az átváltoztatástól számított három év elteltével elévül akkor is, ha ez idő alatt az átváltoztatás folytán a pénzbüntetés „helyébe lépő” fogházbüntetés kitöltésére egy másik büntető ügyben kiszabott szabadságvesztés foganatba vétele miatt nem kerülhetett sor. Természetesen az átváltoztatott szabadságvesztés foganatba vételéhez esetleg szükséges elfogatóparancs kibocsátása, illetőleg az átváltoztatott szabadságvesztés végrehajtása alatti szökés – a Btk. 68. §-a (1) illetőleg (4) bekezdése szerint – a pénzbüntetéshez igazodó három éves elévülési időt is félbeszakítja, így az elévülés e határideje ilyenkor ismét elkezdődik.
A fent kifejtettekre figyelemmel a Legfelsőbb Bíróság Büntető Jogegységi Tanácsa a jogalkalmazás egységének biztosítása érdekében [Be. 439. § (1) bek. a) pont II. fordulata] a jogegységi indítványnak helyt adott, és a Be. 443. §-ának (2) bekezdése alapján a rendelkező részben foglaltak szerint határozott. Határozatát a Be. 445. §-ának (2) bekezdése, illetőleg a Bszi. 32. §-ának (4) bekezdése értelmében a Magyar Közlönyben közzéteszi.
Dr. Belegi József s. k.,
Dr. Csele Katalin s. k.,
Dr. Mészár Róza s. k.,

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Címkék: EU, karácsony, adatvédelem
Egy bajor város vezetése szerint az új uniós adatvédelmi rendelet miatt a gyerekek nem írhattak szüleik hozzájáruló nyilatkozata nélkül kívánságlistát a „Télapónak”.
A bajorországi Roth város karácsonyi piacán a gyermekek eddig hagyományosan fel tudták helyezni cetlin karácsonyi kívánságaikat az ottani hatalmas karácsonyfára. Ezt úgy tehették meg, hogy a kívánságokkal együtt a fán hagyták a nevüket és címüket is, s így vagy a város, vagy a piac szponzorai teljesítették a kihelyezett kívánságokat. Ez szükséges volt a kívánságteljesítőknek a gyermekekkel való kapcsolatfelvételhez.
A város azonban idén úgy találta, hogy az új uniós adatvédelmi szabályozás miatt már nem lehetséges az adatvédelmi követelmények betartása egy ilyen akció során, ezért a hagyománynak véget vetnek. Kaptak persze ötleteket az egész országból, például, hogy anonimizált módon csak a gyerek neme, az életkora és az ajándéklista szerepeljen a papírdarabkán.
Nem tartja kizártnak a Közép-európai Egyetem (CEU) rektorhelyettese, hogy a jövőben kártérítési pert indítanak a magyar kormány ellen „budapesti működésük ellehetetlenítése” miatt szólt a sajtóhír, amely kapcsán utóbb ugyan visszakozott az érintett. Az elvi lehetőség kilátásba helyezése nyomán ugyanakkor célszerű végiggondolni a jogi helyzetet és a CEU esélyeit.
Címkék: bevándorlás, Migráció, EP, migránsvízum, vízum, illeglális
A kiskorú migránsok és a gyermek-menyasszonyok drámája – mit tesz Brüsszel az érdekükben?
Ha egy 14 éves, házas lány Európába vándorol, őt gyermeknek vagy házastársnak kell-e tekinteni? A kérdés szemlátomást zavarba hozta a nyugat-európai kormányokat – teljes politikai fordulatot kényszerítve ki például Dániában és egy kétségbeesett vitát Németországban.
Ahogy arra az immár hírhedtté vált Sargentini jelenés is utalt 2017. július 5. és 7. között az Európa Tanács Lanzarote-i Bizottságának (az Európa Tanács gyermekek szexuális kizsákmányolással és szexuális visszaéléssel szembeni védelméről szóló egyezménye részes feleinek bizottsága) delegációja Magyarországon járt, melyet követően ajánlásokat fogalmaztak meg a két tranzitzónában történő látogatást követően a kiskorúak védelmében. Ebben fontosnak tartották, hogy a hatóságok „valamennyi 18 év alatti életkorú személyt gyermekként kezeljenek, az életkoron alapuló megkülönböztetéstől mentesen, hogy biztosítsák a magyar joghatóság alá tartozó valamennyi gyermek szexuális kizsákmányolással és visszaélésekkel szembeni védelmét, valamint hogy ezeket a személyeket módszeresen rendes gyermekvédelmi intézményekben helyezzék el annak elkerülése érdekében, hogy a tranzitzónákban felnőttek vagy serdülők esetleg szexuális kizsákmányolást vagy szexuális visszaélést követhessenek el velük szemben.”
Címkék: Migráció, migráns, NGO, szervezet
A családvédelem és a gyermekvállalás ösztönzésének jogi, alkotmányos háttere, az erről folyó társadalmi diskurzus, illetve önmagában a kérdés fontosságának felismerése régiós összevetésben is megfigyelhető.
Kiindulópontként emlékezzünk meg arról, hogy alig pár éve Horvátországban az igenek kétharmados győzelmével népszavazást tartottak arról, hogy a házasság férfi és nő életközösségeként kerüljön be a horvát alkotmányba, gondoljunk a család és házasság fogalmáról nemrégiben Romániában lezajlott heves közéleti vitára és referendumra, gondoljunk csak a lengyel alkotmányra vagy a tavaly hivatalba lépett, jobboldali osztrák kormány családpolitikai intézkedéseire. Gondoljunk továbbá arra, hogy Közép-Európa számára ez a migrációs vitákban is felmerülő és ahhoz szorosan kötődő, meghatározó identitáspolitikai kérdés is. Érdemes megjegyezni, hogy – miként arra Schanda Balázs alkotmánybíró is rámutatott – az Alaptörvény szabályozási hiányt is pótol, hiszen több nemzetközi emberi jogi dokumentum, pl. a Polgári és Politikai Jogok Nemzetközi Egységokmánya is emberi jogként ismeri el a házasságot férfi és nő között.
Autómentes hétvége családi programokkal a forgalomtól lezárt Andrássy úton 2018. szeptember 15-én. (Fotó: MTI/Koszticsák Szilárd)
Migráció és szexuális bűncselekmények: Nyugat-Európában is elismerik a bevándorlás drámai hatásait
Címkék: Európa, Migráció, bűncselekmény, bűn
Miközben ugrásszerűen nőtt az elmúlt években a migránsok által elkövetett bestiális nemi bűnelkövetések száma, a bevándorlás súlyos következményeiről nem illik beszélni a fejlett Nyugaton. A büntetőjogi szigorítások azonban egyértelműen mutatják, hogy az integrációs törekvések csődöt mondtak.
Máig emlékezetes, ugyanakkor szomorú események borzolták lassan három éve Németország közvéleményét; 2015 szilveszterén zömében muszlim migránsok tömegesen erőszakoltak meg nőket, lányokat több német nagyvárosban, így összesen legkevesebb 1216 áldozata volt a cselekményeknek, s az áldozatok közel fele szexuális bűncselekményeket, így nemi erőszakot volt kénytelen elszenvedni.
Nők tiltakoznak a kölni főpályaudvar környékén szilveszter éjszaka nők ellen elkövetett támadások miatt a kölni dómnál (Fotó: MTI/EPA/Oliver Berg)
Gondolatok a kommunista bűnök elmaradt igazságtételéről és a Nagy Imre-per semmisségi eljárásáról
Magyarország Alaptörvénye Nemzeti Hitvallásában rögzíti, hogy hazánk 1944. március tizenkilencedikén elveszített állami önrendelkezésének visszaálltát 1990. május másodikától, az első szabadon választott népképviselet megalakulásától számítjuk.
Az Alaptörvény U) cikke kimondja, hogy az 1990-ben lezajlott első szabad választások révén a nemzet akaratából létrehozott, a jog uralmán alapuló állami berendezkedés és a megelőző kommunista diktatúra összeegyeztethetetlenek. A Magyar Szocialista Munkáspárt és jogelődei, valamint a kommunista ideológia jegyében kiszolgálásukra létrehozott egyéb politikai szervezetek bűnöző szervezetek voltak, amelyek vezetői el nem évülő felelősséggel tartoznak az elnyomó rendszer fenntartásáért, irányításáért, az elkövetett jogsértésekért és a nemzet elárulásáért. Ezen cikk (4) bekedzése alapján a kommunista diktatúra hatalombirtokosai a diktatúra működésével összefüggő szerepükre és cselekményeikre vonatkozó tényállításokat - a szándékosan tett, lényegét tekintve valótlan állítások kivételével - tűrni kötelesek, az e szerepükkel és cselekményeikkel összefüggő személyes adataik nyilvánosságra hozhatók.
Alkotmányos jelleggel nem tekinthető elévültnek azoknak a törvényben meghatározott, a pártállam nevében, érdekében vagy egyetértésével a kommunista diktatúrában Magyarország ellen vagy személyek ellen elkövetett súlyos bűncselekményeknek a büntethetősége, amelyeket az elkövetéskor hatályos büntetőtörvény figyelmen kívül hagyásával politikai okból nem üldöztek.
Igazolás a Kúriától: Nagy Imréék pere jogsértő volt, és elítélésük semmisnek minősül
A forradalom mártír miniszterelnökének és társainak koncepciós pere kapcsán fontos lépésként értékelhető az a folyamat, amelynek keretében a Kúria büntetőtanácsa korábban a legfőbb ügyész kezdeményezésére igazolást adott ki arról, hogy Nagy Imréék 1958-as elítélése a törvény szerint semmisnek minősül. Ezt a 2000-ben elfogadott úgynevezett „negyedik semmisségi törvény” (2000. évi. CXXX. törvény az 1956. évi forradalom és szabadságharc utáni leszámolással összefüggő elítélések semmisségének megállapításáról) alapján tehette meg, amely olyan büntetések eltörlését írta elő, amelyeket az 1956-os forradalom és az akkori harci cselekmények kapcsán róttak ki, rögtönbíráskodás vagy gyorsított eljárás keretében, illetve a népbírósági tanácsok döntéseivel.
Nagy Imre, a forradalom miniszterelnöke 1958. június 15-én, a halálos ítélet kihirdetését követően az utolsó szó jogán beszél a bíróság előtt. (Fotó: MTI/Reprodukció)
A halálbüntetést és szabadságvesztést tartalmazó hajdani ítéletet úgynevezett ellenforradalmi bűncselekmények miatt 1958. június 15-én hirdette ki a népbírósági tanács. A rendszerváltozáskor, 1989-ben a Legfelsőbb Bíróság felmentő döntést hozott ugyan, ám egy 2000-ben elfogadott törvény alapján a legfőbb ügyész most semmisségi indítványt nyújtott be. Az eljárások semmisségét maga a törvény állapította meg, a Kúria igazolást adhatott ki arról, hogy nemcsak a büntetés, de a felelősségre vonás egész folyamata jogsértő volt.
A törvénnyel megállapított semmisségről a Kúria adhatott ki igazolást a védők és hozzátartozók, vagy a legfőbb ügyész kérelmére, mégpedig egy 2016-os jogszabály-módosítás nyomán. A vádhatóság vezetőjének indítványára megindult eljárás hozzájárulhatott a megtorlásban meghurcolt és ártatlanul kivégzett emberek jó hírnevének helyreállításához, valamint a hozzátartozók kegyeleti jogának hangsúlyosabb védelméhez.
Nagy Imre (1896–1958), kommunista politikus, korábban földművelésügyi, majd belügyminiszter, élelmezési miniszter, begyűjtési miniszter, miniszterelnök-helyettes, rövid ideig az Országgyűlés elnöke. 1953-tól 1955-ig miniszterelnök, majd 1956. október 24-étől november 12-éig ismét miniszterelnök a szovjet csapatok forradalmat vérbefojtó bevonulásáig (1956. november 4.) 1956-os miniszterelnöksége alatt megszűnt az egypártrendszer Magyarországon, visszaállt az 1945-ös szabad választások alapján alakított demokratikus koalíciós rendszer, ami 1947-ben megszűnt. Rövid miniszterelnökségéhez az is fűződik, hogy a kormány hazánkat semlegesnek nyilvánította (1956. november 2-án). A Kádár-kormány bíróság elé állította. Halálra ítélték és 1958. június 16-án kivégezték.
1989. június 16-án Nagy Imrét és társait ünnepélyes keretek között újratemették Budapesten, több százezer fő részvételével.
A Legfelsőbb Bíróság Elnökségi Tanácsa a legfőbb ügyész törvényességi óvásának alapján 1989. július 6-án hivatalosan is hatályon kívül helyezte Nagy Imre és társainak ítéletét, s bűncselekmény hiányában felmentette őket. Ezen tárgyalás folyamán érkezett meg a hír a korábbi halálos ítéletet jóváhagyó Kádár János haláláról.
A Történelmi Igazságtétel Bizottság (TIB) már 1988 júniusában kérte Nagy Imrének és társainak rehabilitálását, majd 1989 januárjában Pozsgay Imre államminiszter – a Kádár-rendszer politikusai közül elsőként – az 1956-os történelmi eseményeket újraértelmezve kedvezően értékelte Nagy Imre tevékenységét. A Németh Miklós miniszterelnök által vezetett Minisztertanács 1989. április 20-i ülésén felkérte a belügyminisztert, hogy az eljárás és az ítélet törvényességének vizsgálata céljából adja át a Nagy Imre és társai elleni büntetőeljárás iratait a legfőbb ügyésznek. Néhány nap múlva az iratokat tartalmazó 88 dossziét a legfőbb ügyész rendelkezésére bocsátották. Ezt követően öt ügyész kezdett hozzá a több ezer oldalnyi dokumentum, köztük a Legfelsőbb Bíróság Népbírósági Tanácsa 1958. június 15-i, 52 oldalas ítéletének jogi szempontú elemzéséhez. A rendelkezésre álló iratanyag felülvizsgálata 1989. június 9-re befejeződött, és ennek alapján a legfőbb ügyész Nagy Imre, dr. Donáth Ferenc, Gimes Miklós, Tildy Zoltán, Maléter Pál, Kopácsi Sándor, dr. Szilágyi József, dr. Jánosi Ferenc és Vásárhelyi Miklós javára törvényességi óvást emelt a Legfelsőbb Bíróság Elnökségi Tanácsa előtt. A 70 oldalnyi óvásban – amely tartalmazza a megtámadott ítéletet is – a törvénysértő ítéleti rendelkezések hatályon kívül helyezését és az ártatlanul elítéltek felmentését indítványozta a legfőbb ügyész. (Losonczy Géza ügyében a bíróság nem hozott ítéletet, mert õ 1957. december 21-én, még a nyomozás befejezése előtt meghalt. A Legfőbb Ügyészség külön határozatban a büntetőeljárást vele szemben is alaptalannak és törvénysértőnek nyilvánította.)
A Legfelsőbb Bíróság Elnökségi Tanácsának 1989. július 6-i ülésén hozta meg felmentő ítéletét, a Kúria pedig 2016. október 13. napján mondta ki végzésében, hogy az 1956-os forradalom és szabadságharc után államellenes bűncselekmények vádjával kivégzett Nagy Imre és mártírtársai ügyében az akkori ítéletek semmisnek tekintendőek.
Magyarország nemzeti kormánya korábban több lépést tett a demokratikus államberendezkedés felszámolásában szerepet játszó bűnök feltárására, a bűnösök felkutatására, tevékenységük tisztázására, illetve korábban szerzett előjogaik megvonása érdekében. Függő kérdés azonban, hogy a Sólyom László vezette Alkotmánybíróság által elkaszált lusztrációs törvény hiánya után képes-e bármilyen jogalkotói vagy jogalkalmazói aktus megfelelő elégtételt nyújtani a kommunista diktatúra még élő és elhunyt áldozatai számára? A választ a kedves olvasóra bízom.
A válasz látszólag egyszerű: a közösségi oldalak folyamatos letiltásai által a közérdekű információhoz való alapjoga sérül a felhasználóknak.
A közösségi oldalon rendszeresen médiatartalmakat osztanak meg a felhasználók, ezért nem lehet önkényesen megfosztani a közérdekű tartalmaktól az olvasókat. Ez különösen sérelmes akkor, ha egy ideológiai elv – a szélsőségesnek mondható liberális emberi jogi szemlélet – mentén történik mindez.
A Facebookhoz hasonló, határokon átívelő tartalomszolgáltató tevékenységet is kifejtő közösségi oldalak rendkívül sajátos, egyedi algoritmus alapján szelektálnak a megjelenő tartalmak között. Az álhírek elleni küzdelem jegyében nemcsak bejegyzések, de komplett profilok törlése is rendszeresen előfordul.
Olyan szabályrendszerek, mint például a "közösségi alapelvek" felülírhatnak nemzeti vagy nemzetközi normákat, miközben persze az önkényes szelekció visszaélésekre is lehetőséget ad. Az európai sztenderdek alapján a vélemény és szólásszabadság korlátját első sorban a becsületsértő, önkényes mocskolódás, illetve az emberi méltóság megsértése jelenti.
Az elmúlt időszakban Magyarországon több konzervatív, jobboldali véleményformálónak folyamatosan szembe kell nézni a közösségi cenzúra eszközrendszerével, ami különösen hazánkban mostanság azért aggályos, mert így valóban képes egy közösségi médiaóriás szuverén államok választási kampányaiba beavatkozni.
2018. januári sajtóértesülések arról számoltak be, hogy a Nemzetközi Tényellenőrző Hálózat (International Fact-Checking Network – IFCN) álhíreket fog majd kiszűrni (illetve pontosabban: cenzúrázni) a Facebookon. Az IFCN-t a Poynter Institute for Media Studies nevű intézet működteti, és a Poynter „tényellenőrző hálózatának” legnagyobb pénzügyi támogatói között például a Nyílt Társadalom Alapítványokat is megtaláljuk – ez derül ki az intézet hivatalos honlapjáról is.
A Correctiv nevű német médiavállalatot pedig 132 ezer eurónyi pénzösszeggel támogatták 2017-ben a Nyílt Társadalom Alapítványok, idén pedig bizonyítottan újabb százezer eurót utaltak át nekik Sorosék. Az elmúlt két és fél évben közel 300 ezer eurót kapott a német cég, hogy konzervatív tartalmakat – például a migrációs folyamat árnyoldalait bemutató felvételeket, videókat – tüntessenek el a közösségi oldalakról.
Az eddig megismert tények alapján jól látszik, hogy Mark Zuckerberg kétmilliárd aktív felhasználót felvonultató Facebookja és Soros György kiterjedt hálózata, az amerikai milliárdos alapítványaival összefonódó cégek – gazdasági szerződéses gyakorlat szintjén – szoros együttműködést folytatnak a közösségi platform politikai „tisztántartásában”, vagyis csapatot alkotnak bizonyos nem tetsző tartalmak eltüntetése és fontos politikai események befolyásolása érdekében.
A kanadai és amerikai választásoktól kezdve, Európán át egészen Venezueláig, meg voltak annak a nyomai, hogy az internetet és a közösségi hálót választások befolyásolására használja Soros György birodalma, és ehhez sok esetben Zuckerberg is segítséget nyújt, most már bizonyítottan intézményesült formában is.
Megjegyzendő, hogy Soros, aki korábban élesen bírálta a közösségi médiát, mondván az mennyire képes befolyásolni az embereket és veszélyes, legutóbb befektetett a Facebook-ba és a Google-ba. A közel 170 ezer A kategóriás FB részvény akár Zuckerberg elnöki ambíciói miatt is figyelemre méltó lehet.
Erre idén is volt példa, ahogy azt Magyarország esete tavasszal megmutatta. Az Avaaz.org nevű online kampányközösség ugyanis most nyíltan beszállt a magyarországi választási kampányba, és egyértelműen az itthoni választás befolyásolására készült (az oldal Soros-hátterű, az Avaaz.org-ot társalapítóként megalapító csoport, a Res Publica nevű „globális civil” tanácsadó csoport például 2008-ban 250 ezer dollárt kapott Soros Nyílt Társadalom Intézetétől.)
Az Avaaz magyarországi internetes kampányát a politikailag hasonlóan egyoldalú közösségi oldal, a Facebook is segítette: március végén és április elején ugyanis a Facebook Messengert elárasztották azok az Avaaz-hirdetések, amelyek Orbán Viktor elleni összefogásra, és szavazásra szólítanak fel.
Az ilyen eszközökkel elérhető tömeg pedig egyre nagyobb lett az elmúlt években: jelenleg Magyarországon 5,8 millió ember – a népesség mintegy hatvan százaléka – használja a világ legnagyobb közösségi oldalát. A fentiekhez képest korábban a Bloomberg számolt be arról, hogy a Facebook törölte egy német felhasználó, „Gabor B” migrációval kapcsolatos hozzászólását, amelyben az érintett a németeket „egyre hülyébbek” titulálta.
Ugyanakkor Németországban egy gyűlölködő, bevándorlással vagy migránsokkal kapcsolatos posztért az „elkövető” több év börtönt is kaphat. Ilyenkor persze a szólás,- és véleményszabadság európai nagymesterei mélyen hallgatnak…
Ezek után ugyanakkor némileg meglepő a berlini regionális bíróság egyik legutóbbi vonatkozó döntése, amely kimondta, hogy a Facebook több gyakorlata is sérti a német fogyasztóvédelmi szabályokat. A személyes adatok kezelése és felhasználása megfelelő tájékoztatás nélkül történik és a törvényi garanciák is hiányoznak. Nem valósul meg a privátszféra védelme sem a bíróság szerint.
Susanna Boko Haram nemzetgazdaság rendőrség menekült Országos Bírósági Hivatal abortusz Ausztrália Genf ellenzék eskütétel ENSZ alapjogi ügynökség migrációs válság Egyesült Királyság Ifj. Lomnici Zoltán áprilisi törvények terrorizmus unio NGO vízum nyugdíj Unió népszavazás eskü Egyesült Európa képviselői mandátum bevándorlás iszlám gyilkosság átjelentkezési botrány burkolt pártfinanszírozás privátszféra bevándorló társadalombiztosítás hangfelvétel választás videóhamisítás nemzeti ünnep Országgyűlés Nigéria Donald Trump Alaptörvény mesterséges intelligencia képviselői immunitás Czeglédy iszlamizmus véleménynyilványilvánítás magyarság Der Spiegel magyar liberalizáció veszélyek élelmiszerbiztonság család környezet előnyök Magyarország Európai Bizottság sajtó terror migráns otthon EP kábítószer adatvédelem kitoloncolás muszlim NAIH joggyakorlás barátság sorkatonaság márciusi ifjak Angela Merkel karácsony Iszlám Állam klíma deep state sorkötelezettség John F. Kennedy törvénymódosítás Brüsszel mentelmi jog Kossuth Lajos szólásszabadság Skandinávia online nemi erőszak Julianna migránsvízum LIBE véleménynyilvánítás Verhofstadt provokáció illegális bevándorlás bevándorlók embercsempészet alapvető jog Czeglédy-ügy bűn doktrína lengyel EU Frans Timmermans igazságszolgáltatás nemzeti szuverenitás CDU Wiesbaden kulcskérdés bűnözés Migráció bíróság bíráskodás Németország baloldal aláírásgyűjtés háttérhatalom egészségügyi ellátás jogállam agrártárca menedékkérő Európa Willkommenskultur közvélemény Viersen bűncselekmény illegális bevándorló civil szervezet liberalizmus Stop Soros nemzet Tommy Robinson Alkotmánybíróság börtön közszereplő illeglális drog Debrecen közbiztonság demonstráció

matches: Kúria bíróság Bíróság Kúria Kúria bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság


text:
.Eichmann Jeruzsálemben. - PDF Ingyenes letöltés
.Eichmann Jeruzsálemben.
Download ".Eichmann Jeruzsálemben."
1 .HANNAH ARENDT..Eichmann Jeruzsálemben. Utóirat Fordította: Puszta Dóra Ez a könyv egy tárgyalás ismertetése, és els dleges forrása a tárgyaláson gyorsírással készült feljegyzések átírása, melyet szétosztottak a sajtó képvisel i között. A vád ismertetése és a véd beszéd kivételével a tárgyalás jegyz könyvét nem hozták nyilvánosságra, és nem igazán hozzáférhet. A tárgyalás nyelve a héber volt; a sajtónak átadott anyagokon feltüntették, hogy az a szinkrontolmácsolás szerkesztetlen és javítatlan átírása, mely nem tekinthet sem stilisztikailag tökéletesnek, sem nyelvileg hibátlannak. Én végig az angol változatot használtam, kivéve azokat az alkalmakat, amikor az eljárás németül folyt; ahol a német átírás az eredeti megfogalmazást tartalmazta, a saját fordításomat használtam. A vád ismertetése és a végs ítélet kivételével, melyek fordítása nem a tárgyalóteremben, a szinkrontolmácsolástól függetlenül készült, a jelen jegyzetek egyike sem tekinthet teljességgel megbízhatónak. Az egyetlen hiteles változat a hivatalos héber jegyz könyv, amelyet én nem használtam. Mindazonáltal az egész felhasznált anyagot hivatalosan bocsátották a tudósítók rendelkezésére, és tudomásom szerint ez idáig senki nem fedezett fel lényeges eltérést a hivatalos héber jegyz könyv és a fordítás között. A német szinkrontolmácsolás nagyon gyenge volt, de az angol és a francia fordítás feltehet leg megbízható. A források megbízhatóságát illet en nem merülnek föl hasonló kételyek az alábbi bírósági anyagokkal kapcsolatban, melyeket egy kivételével a jeruzsálemi hatóságok szintén átadtak a sajtó képvisel inek: 1. Eichmann rend rségi kihallgatásának német fordítása, melyet magnószalagra rögzítettek, aztán legépelték, és a gépiratot átadták Eichmann-nak, aki saját kezével javította. A tárgyalásról készült átirattal együtt ez a legfontosabb dokumentum. 2. A vád által benyújtott dokumentumok, és a vád által hozzáférhet vé tett jogi anyag. 3. A tizenhat, esküvel meger sített tanúvallomás, melyeket eredetileg a védelem kért, egy részüket azonban a kés bbiekben a vád használta. A tanúk a következ k voltak: Erich von dem Bach-Zelewski, Richard Baer, Kurt Becher, Horst Grell, Dr. Wilhelm Höttl, Walter Huppenkothen, Hans Jüttner, Herbert Kappler, Hermann Krumey, Franz Novak, Alfred Josef Slawik, Dr. Max Merten, Alfred Six professzor, Dr. Eberhard von Thadden, Dr. Edmund Veesenmayer, Otto Winkelmann. 4. Végül birtokomban volt még egy hetven oldalas gépirat, melyet maga Eichmann írt. A vád nyújtotta be bizonyítékként, és a bíróság elfogadta, de nem bocsátotta a sajtó rendelkezésére. Fejszövegének fordítása: Tárgy: Megjegyzéseim a»zsidó kérdéshez és a Német Birodalom Nemzeti Szocialista Kormányának intézkedéseihez ezen ügy megoldását illet en 1933 és 1945 között.«ez a kézirat Eichmann Argentínában, a Sassen-interjú el tt írott jegyzeteit tartalmazza. Hannah Arendt: Eichmann in Jerusalem. A Report on the Banality of Evil. Postscript. Penguin Books, London, 1965., o. 21
2 Hannah Arendt A Bibliográfia csak azokat az anyagokat sorolja föl, amelyeket ténylegesen használtam; nem tartalmazza azt a rengeteg könyvet, heti- és napilapokban megjelent cikket, amelyet az Eichmann elrablása és kivégzése között eltelt két év folyamán olvastam és gy jtöttem. Sajnálom, hogy nem teljes a bibliográfia, a német, svájci, francia, angol és amerikai tudósítók beszámolói ugyanis gyakran jóval színvonalasabbak voltak, mint a téma igényesebbnek feltüntetett feldolgozásai könyvekben és folyóiratokban, de aránytalanul nagy feladat lett volna pótolni ezt a hiányt. Ezért beértem azzal, hogy a mostani, átdolgozott kiadás Bibliográfiáját b vítettem néhány olyan könyvvel és cikkel, amely könyvem megjelenése után látott napvilágot, és újdonsággal szolgált a korábban már ismertekhez képest. Ezek közé tartozik az a két beszámoló a perr l, melynek szerz i az enyémhez megdöbbent en hasonló következtetésekre jutottak, valamint egy tanulmánykötet a Harmadik Birodalom prominens alakjairól. Az említett munkák Robert Pendorf Mörder und Ermorderate. Eichmann und die Judenpolitik des Dritten Reiches cím m ve, mely szintén kitér a Zsidó Tanácsok szerepére a végs megoldásban; a Strafsache 40/61 cím munka (amelynek német fordítását használtam) Harry Mulisch holland újságírótól, aki jóformán az egyetlen olyan szerz a témában, aki írása középpontjába a vádlott személyét helyezi, és akinek Eichmann-értékelése több alapvet ponton megegyezik az enyémmel; végül a kiváló, nemrégiben megjelent portrékötet a náci vezet kr l T. C. Fest, a téma egyik legalaposabb és legszínvonalasabb ismer je, Das Gesicht des Dritten Reiches cím könyve. Egy beszámoló szerz jének hasonló nehézségekkel kell megküzdenie, mint a történelmi monográfiák íróinak. A munka jellege mindkét esetben azt követeli, hogy határozott különbséget tegyenek az els dleges és másodlagos források használatában. Az els dleges források csak a konkrét téma feldolgozásában használhatók jelen esetben ez maga a per, míg a másodlagos forrásokra támaszkodhatunk minden, a történelmi hátteret alkotó részletben. Ez utóbbiak közé tartoznak azok az említett dokumentumok, amelyeket nem nyújtottak be bizonyítékként az eljárás folyamán (ez esetben els dleges forrásként szolgáltak), illetve amelyek mértékadó, a kérdéses id szakkal foglalkozó könyvekb l származnak. Amint a szövegb l kiderül, Gerald Reitlinger The Final Solution cím munkáját használtam, és még inkább támaszkodtam Raul Hilberg The Destruction of the European Jews cím m vére, amely a per után jelent meg, és a Harmadik Birodalom zsidópolitikájának legteljesebb és legalaposabban dokumentált feldolgozása. Könyvem még meg sem jelent, és máris viták és szervezett kampány tárgyává vált. Mondanom sem kell, hogy az arculatformálás és a véleménymanipuláció összes ismert eszközével folytatott kampány jóval több figyelmet kapott a vitánál; az utóbbit jóformán elnyelte, elfojtotta az el bbi mesterséges lármája. Ez kiváltképp akkor vált világossá, amikor a kett különös keveréke szinte azonos frazeológiával mintha csak a könyv (és még gyakrabban szerz je) ellen született írások egy sokszorosító gépb l (Mary McCarthy) kerültek volna el átjutott Amerikából Angliába majd Európába, ahol a könyv még nem is volt hozzáférhet. Ez csak úgy volt lehetséges, hogy a lárma egy nem létez könyvr l kialakított kép körül zajlott, és olyan kérdéseket érintett, amelyeket nemcsak hogy nem vetettem fel, de még csak eszembe sem jutottak soha. A vita ha nevezhet vitának semmi esetre sem volt érdektelen. A véleménymanipuláció, amennyiben jól körülírható érdekek táplálják, korlátozott célt szolgál; hatása azonban, ha történetesen valódi érdekl désre számot tartó ügyet érint, irányíthatatlanná válik, és könnyen eredményezhet el re nem látott vagy kívánt következményeket. Kiderült, hogy a Hitler-korszak, a maga gigantikus, példátlan b neivel, feldolgozatlan múltként áll nemcsak a német nép vagy a zsidók, hanem az egész világ el tt, mely egyfel l nem felejtette el ezt az óriási katasztrófát Európa szívében, másfel l képtelen volt napirendre térni fölötte. S t amit talán még kevésbé sejthettünk hirtelen a közérdekl dés középpontjába kerültek olyan általános, rendkívül bonyolult, összetett morális kérdések, amelyekr l nem gondoltam volna, hogy a ma emberét foglalkoztatják és nyomasztják. A vita úgy kezd dött, hogy az izraeli ügyész kérdése nyomán a zsidók vajon megvédhették-e vagy meg kellett volna-e védeniük magukat? ráirányították a figyelmet a zsidó nép magatartására a végs megoldás éveiben. Én ezt a kérdést ostobának és durvának tartottam, mivel végzetes tudatlanságról tanúskodik a korszak körülményeit illet en. Ezt a kérdést feszegették aztán a végtelenségig, és a legmeglep bb következtetésekre jutottak. Újra és újra el hozakodtak a gettó mentalitás jól ismert törté- 22
3 Eichmann Jeruzsálemben neti-szociológiai fogalmával (amely Izraelben bevonult a történelemkönyvekbe, az Egyesült Államokban pedig els sorban Bruno Bettelheim pszichológus karolta fel, a hivatalos amerikai judaizmus dühös tiltakozása ellenére) annak a magatartásnak az értelmezéseként, mely a legkevésbé sem korlátozódik a zsidó népre, ezért nem is magyarázható sajátságosan zsidó összetev kkel. Az elgondolások addig-addig sokasodtak, míg valakinek, aki nyilván túl unalmasnak találta az egész vitát, az a ragyogó ötlete támadt, hogy bedobja a freudi elméleteket, melyek szellemében az egész zsidó népnek egyfajta halálvágy tulajdonítható tudatalatti, természetesen. Erre a meglep következtetésre találtak jutni egyes kritikusok könyvem bizonyos érdekcsoportok által fabrikált képmása alapján, mely könyvben én állítólag azt állítottam, hogy a zsidók maguk ölték meg magukat. És hogy miért mondtam volna egy ilyen irtóztatóan képtelen hazugságot? Öngy löletb l, természetesen. Mivel a tárgyalás folyamán felmerült a zsidó vezetés szerepe, és err l magam is megfogalmaztam észrevételeimet, elkerülhetetlen volt, hogy err l is vita bontakozzék ki. Ez szerintem egy komoly kérdés, de a vita kevéssé járult hozzá tisztázásához. Amint az kiderült egy közelmúltbéli Izraelben zajlott perb l melyben egy bizonyos Hirsch Birnblatot, egy lengyel város zsidó rend rségének egykori f nökét, jelenleg az Izraeli Opera karnagyát el ször öt év börtönbüntetésre ítélt a járásbíróság, majd felmentett a Legfels Bíróság Jeruzsálemben, egyhangú véleményével közvetve és általában a Zsidó Tanácsokat is felmentve a zsidó vezetés keser en megosztott ez ügyben. A vitában ugyanakkor a leglármásabb résztvev k azok voltak, akik vagy azonosították a zsidó népet vezet ikkel szembeszök ellentétben azzal az egyértelm különbségtétellel, mely csaknem minden túlél beszámolójában szerepel, és Theresienstadt egyik táborlakójának szavaival foglalható össze: A zsidó nép egésze csodálatosan viselkedett. Csak a vezet k vallottak kudarcot, vagy igazolták a zsidó funkcionáriusokat, felsorolva összes dicséretes szolgálatukat, melyet elláttak a háború és mindenekel tt a végs megoldás id szaka el tt, mintha nem volna különbség aközött, hogy valaki zsidóknak segít kivándorolni, vagy náciknak segít zsidók deportálásában. Míg a fenti kérdések valóban kapcsolódtak valamelyest könyvemhez, bár ezeket is aránytalanul feldagasztották, más kérdéseknek az égvilágon semmi közük nem volt hozzá. Heves vita bontakozott ki például a Hitler-rendszert végigkísér német ellenállási mozgalommal kapcsolatban, amit én természetesen még csak nem is érintettem, mivel Eichmann lelkiismeretének és a körülötte kialakult helyzetnek a kérdése csak a háború és a végs megoldás id szakához kapcsolódik. Akadtak azonban egészen fantasztikus tételek is. Sokan feszegették például azt a kérdést, hogy az üldöztetés áldozata vajon lehet-e mindig csúfabb gyilkosánál; vagy hogy mindazok, akik nincsenek jelen, jogosultak-e ítélkezni a múlt felett; vagy hogy a per f szerepl je vajon vádlott-e vagy áldozat. Ez utóbbi kérdésben egyesek egészen odáig merészkedtek, hogy nemcsak azt állították, tévedtem, amikor az érdekelt, milyen ember volt Eichmann, hanem azt is, hogy egyáltalán nem lett volna szabad megengedni neki, hogy beszéljen vagyis, feltehet leg, hogy a pert mindennem védelem nélkül kellett volna lefolytatni. Amint az gyakran megfigyelhet olyan vitákban, amelyek heves érzelemnyilvánítások közepette zajlanak, a teljességgel tényszer kérdések okán izgatott és ezért a tényeket eltorzítani igyekv csoportok nagyon is konkrét érdekei gyorsan és kibogozhatatlanul összegabalyodnak azoknak az értelmiségieknek a szabadon áradó inspirációival, akiket, éppen ellenkez leg, a legkevésbé sem érdekelnek a tények; azokat csupán ugródeszkaként használják ideáikhoz. Ám még ezekben az álcsatákban is gyakran felsejlett némi komolyság, bizonyos mérték hiteles figyelem, még olyan emberek megnyilvánulásaiban is, akik azzal dicsekedtek, hogy nem olvasták könyvemet, és megfogadták, hogy soha nem is fogják. E szerteágazó vitákhoz képest maga a könyv egy sajnálatosan sz k témával foglalkozott. Egy perr l készült beszámoló csak azokat a kérdéseket taglalhatja, melyek felmerültek a per folyamán, vagy amelyeknek az igazság érdekében fel kellett volna merülniük. Ha a helyszínül szolgáló ország általános helyzete fontos a per kimenetele szempontjából, akkor azt is tekintetbe kell venni. Ez a könyv tehát nem foglalkozik a zsidó népet valaha is ért legnagyobb csapás történetével, és nem is a totalitarizmus elemzése, nem a német nép története a Harmadik Birodalom idején, végül és legkevésbé sem elméleti értekezés a gonosz természetér l. Minden per középpontjában a vádlott személye áll, az egyéni élettörténettel rendelkez hús-vér ember, a maga mindig egyedülálló tulajdonságaival, sajátságaival, magatartásmintáival és körülményeivel. Mindaz, ami túlmegy ezen, mint például a zsidó nép története a diaszpórában, vagy az antiszemitizmusé, a német és 23
4 Hannah Arendt más népek viselkedése, a korszak ideológiái és a Harmadik Birodalom kormányzati apparátusa, csak annyiban kapcsolódnak a perhez, hogy ezek alkotják a hátteret és a körülményeket, amelyek közepette a vádlott cselekedett. Mindannak, amivel a vádlott nem került kapcsolatba, vagy ami nem gyakorolt hatást rá, nincs helye a per menetében, következésképp az arról szóló beszámolóban sem. Érvelhetnek persze azzal, hogy mindazok az általános kérdések, amelyek akaratlanul is felmerülnek, miközben ezekr l a dolgokról beszélünk miért éppen a németek? miért éppen a zsidók? mi a parancsuralmi rend természete? jóval fontosabbak annál a kérdésnél, hogy miféle b ncselekményért perelnek be egy embert, vagy a vádlott személyénél, akivel szemben igazságot kell szolgáltatni; fontosabb annál a kérdésnél is, hogy a jelenlegi igazságszolgáltatási rendszer mennyire képes kezelni a b ntett és a b nelkövet e sajátos válfaját, amellyel újra és újra meg kellett birkóznia a második világháború óta. Lehet hangoztatni, hogy a dolog már rég nem egy bizonyos, a vádlottak padján ül emberr l szól, hanem sokkal inkább a német népr l általában, vagy az antiszemitizmus összes formájáról, vagy a modern történelem egészér l, vagy az ember és az eredend b n természetér l úgy, hogy végül az egész emberiség ott ül a vádlott mellett a vádlottak padján. Ezt gyakran fel is hozzák, és különösen azok, akik nem nyugszanak, amíg fel nem fedeznek egy Eichmannt mindannyiunkban. Ha a vádlottat jelképnek tekintjük, a pert pedig ürügynek arra, hogy el hozakodjunk olyan ügyekkel, amelyek látszólag érdekesebbek egy ember b nösségénél vagy ártatlanságánál, akkor a következetesség azt követeli, hogy elfogadjuk Eichmann és ügyvédje állítását: hogy azért vonják t felel sségre, mert kellett egy b nbak, nemcsak a Német Szövetségi Köztársaságnak, hanem az események egészének és annak, ami lehet vé tette ket magyarán az antiszemitizmusnak és a totalitárius kormányzásnak, valamint az emberi nemnek és az eredend b nnek. Aligha kell mondanom, hogy soha nem mentem volna el Jeruzsálembe, ha osztanám ezeket a nézeteket. Én azon a véleményen voltam és vagyok, hogy ennek a pernek az igazság és csakis az igazság érdekében kellett megtörténnie. Azt is gondolom, hogy a bíráknak igazuk volt, amikor ítéletükben hangsúlyozták, hogy Izrael államot a zsidók államaként alapították és ismerték el, és ezért bíráskodási joga van a zsidó nép ellen elkövetett b ntettek ügyében; és ha a jogi körökben tapasztalható zavarodottságra gondolok a büntetés értelmét és hasznát illet en, örvendtem, amikor a bíró Grotiust idézte, aki ugyancsak egy korábbi szerz t idézve kijelentette, a büntetésre azért van szükség, hogy védelmezzük a becsületét és autoritását annak, aki sérelmet szenvedett, azért, hogy a büntetés elmaradása ne vezethessen a sértett lealacsonyításához. Kétségtelen, a vádlott és tetteinek jellege, valamint maga a per általános természet problémákat is felvetnek, amelyek messze túlmutatnak a Jeruzsálemben tárgyalt dolgokon. Könyvem Epilógusában, amely már nem egyszer beszámoló, megkíséreltem elmélyedni e problémák némelyikében. Nem lep dtem volna meg, ha kifogásolják megközelítési módomat, és kifejezetten üdvözöltem volna a tények általános jelent ségének a megvitatását, ami annál érdemlegesebb lett volna, minél közvetlenebbül foglalkozik a konkrét eseményekkel. Azt is könnyen elképzelhet nek tartom, hogy hiteles vita alakulhatott volna ki a könyv alcímével kapcsolatban; mert amikor a gonosz banalitásáról beszélek, azt szigorúan a tények szintjén teszem, utalva egy olyan jelenségre, amellyel a tárgyaláson szembesült az ember. Eichmann nem volt Jágó és nem volt Macbeth, és semmi nem állt volna távolabb gondolkodásától, mint hogy III. Richárdhoz hasonlóan elhatározza, hogy gazember lesz. Leszámítva kivételes szorgalmát személyes el menetelét illet en, egyáltalán nem voltak indítékai. És ez a szorgalom önmagában semmiképpen nem b nös; nyilván soha nem ölte volna meg a feljebbvalóját csak azért, hogy átvehesse a posztját. Csupán, kissé keresetlenül fogalmazva, föl sem fogta, mit csinál. Éppen a fantázia e hiánya tette t képessé arra, hogy hónapokon keresztül üljön egy német zsidóval szemben, aki a rend rségi kihallgatást vezette, kiöntve a szívét neki, újra és újra elmagyarázva, hogy történhetett, hogy csak az alezredesi rangig vitte az SS-ben, és hogy nem az hibája volt, hogy nem léptették el. Elvileg nagyon is jól tudta, mi történik, és a bíróság el tt tett végs megnyilatkozásában a (náci) kormány által el írt értékek átértékelésér l beszélt. Eichmann nem volt buta. Mer gondolattalansága ami semmiképpen nem azonos a butasággal tette t alkalmassá arra, hogy a korszak legnagyobb b nöz je legyen. És ha ez banális, s t akár mulatságos is, ha a világ minden igyekezete sem elegend, hogy kimutassunk valamiféle ördögi vagy démoni alaposságot Eichmannban, ez még mindig távol áll attól, hogy hétköznapinak nevezzük. Biztos, hogy nem lehet olyan nagyon mindennapos, hogy egy ember, aki a halállal néz far- 24
5 Eichmann Jeruzsálemben kasszemet, s t, a bitófa árnyékában áll, ne legyen képes egyébre gondolni, mint amit temetéseken hallott egész életében, és hogy ezek a magasztos szavak teljesen elhomályosítsák saját halála realitását. Hogy az ilyen valóságtól való elszakadtság és gondolattalanság több pusztítást szabadíthat ránk, mint az összes gonosz ösztön együttvéve, amely, talán, mind ott rejlik az emberben tulajdonképpen ez volt az a tanulság, amellyel a jeruzsálemi eljárás szolgált. De tanulság volt csak, semmi esetre sem a jelenség magyarázata, vagy egy elmélet róla. Els látásra bonyolultabb, valójában azonban jóval egyszer bb a gondolattalanság és a gonosz különös összefüggésének vizsgálatánál az a kérdés, hogy tulajdonképpen miféle b ntettr l van is itt szó. Egy biztos: hogy ilyen b ntettre korábban nem volt példa. Az eleddig ismeretlen b ntettre bevezetett népirtás fogalma ugyanis, bár egy bizonyos pontig alkalmazható, mégsem teljesen megfelel, azon egyszer oknál fogva, hogy egész népcsoportok kiirtására nem ez az els példa. Az antikvitásban napirendszer en irtották a népeket, a gyarmatosítás és az imperializmus évszázadai is számtalan példával szolgálnak az efféle többé-kevésbé sikeres kísérletekre. Az adminisztratív mészárlás talán jobban megközelíti a lényeget. A fogalom a brit imperializmussal kapcsolatban merült fel; az angolok határozottan elutasították hatalmuk fenntartásának ezt az eszközét Indiában. A kifejezés egyik erénye, hogy eloszlatja azt az el ítéletet, amely szerint efféle gyalázatos tettek csak egy idegen nép vagy egy másik faj ellen követhet k el. Ismeretes, hogy Hitler azzal kezdte a tömeges mészárlást, hogy kegyelmi halált biztosított a gyógyíthatatlan betegségben szenved knek, és úgy akarta befejezni irtási programját, hogy végez a genetikailag hibás (szív- és tüd beteg) németekkel. Ett l teljesen függetlenül egyértelm, hogy a gyilkolás e válfaja bármely csoport ellen irányulhat, vagyis a kiválasztás elve csakis a körülmények összetev it l függ. Könnyen elképzelhet, hogy a nem túl távoli jöv automatizált gazdaságában az ember esetleg arra csábulhat, hogy kiirtsa mindazokat, akiknek intelligenciahányadosa nem ér el egy bizonyos szintet. Jeruzsálemben ezt a dolgot nem megfelel en tárgyalták, mert valóban nagyon nehéz megragadni jogilag. A védelem egyre azt hangoztatta, hogy Eichmann csak egy apró fogaskerék volt a végs megoldás gépezetében, a vád képvisel i viszont meg voltak gy z dve róla, hogy Eichmannban magára a motorra találtak rá. Én a magam részér l nem tulajdonítottam különösebb jelent séget egyik teóriának sem, amint a jeruzsálemi bíróság sem, mivel az egész fogaskerék-elmélet a törvény szempontjából értelmezhetetlen, és ezért egyáltalán nem számít, mekkora nagyságrendet tulajdonítunk az Eichmann nev fogaskeréknek. Ítéletében a bíróság természetesen elismerte, hogy egy ilyen b ncselekményt csak egy hatalmas bürokrácia követhetett el, a kormányzat er forrásaira támaszkodva. Ám amennyiben ez ett l még b ncselekmény marad és természetesen ez volt a per el feltevése, a gépezet összes fogaskereke, legyen bár a legjelentéktelenebb, a bíróság el tt haladéktalanul visszaalakul elkövet vé, azaz emberi lénnyé. Ha a vádlott arra hivatkozva menteget zik, hogy nem emberként, hanem puszta funkcionáriusként cselekedett, akinek feladatait bárki más elláthatta volna, az olyan, mintha egy b nöz a b nözési statisztikákra hivatkozna melyekb l kiderül, hogy naponta ennyi és ennyi b ncselekményt követnek el ilyen és ilyen helyszíneken, kijelentené, hogy csak azt tette, ami statisztikailag várható volt, mer véletlen, hogy éppen követte el, és nem valaki más, hiszen végül is valakinek meg kellett tennie. A politológia és a társadalomtudomány szempontjából fontos persze, hogy a totalitárius kormányzás és talán minden bürokrácia természete szerint funkcionáriusokat és puszta fogaskerekeket csinál az emberb l az adminisztratív gépezetben, megfosztva t ezzel emberi sajátosságaitól. Hosszan és eredményesen taglalhatjuk továbbá a Senki Uralmát, valójában ugyanis ez a bürokráciának nevezett politikai képz dmény. Csakhogy azt is be kell látni, hogy az igazságszolgáltatás ezeket az összetev ket kizárólag olyan mértékben veheti figyelembe, amennyire ezek a b ncselekmény körülményeit alkotják pontosan úgy, ahogy egy lopás esetében a tolvaj sanyarú anyagi körülményei figyelembe vehet k anélkül, hogy ez mentségül szolgálhatna a lopásra, ne adj isten fátylat borítana rá. Tudom, a modern pszichológia és szociológia, a modern bürokráciáról nem is beszélve, nagyon is hozzászoktatott minket ahhoz, hogy az elkövet felel sségét az ilyen vagy olyan determinizmus fogalmaival magyarázgassuk. Hogy az emberi cselekedeteknek az ilyen látszólag mélyebb magyarázatai vajon helyesek vagy tévesek-e, az vitatható. Ami azonban vitathatatlan, az az, hogy ezek alapján lehetetlen volna bármiféle jogi eljárás, és hogy az igazságszolgáltatás, ilyen elméletek keretein belül, roppant korszer tlen, hogy azt ne mondjam: elavult intézmény. Amikor Hitler kijelentette, eljön 25
6 Hannah Arendt majd a nap Németországban, amikor szégyennek fogják tekinteni, ha valaki jogász, maximális következetességgel beszélt a tökéletes bürokráciáról táplált álmáról. Ismereteim szerint az egész kérdéscsoport kezelésére a jogtudománynak mindössze két, egyaránt alkalmatlan kategória áll rendelkezésére. E két fogalom az állami tett és a fels bb parancsra végrehajtott cselekedet. Legalábbis ez az a két kategória, amelyek keretein belül a hasonló ügyeket tárgyalják az efféle perekben, rendszerint a vádlott kérelmére. Az állami tett elmélete azon az tételen alapul, hogy az egyik szuverén állam nem ítélkezhet a másik fölött, par in parem non habet jurisdictionem. Ennek a tételnek Nürnbergben tulajdonképpen búcsút mondtak; kezdett l fogva esélytelen volt, mivel ha elfogadják, még Hitlert sem, aki az egyetlen volt, akit valóban felel sség terhelt a teljes értelemben, vonhatták volna felel sségre ez pedig súlyosan sértette volna a legelemibb igazságérzetet. Mindazonáltal a tételt, amely esélytelen gyakorlati szinten, nem feltétlenül törölték elméleti szinten. A szokásos kibúvók hogy Németországot a Harmadik Birodalom idején egy b nbanda uralta, amellyel kapcsolatban nem igazán jöhet szóba a szuverenitás és a paritás kevéssé bizonyultak hasznosnak. Egyfel l ugyanis mindenki tudja, hogy a párhuzam egy b nbandával csak olyan minimális mértékben helytálló, hogy tulajdonképpen egyáltalán nem alkalmazható, másfel l ezek a b ntettek tagadhatatlanul egy legális renden belül történtek. Ami azt illeti, éppen ez volt legjelent sebb vonásuk. Talán valemelyest közelebb férk zhetünk a dologhoz, ha elismerjük, hogy az állami cselekedet elgondolás hátterében a raison d état elmélete áll. Eszerint az ország életéért, így az országban hatályos törvényekért felel s állam cselekedeteire nem ugyanazok a szabályok vonatkoznak, mint ugyanezen ország állampolgáraira. Amint a törvényes rend, mely bár arra hivatott, hogy megakadályozza az er szakot és mindenki harcát mindenki ellen, id r l id re rászorul az er szak eszközeire saját fennmaradása érdekében, úgy egy kormány is kerülhet kényszerhelyzetbe, amikor saját fennmaradása és a törvényesség meg rzése érdekében olyan tetteket követ el, amelyek általában b ncselekménynek min sülnek. A háborúkat gyakran igazolják ezen az alapon, de állami b ntettre nem csak a nemzetközi kapcsolatok terén ismerünk példát, és a civilizált népek története is b velkedik benne (gondoljunk csak a Napóleon parancsára kivégezett Enghien hercegre, vagy Matteotti szocialista vezet meggyilkolására, amelyért feltehet leg maga Mussolini volt a felel s). A raison d état helyesen vagy tévesen, mikor hogy a szükségszer ségre hivatkozik, és az állam nevében elkövetett b ntett (amely maximálisan kimeríti a b ncselekmény fogalmát az adott ország jogi rendje szerint) rendkívüli intézkedésnek min sül, a Realpolitik szorításának tett engedménynek annak érdekében, hogy meg rizzék a hatalmat, és ezzel biztosítsák a fennálló jogi rendszer egészének folytonosságát. Egy normális politikai és jogi rendszerben az ilyen b ntettek csak a szabály alóli kivételként fordulhatnak el, és jogilag nem büntethet k (a német jogelmélet kifejezése szerint gerichtsfrei), mert maga az állam léte forog kockán, és semmiféle küls politikai entitásnak nincs joga megtagadni egy államtól létezését, vagy el írni fenntartásának módját. Ugyanakkor amint azt a Harmadik Birodalom zsidópolitikájának történetéb l megtanulhattuk egy kriminális elveken alapuló államban a helyzet fordított. Akkor egy nem-kriminális tett (mint amilyen például Himmler parancsa 1944 kés nyarán a zsidók deportálásának szüneteltetésére) a valóság (ez esetben a küszöbön álló vereség) kikényszerítette szükségszer ségnek tett engedmény lesz. Itt felmerül a kérdés: miféle szuverenitásról beszélhetünk egy ilyen entitás esetében? Vajon nem sérti a nemzetközi jog biztosította paritást (par in paren non habet jurisdictionem)? A par in parem nem több-e a szuverenitás tartozékánál? Vagy magában foglal egyfajta lényegi egyenl séget vagy hasonlóságot is? Alkalmazhatjuk-e ugyanazt az elvet egy olyan kormányzati berendezkedésre, amelyben a b ntett és az er szak kivétel és határeset, és egy olyan politikai rendszerre, amelyben a b ncselekmény törvényes és maga a szabály? Hogy a jogtudomány tételei mennyire alkalmatlanok a szóban forgó perekben tárgyalt b ntények kezelésére, talán még jobban kit nik a fels bb parancsra végrehajtott cselekedetek elméletében. A jeruzsálemi bíróság sorra hárította azokat az érveket, amelyeket a védelem vonultatott fel hosszas idézetekkel tarkítva civilizált országok, els sorban Németország büntet és katonai törvénykönyveib l; Hitler idején ugyanis a vonatkozó cikkelyek kivétel nélkül hatályban voltak. Mindegyikük megegyezik egy pontban: egyértelm en törvénybe ütköz parancsoknak nem szabad engedelmeskedni. A bíróság utalt is egy esetre, amely évekkel korábban történt Izraelben: katonákat perbe fogtak, mert lemészárol- 26
7 Eichmann Jeruzsálemben ták egy határ menti arab falu polgári lakosait nem sokkal a Sínai-félsziget megtámadása el tt. A falubélieket a házukon kívül találta egy katonai rjárat, amelyr l, mint kiderült, nem volt tudomásuk. Közelebbr l vizsgálva az összehasonlítás sajnos két szempontból is hibás. El ször is ismét figyelembe kell vennünk, hogy a kivétel és szabály kapcsolata, amely els dleges jelent ség ahhoz, hogy felismerjük, törvénybe ütköz -e a parancs, melynek az alárendelt engedelmeskedett, a visszájára fordult Eichmann tetteinek esetében. Így, ennek az érvelésnek az alapján az ember valóban védhetné, hogy Eichmannak nem sikerült teljesíteni Himmler bizonyos parancsait, vagy hogy tétovázva teljesítette ket: ezek egyértelm kivételek voltak az uralkodó szabály alól. Az ítélet ezt különösen terhel nek találta a vádlottra nézve, ami kétségtelenül nagyon is érthet volt, de nem igazán következetes. Ez azonnal kiderül az izraeli katonai törvényszék vonatkozó döntéseib l, amelyet alátámasztásként idéztek a bírák. Így szóltak: az a parancs, amelynek nem kell engedelmeskedni, egyértelm en törvénybe ütköz kell legyen; törvénybe ütköz voltának fekete zászlóként kell lobognia fölötte, intésként, melyen ez áll:»tilos«. Másként fogalmazva, a parancsnak, hogy a katona felismerhesse egyértelm en törvénybe ütköz voltát, szokatlanságával sértenie kell a katona által megszokott jogi rendszer kánonjait. Az izraeli jogtudomány ezen ügyekben teljesen megegyezik más országok jogtudományával. Kétségtelen, hogy e cikkelyek megalkotásakor a törvényhozók olyan esetekre gondoltak, melyekben, mondjuk egy tiszt, aki hirtelen megháborodik, parancsot ad alárendeltjeinek, hogy öljenek meg egy másik tisztet. Egy ilyen eset bármely normális tárgyalásán nyomban világossá válna, hogy a katonát nem arra kérik, konzultáljon lelkiismeretével, vagy a törvényesség érzésével, mely ott nyugszik mélyen minden ember lelkiismeretében, azokéban is, akik nem járatosak a törvénykönyvekben, feltéve, hogy a szem nem vak, a szív nem k kemény és romlott. A katonától sokkal inkább azt várnák el, hogy képes legyen különbséget tenni a szabály és a szabály alóli szembet n kivétel között. A német katonai kódex legalábbis világosan kijelenti, hogy a lelkiismeret nem elegend. A 48. bekezdésben ez áll: Valemely tett vagy mulasztás büntethet sége nem zárható ki azon az alapon, hogy az egyén a lelkiismerete parancsa vagy vallása el írásai alapján mérlegelte tettét. Az izraeli bíróság gondolatmenetében az a felt n, hogy az emberben mélyen gyökerez igazságérzet eszméjét kizárólag a törvény ismeretének alternatívájaként mutatja be. Elfogadhatósága azon a feltételezésen nyugszik, hogy a törvény csupán azt fejezi ki, amit az ember lelkiismerete egyébként is diktál. Ha ezt az egész érvelést az Eichmann-ügyre kívánjuk alkalmazni, kénytelenek vagyunk arra a következtetésre jutni, hogy Eichmann teljességgel annak a döntési mechanizmusnak a keretein belül cselekedett, amit megköveteltek t le: a szabálynak megfelel en cselekedett, megvizsgálta a kapott parancsot egyértelm törvényessége, azaz szabályszer sége szempontjából; nem kellett a lelkiismeretére hagyatkoznia, mivel nem azok közé tartozott, akik el tt ismeretlenek voltak országa törvényei. Épp ellenkez leg. A második szempont, amely tekintetében az összehasonlításon alapuló érvelés hibásnak bizonyult, a bíróságoknak arra a gyakorlatára vonatkozik, mely szerint elfogadják a fels bb parancs mentségét fontos enyhít körülményként, és ezt a gyakorlatot említette is a döntés. A döntés az el bbiekben említett esetet idézte Kfar Kassem arab lakosainak lemészárlását annak bizonyítékaként, hogy az izraeli igazságszolgáltatás nem mentesíti a vádlottat a felel sségt l a fels bb parancs érve alapján. Igaz ugyan, hogy az izraeli katonákat gyilkossággal vádolták, a fels bb parancs mégis olyan súllyal esett latba az enyhít körülmények között, hogy a katonákat viszonylag rövid börtönbüntetésre ítélték. Az is igaz, hogy ez esetben egy elszigetelt, egyszeri b ncselekményr l volt szó, eltér en Eichmann éveken át tartó tevékenységét l, amikor is b ntett b ntettet követett. Tagadhatatlan ugyanakkor, hogy Eichmann mindig fels bb parancsra cselekedett, és ha az izraeli törvény szokásos rendelkezéseit alkalmazták volna az esetében, valóban nehéz lett volna kiszabni rá a legsúlyosabb büntetést. Az a helyzet, hogy az izraeli törvény, elméletben és gyakorlatban, más országok igazságszolgáltatásához hasonlóan, nem tehet egyebet, mint elismeri, hogy a fels bb parancs ténye, még akkor is, ha törvénybe ütköz volta egyértelm, komolyan megzavarhatja az ember lelkiismeretének normális m ködését. Ez csak egy példa a sok közül annak szemléltetésére, hogy a fennálló jogi rendszer és a jelenlegi igazságszolgáltatási elméletek mennyire alkalmatlanok az államapparátus szervezte adminisztratív mészárlás kezelésére. Ha jobban megnézzük, hamar felfedezhetjük, hogy a bírák mindezekben a perekben 27
8 Hannah Arendt tényleg kizárólag az iszonyatos tettek alapján hozták meg döntésüket. Másként fogalmazva, úgyszólván szabadon ítéltek, és nem igazán támaszkodtak a mintákra és a jogi precedensekre, amelyekkel többé-kevésbé meggy z en igyekeztek igazolni döntéseiket. Ez már Nürnbergben is evidens volt, ahol a bírák egyfel l kijelentették, hogy a béke elleni b ncselekmény minden b ncselekmények legsúlyosabbika, mivel magába foglalja az összes többi b ntettet, ugyanakkor a halálbüntetést ténylegesen csak azokra a vádlottakra rótták ki, akik részt vettek az adminisztratív mészárlás elnevezés új b ncselekmény elkövetésében amely feltehet leg kevésbé súlyos b ncselekmény, mint a béke elleni összeesküvés. Igazán csábító volna nyomon követni ezeket és az ehhez hasonló következetlenségeket egy olyan területen, amely oly megszállottan következetes, mint a jogtudomány. Ezt persze nem tehetem itt meg. Van azonban még egy alapvet probléma, amely kimondatlanul jelen volt az összes hasonló háború utáni perben, és amely itt feltétlenül említést érdemel, mert minden id k egyik központi morális kérdését, jelesül az emberi ítélkezés jellegét és szerepét érinti. Ezekben a perekben, ahol a vádlottak legális b ncselekményeket követtek el, azt követeltük, hogy az ember legyen képes megkülönböztetni a jót a rossztól még akkor is, amikor egyetlen útmutatójuk saját ítél képességük, amely, ráadásul, történetesen teljesen ellentmond annak, amelyet kénytelenek az összes többi ember egyhangú véleményének tekinteni. És ez a kérdés annál is inkább komoly, mivel tudjuk, hogy azon kevesek, akik eléggé szemtelenek voltak ahhoz, hogy csak saját ítél képességükben bízzanak, korántsem voltak azonosak azokkal, akik továbbra is tartották magukat a régi értékekhez, vagy akiket valamely vallásos meggy z dés vezérelt. Mivel a tisztes társadalom egésze így vagy úgy megadta magát Hitlernek, azok a morális maximák, amelyek meghatározzák a társas viselkedést és a vallási parancsok Ne ölj!, amelyek vezérlik a lelkiismeretet, gyakorlatilag szertefoszlottak. Azon kevesek, akik továbbra is képesek voltak megkülönböztetni a jót a rossztól, valóban kizárólag saját ítél képességükre hagyatkozva cselekedtek, és ezt szabadon tették; nem voltak betartandó szabályok, melyek alapján az adott esetek, amelyekkel szembesültek, rendszerbe foglalhatók lettek volna. Minden egyes alkalommal az eset felbukkanásakor kellett dönteniük, mert nem léteztek szabályok a precedens nélkülire. Hogy mennyire háborgatja napjaink emberét az ítél képesség kérdése (vagy, ahogyan gyakran megfogalmazzák, azok az embertársaik, akik mernek ítélkezni ), az kiderült a könyvem körül kialakult vitában, valamint abban a sok tekintetben hasonló vitában, amelyet Hochhut A helytartó cím m ve váltott ki. Ami napvilágra került, az nem nihilizmus, nem is cinizmus, amint az várható lehetett volna, hanem egy egészen rendkívüli zavarodottság a moralitás elemi kérdéseit illet en mintha ilyen ügyekben az ösztön tényleg az utolsó dolog volna, amit magától értet d nek vehetünk napjainkban. Különösen tanulságos az a sok furcsa hang, melyet a vitákban megpendítettek. Egyes amerikai írástudók például megfogalmazták azt a naiv meggy z désüket, hogy a csábítás és a kényszer valójában egy és ugyanaz; senkit l sem kérhet, hogy ellenálljon a csábításnak. (Ha valaki pisztolyt szegez a mellednek, és megparancsolja neked, hogy l dd le a legjobb barátodat, akkor egyszer en le kell l nöd. Vagy, amint kifejtették egy néhány évvel korábbi televíziós vetélked -botránnyal kapcsolatban, amelyben egy egyetemi tanár beugratta a közönséget, ha egyszer ilyen rengeteg pénz forog kockán, ugyan ki tudna ellenállni?) Az az érv, hogy nem tudunk ítélni, ha nem vagyunk jelen és nem veszünk magunk is részt, úgy t nik, mindenkit mindenütt meggy z, bár nyilvánvalónak t nik, hogy ha ez igaz volna, akkor nem létezhetne sem az igazságszolgáltatás, sem a történetírás. E zavarodottsággal szemben, annak, aki igenis mer dönteni, sid k óta azt hányják a szemére, hogy önelégült; ez azonban még nem teszi semmivel érvényesebbé ezt a vélekedést. Minden német zsidó egyhangúan elítélte a zsidók másodosztályú állampolgárnak min sítését 1933-ban, melynek hulláma átcsapott a német nép fölött, és egyik napról a másikra kitaszítottá tette a zsidókat. Vajon elképzelhet -e, hogy egyikük sem tette fel magának a kérdést, hogy a saját csoportjából hányan tették volna pontosan ugyanezt, ha megtehették volna? Ám akkori elítél vélekedésük valamivel is helytelenebbnek min sül ma? Az a gondolat, hogy te magad is rosszat tettél volna hasonló körülmények között, táplálhatja ugyan a megbocsátás szellemét, de azok, akik ma a keresztény irgalmasságot emlegetik, mintha furcsán zavarodottak volnának ebben a kérdésben is. Például ezt olvashatjuk a protestáns egyház, az Evangelische Kirche in Deutschland háború utáni nyilatkozatában: Meger sítjük, hogy az Irgalmas Isten el tt osztozunk a zsidók ellen népünk által elkövetett gyaláza- 28
9 Eichmann Jeruzsálemben tos tettek b nében mulasztásunk és hallgatásunk okán. 1 Nekem úgy t nik, hogy egy keresztény akkor b nös az Irgalmas Isten el tt, ha a gonoszért gonoszszal fizet, ennek megfelel en az egyházak akkor vétettek volna az irgalmasság ellen, ha a zsidók millióit büntetésb l ölték volna meg valami gonoszságért, amelyet elkövettek. De ha az egyházak osztoztak az egyszer és tiszta gyalázat vétkében, amint maguk kinyilvánítják, akkor az ügy még mindig úgy tekintend, mint amely az Igazságos Isten hatáskörébe tartozik. Ez a nyelvbotlás, úgyszólván, nem véletlen. Az igazság, de nem az irgalom, a ítélkezés kérdése, és sehol semmiben nem egyezik meg annyira a közvélemény, mint éppen abban, hogy senkinek sincs joga ítélkezni valaki más fölött. Amit a közvélekedés megenged, hogy megítéljünk, s t akár el is ítéljünk, az a tendenciák vagy egész embercsoportok minél nagyobb, annál jobb, röviden, valami olyasmi, ami annyira általános, hogy a distinkció már lehetetlen, neveket nem lehet már megnevezni. Mondanom sem kell, ez a tabu kétszeresen is érvényes, amikor híres emberek vagy magas rangú férfiak tettei vagy szavai volnának megkérd jelezhet k. Manapság folyton olyan fellengz s kijelentéseket hallani, hogy sekélyes dolog ragaszkodni a részletekhez és egyéneket emlegetni, ugyanakkor a kifinomultság jele volna általánosságban beszélni, hogy például minden macska szürke, és mindannyian egyformán b nösök vagyunk. Így a vádat, melyet Hochhuth egyetlen pápa egy bizonyos ember, könnyen azonosítható, neve van ellen emelt, azonnal az egész kereszténység megvádolásával hárították. A kétezer éves kereszténység elleni vád nem bizonyítható, és ha az volna, rettenetes volna. Mintha senki sem bánná ezt egészen addig, amíg nem kerül szóba konkrétan valaki, amíg eléggé biztonságos egy lépéssel tovább menni és kijelenteni: Kétségtelen, a súlyos vádak nem alaptalanok, de a vádlott az emberiség egésze. (Így Robert Weltsch a korábban idézett Summa Iniuriában, kiemelés t lem.) Egy másik ilyen menekülés az ellen rizhet tények és a személyes felel sség területér l az a számtalan, megfoghatatlan, absztrakt, hipotetikus feltételezéseken alapuló elmélet a Zeitgeist-t l egészen az Oedipus-komplexusig, amely oly általános, hogy minden eseményt és minden tettet megmagyaráz és igazol: a ténylegesen történtek egyetlen alternatívája sem merül fel, és egyetlen ember sem cselekedhetett volna másképpen, mint ahogyan ténylegesen cselekedett. Az összes részlet elhomályosításának módszerével mindent megmagyarázó elmeszülemények között olyan képzeteket találunk, mint az európai zsidók gettó mentalitása ; vagy a német nép kollektív b ne, mely történelmük ad hoc értelmezéséb l eredeztethet ; vagy a zsidó nép egyfajta kollektív ártatlanságának legalább ilyen abszurd hangoztatása. Mindezen klisék közös vonása, hogy fölöslegessé teszik az ítélkezést, valamint az, hogy megfogalmazásuk mentes minden kockázattól. És bármennyire érthet is a katasztrófa közvetlen érintettjeinek a németeknek és a zsidóknak vonakodása, hogy túlságosan alaposan megvizsgálják azoknak a csoportoknak vagy személyeknek a magatartását, akik látszólag sértetlenek maradtak vagy annak kellett volna maradniuk a totális morális összeomlás közepette azaz a keresztény egyházak, a zsidó vezetés, az július 20-i Hitler-ellenes összeesküvés résztvev inek magatartását, ez az érthet idegenkedés nem elégséges magyarázat arra a vonakodásra, mely mindenütt tapasztalható az egyéni morális felel sség megállapítását illet en. Ma sokan egyetértenek abban, hogy nem létezik kollektív b n vagy, teszem azt, kollektív ártatlanság, és hogy ha volna ilyen, akkor az egyes ember soha nem lehetne sem b nös, sem ártatlan. Ezzel természetesen nem a politikai felel sség létezését tagadjuk, amely viszont csaknem független az adott csoport egyes tagjának cselekedeit l, és ezért nem ítélhet meg a moralitás fogalmai szerint, és büntet bíróság sem ítélkezhet fel le. Politikai felel sséget vállal minden kormány el dje helyes vagy helytelen tetteiért, és minden nép a múlt helyes vagy helytelen tetteiért. Amikor Napóleon a forradalom után hatalomra kerülve kijelentette: vállalom a felel sséget mindenért, amit Franciaország valaha tett Szent Lajostól a Közjóléti Bizottságig, ezzel csak kissé nyomatékosan fogalmazta meg a politikai élet mint olyan egyik alapvet tényét. Ez nagyjából annyit tesz, hogy minden nemzedéket, azáltal, hogy egy történelmi folytonosságba születik bele, terhelik az apák b nei, amint meg is van áldva az el dök tetteivel. De ez a fajta felel sség nem az, amir l itt beszélünk; nem egyéni, és csak jelképes értelemben mondhatja bárki, hogy b nösnek érzi magát azért, amit nem, hanem az apja vagy a népe tett. (Morális értelemben aligha nevezhet kevésbé rossznak, ha valaki b nösnek érzi magát anélkül, hogy valamit valóban elkövetett volna, mint az, ha teljesen b ntelennek érzi magát akkor, amikor ténylegesen b nös valamiben.) Könnyen elképzelhet, hogy egy nemzetközi bíróság egyszer majd megfoszt bizonyos népeket a politikai 29
10 Hannah Arendt felel sségt l; az viszont elképzelhetetlen, hogy ez a bíróság büntet bíróság volna, amely egyének b nösségér l vagy ártatlanságáról hoz ítéletet. Az egyén b nössége vagy ártatlansága, igazságszolgáltatása mind a vádlottnak, mind az áldozatnak kizárólag ez forog kockán a büntet bíróságon. Az Eichmann-per sem volt kivétel ez alól, még akkor sem, ha ez esetben a bíróság olyan b ntettel szembesült, amellyel nem találkozott a törvénykönyvekben, és olyan b nöz vel, akihez fogható, legalábbis a nürnbergi perek el tt, nem állt még bíróság el tt. Beszámolóm egyedül azzal foglalkozik, hogy a jeruzsálemi bíróságnak mennyire sikerült megfelelni az igazság követelményeinek. Jegyzet 1. Idézet Aurel v. Jüchen lelkipásztortól Hochhuth darabjáról szóló kritikák antológiájában Summa Iniuria, Rowohl Verlag, 195. o. Friedrich Overbeck: Olindo és Sophronia máglyahalála,

matches: bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Ma: 2018.02.15. Vissza a főoldalra
Szexuális erőszak, kifosztás, súlyos testi sértés kísérlete: 10 év szabadságvesztésre ítélték a debreceni ösztönlényt
HP 2017.10.25. 8:56:00
Tíz évre súlyosította a bíróság annak a férfinak a büntetését, aki tavaly októberben szexuális célzattal támadt rá egy fiatal nőre, Debrecenben, a Bem téren. A súlyosabb ítélet kiszabásánál a bíróság figyelembe vette, hogy az elkövető halálos fenyegetéseket is alkalmazott a sértettel szemben, a megbánásnak pedig a másodfokú tárgyalásán a szikráját sem mutatta.
A Debreceni Járásbíróság erőszakkal, élet vagy testi épség elleni közvetlen fenyegetéssel elkövetett szexuális erőszak és kifosztás bűntettében, valamint súlyos testi sértés kísérlete miatt mondta ki bűnösnek a debreceni Bem téren, tavaly októberben elkövetett szexuális erőszak vádlottját.
A másodfokú bíróság nyilvános ülésen kihirdetett ítéletében 10 évre súlyosította az elsőfokú bíróság által a vádlottra ez év júniusában halmazati büntetésül kiszabott 9 év fegyházbüntetést. Egyebekben helybenhagyta a Debreceni Járásbíróság ítéletét, amelyben a vádlottat 10 évre a közügyek gyakorlásától is eltiltotta. A férfinak csaknem 1 millió 800 ezer forint bűnügyi költséget is meg kell fizetnie, és feltételes szabadságra sem lesz bocsátható.
A másodfokú bíróság felülbírálati eljárása során úgy ítélte meg, hogy az elsőfokú bíróság mindenben betartotta a perrendi szabályokat, alapos bizonyítást folytatott le, túlnyomórészt megalapozott tényállást állapított meg, a törvényesen beszerzett bizonyítékok birtokában helyesen minősítette a vádlott cselekményeit.
Az ítéleti tényállás szerint a vádlott 2016. október 8-án, Debrecen belvárosában szórakozott, alkoholt fogyasztott és ittas állapotba került. A sértett szintén a belvárosban időzött, az éjszaka folyamán a barátjánál volt, akitől hajnali 4 óra körül távozott, és a Nyíl utcán a villamos felé tartott. A Méliusz Könyvtárnál járt, amikor támadója a háta mögé lépett, a Bem téri parkos részhez tuszkolta és közölte vele, hogy meg fogja erőszakolni.
A parkban a sértett segítségért kiabált, megkarmolta és próbálta megütni támadóját, erre az legalább négyszer ököllel fejen és tarkón ütötte a lányt. A bántalmazás során a férfi azt is közölte áldozatával, hogy nem fogja túlélni az aznapot. Ezután alulról levetkőztette és szexuális aktusra kényszerítette a lányt, aki ellenkezett, és pénzt ajánlott a vádlottnak, ha elengedi őt. Rövid idő után a vádlott megállt és közölte, hogy elfogadja az ajánlatát. A sértett a táskájából 13 ezer forintot adott oda a férfinak, aki ezt követően elfutott a Nagyerdő irányába.
A lány a Bem téri kereszteződésnél egy arra haladó taxistól kért segítséget, nem sokkal később pedig a rendőrök is kiérkeztek a helyszínre.
A Debreceni Törvényszék tanácselnöke az ítélet szóbeli indokolásakor elmondta: az elsőfokú bíróság ítélete ellen mindkét oldalról érkezett fellebbezés az ügyben. Az ügyészség a büntetés súlyosítására, míg a vádlott és védője elsődlegesen felmentésre, másodlagosan enyhítésre, illetve a védő a nyilvános ülésen hatályon kívül helyezésre tett indítványt. A büntető tanács elnöke kifejtette, hogy a másodfokú bíróság azért súlyosított a vádlottra kiszabott szabadságvesztés büntetés tartamán - s azt a középmértékben állapította meg -, mivel a vádlott a cselekményét éjjel, útonálló módon, megöléssel fenyegetve követte el. Emellett súlyosító körülmény az is, hogy a vádlott többszörös visszaeső volta mellett számos esetben volt büntetve, és jelen cselekményének elkövetése és legutóbbi szabadulása között egy hónap sem telt el. Míg az elsőfokú eljárás során a vádlott látszólagos megbánást tanúsított, addig a nyilvános ülésen ennek nyomát sem tapasztalta a bíróság.
A Debreceni Törvényszék határozatával a Debreceni Járásbíróság ítélete jogerőre emelkedett és végrehajthatóvá vált.
Rátámadt a mentőápolóra - vádemelést javasol a rendőrség
Megerőszakolta, majd megölte volt élettársa barátnőjét: életfogytiglanit kért az ügyészség a Harmat utcai támadóra
Öt és fél évig etethetjük a 19 éves lányt kirabló pakisztánit
Két embert is megkéselt a novaji férfi
Fiatal lánnyal erőszakoskodott
Szerető anya: fiának vitt kábítószert a börtönbe
Fegyház vár a hároméves kislányát molesztáló „apára”

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság