text:
19/2018. számú munkaügyi elvi határozat | K Ú R I A
19/2018. számú munkaügyi elvi határozat
I. A károkozás időpontjában hatályos új Mt. – szemben az 1992. évi XXII. tv. 192/A. § (1) bekezdésének azon előírásával, amely szerint a vezető a vezetői tevékenység keretében okozott károkért a polgári jog szerint felel – a vezető kártérítési felelőssége körében nem utal a Ptk. szabályainak alkalmazására, az általános munkavállalói felelősséghez képest csupán a gondatlan károkozás esetén tartalmaz szigorúbb szabályt, amikor a 209.§ (4) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy a vezető gondatlan károkozás esetén is a teljes kárért felel. [2012. évi I. tv. az 1992. évi XXII. tv. - új Mt.- 209. § (4) bek.]
II. Ügyvezető igazgató kártérítési felelősségére az új Mt. alapján irányadó bizonyítási teher szabálya szerint a munkáltatónak kell bizonyítania, hogy a vezető állású munkavállaló nem úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható, a kárt, valamint az okozati összefüggést
[2012. évi I. törvény 179. § (1)-(2) bekezdés].
[1] A felperes 2006. szeptember 1-jétől állt határozatlan idejű munkaviszonyban az alperesnél, 2011. július 26-ától ügyvezető igazgató munkakörben dolgozott.
[2] A felperes 2012. május 8-án az alperes munkavállalói javára egészségbiztosítási szerződést kötött. A szolgáltatás éves díja 6.384.424 forint volt, amelynek első részletét a felperes 2012. május 15-én, a fennmaradó 3.192.212 forintot pedig 2012. november 30-án utalta át a biztosítónak. Az alperes, illetve annak alapítója és tulajdonosa az egészségbiztosítási szerződés megkötéséről és a pénzek átutalásáról nem tudott.
[3] Az alperes a 2012/III.(X.31.) számú alapítói határozatban előírta, hogy az ügyvezető csak a társaság jogi képviselője előzetes szignálása (jóváhagyása) mellett köthet szerződést, tehet szerződéses kötelezettséget érintő egyoldalú nyilatkozatot, kötelezettségvállalást. A határozat értelmében az ügyvezető csak az alapító Pénzügyi és Költségvetési Irodája vezetőjének előzetes szignálása (jóváhagyása) mellett fogadhat be és teljesíthet az alapítói határozat meghozatalát megelőzően létrejött, illetve ezt követően megkötött szerződésből eredő számlát. Az utasítás előírása szerint továbbá az ügyvezető köteles az alapító Pénzügyi és Költségvetési Irodájának vezetője részére a társaság fő- és alszámláihoz hozzáférést biztosítani.
[4] A peres felek a közöttük fennálló munkaviszonyt a 2012. december 6-án kelt megállapodással 2012. december 15-ével közös megegyezéssel megszüntették. A megállapodás 3. pontjában az alperes kötelezettséget vállalt arra, hogy a felperes részére a 2012. december 15-éig járó munkabérét és az időarányosan járó ki nem vett szabadságának pénzbeli megváltását az utolsó munkában töltött naptól számított három munkanapon belül átutalással megfizeti.
[5] A felperes 2012. december havi fizetéséről két eltérő tartalmú fizetési lap került kiállításra. Az első – szignókkal ellátott – fizetési lap szerint a felperesnek 2012. december hónapra 9 napra alapbér, 5 munkanapra szabadságmegváltás és 3 munkanap betegszabadság járt. A másik – aláírást nem tartalmazó – fizetési lap szerint ugyanerre a hónapra a felperest 12 nap alapbér és 42 nap szabadságmegváltás illeti meg. Az alperes a felperes jogviszonyának megszüntetését követően az egészségbiztosítási szerződést felmondta, így a biztosítótól 665.081 forint díjvisszatérítést kapott.
A felperes keresete, az alperes viszontkeresete és ellenkérelme
[6] A felperes a módosított keresetében 42 munkanap szabadságmegváltás és kamata megfizetésére kérte kötelezni az alperest.
[7] Az alperes a felperes 5 munkanap szabadságmegváltás iránti igényét elismerte, ezt meghaladóan annak elutasítását kérte, módosított viszontkeresetében pedig 3.192.212 forint kártérítés megfizetésére kérte kötelezni a felperest.
[8] A közigazgatási és munkaügyi bíróság ítéletével kötelezte az alperest 247.920 forint szabadságmegváltás és ezen összeg 2012. december 20-tól a kifizetésig járó késedelmi kamatának megfizetésére. Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította. Kötelezte a felperest 2.527.131 forint kártérítés és ezen összeg után 2012. november 30-tól a kifizetésig járó késedelmi kamata megfizetésére, ezt meghaladóan az alperes viszontkereseti kérelmét elutasította.
[9] Az elsőfokú bíróság a felperes szabadságmegváltás iránti igényét részben találta megalapozottnak. Megállapította, hogy a Munka Törvénykönyvéről szóló 1992. évi XXII. törvény (a továbbiak: Mt.) 192. § (1) bekezdésére figyelemmel a felperes, mint vezető állású munkavállaló a munkaideje beosztását, valamint a pihenőideje igénybevételét maga állapíthatta meg, ezért a perben neki kellett kétséget kizáróan bizonyítani, hogy a szabadság igénybevételében akadályoztatva volt. Minthogy a perben becsatolt munkáltatói igazolások a fennmaradó szabadság mértéke tekintetében ellentmondásosak voltak, a 42 munkanap szabadságnapot igazoló iraton pedig szignó nem szerepelt, az alperes elismerésére figyelemmel kizárólag 5 munkanap szabadságmegváltást ítélt meg a felperes részére.
[10] A közigazgatási és munkaügyi bíróság az alperes viszontkeresetét túlnyomórészt megalapozottnak ítélte. Megállapította, hogy a felperes az Mt. 192/A. § (1) bekezdése, 191. §-a, valamint a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 339. § (1) bekezdése alapján a vezetői tevékenysége keretében okozott károkért a polgári jog szabályai szerint felelt. Az elsőfokú bíróság a lefolytatott bizonyítási eljárás alapján arra a következtetésre jutott, hogy a felperes az egészségbiztosítási szerződés megkötésekor nem úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható volt, nem az alperes gazdasági érdekeit szem előtt tartva döntött. Megszegte az alapító határozatában, illetőleg utasításában foglaltakat, amely magatartásával a munkáltatónak kárt okozott. Az összegszerűség körében a 2012. november 30-án átutalt összegből (3.192.212 forint) levonásba helyezte a biztosító által a szerződés felmondását követően visszatérített díjat (665.081 forint), így a felperest 2.527.131 forint és ezen összeg kamatának megfizetésére kötelezte.
[11] A felperes fellebbezése alapján eljárt törvényszék ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét fellebbezett részében megváltoztatta és az alperest terhelő szabadságmegváltás összegét 1.388.352 forintra felemelte, az alperes viszontkeresetét teljes terjedelmében elutasította.
[12] A törvényszék a felperes szabadságmegváltás iránti igényével összefüggésben rögzítette, hogy a megállapodás időpontjára tekintettel a felek közötti jogviszonyra már a 2012. évi I. törvény (a továbbiakban: új Mt.) volt az irányadó, azonban a szabadságra vonatkozó rendelkezések ekkor még nem léptek hatályba, ezért arra még az Mt. előírásait kellett alkalmazni. A munkaviszony megszüntetéséről szóló 2012. december 6-án kötött megállapodás 3. pontjának nyelvtani értelmezése alapján arra a következtetésre jutott, hogy a felek a 2012. évre vonatkozó időarányos szabadság pénzbeli megváltásáról állapodtak meg. Erre az évre a felperest időarányosan 29 munkanap szabadság illette meg, amelyből egy munkanapot nem vitásan igénybe vett. Minthogy a felperes állításával szemben a perben az alperes nem bizonyította az egy munkanapot meghaladó szabadság kivételét, ennek hiányában köteles volt 28 munkanap szabadságmegváltás jogcímén 1.388.352 forint és ezen összeg kamatának megfizetésére.
[13] Az alperes viszontkeresete körében a törvényszék rámutatott arra, hogy a felperes a vezetői tevékenységgel összefüggésben okozott kárért a Ptk. 339. § (1) bekezdése alapján tartozott helytállni, azonban a perben az alperes nem bizonyította, hogy őt a felperes jogellenes magatartásával okozati összefüggésben kár érte. Megállapította, hogy az alperes munkavállalói a biztosítási szerződés alapján a szolgáltatást igénybe vették, a munkavállalóknak nyújtott jóléti juttatás pedig önmagában nem tekinthető kárnak. Az elsőfokú bíróság az egészségbiztosítási szerződés megkötését tekintette a felperes károkozó magatartásának, holott a szerződés megkötésének időpontjában még nem volt kötelezettsége a tulajdonosi hozzájárulás megkérése, ezért nem lehetett azt a következtetést levonni, hogy a felperes nem úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható lett volna.
[14] A másodfokú bíróság álláspontja szerint a 2012. november 30-án esedékes díjrészlet átutalásakor a felperes ugyan nem a 2012/III. (X.31.) számú alapítói határozatnak megfelelően járt el, azonban a szerződésszerű teljesítés önmagában nem tekinthető károkozó magatartásnak, az alperes pedig nem bizonyította, hogy az utasítás figyelmen kívül hagyásával őt kár érte. Mivel a törvényszék értékelése szerint az alperes nem bizonyította a kár mértékét, valamint azt sem, hogy ez a felperes jogellenes magatartásával okozati összefüggésben következett volna be, ezért kártérítés megfizetése iránti viszontkeresetét elutasította.
[15] Az alperes a felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság ítéletének „hatályában történő fenntartását”, másodlagosan a másodfokú bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára történő utasítását, valamint a felperes felülvizsgálati perköltségben történő marasztalását kérte. Az alperes hivatkozott arra, hogy a felek között 2011. augusztus 29-én kelt I. számú munkaszerződés módosítás I. pontja szerint a felperes vezető állású munkavállalónak minősült, így az Mt. 192. § (1) bekezdése szerint a munkaideje beosztását, valamint a pihenőidő (szabadság) igénybevételét maga állapította meg. A törvényszék ítéletének indokolásában ugyan megállapította, hogy a felperest terhelte időarányosan járó és ki nem vett szabadsága mértékének bizonyítása, azonban iratellenesen jutott arra a következtetésre, hogy a felperest 28 munkanap szabadságmegváltás illeti meg. A bírósági eljárás során becsatolt, több szignóval is ellátott havi fizetési lap elnevezésű nyomtatvány a felperes részére 5 munkanap ki nem adott szabadságot igazolt, amelyet az alperes elismert. 42 nap szabadságmegváltás a felperest az Mt. 134. § (3) bekezdése alapján sem illette meg, mivel vezető állású munkavállalóként a ki nem vett szabadság következő évre történő átvihetőségét a törvény kizárta.
[16] A felperesnek, mint vezető beosztású munkavállalónak magának kellett gondoskodnia a munkaideje beosztásáról, valamint a szabadsága igénybevételéről, amelyből az következik, hogy a szabadságok nyilvántartásáról is neki kellett gondoskodnia. A törvényszék az Mt. 192. § (1) bekezdésével és a BH 1999.476. számú eseti határozatával ellentétesen állapította meg, hogy a felperesnek nem volt módja a szabadsága kivételére. Az Mt. 192. § (1) bekezdésére tekintettel a felperest terhelte annak bizonyítása, hogy ezeket a szabadságnapokat nem állt módjában igénybe venni, azonban ezt a perben nem igazolta. A felperes az elsőfokú eljárásban maga is úgy nyilatkozott, hogy „saját döntése volt, hogy mikor megy szabadságra”.Mindezek alapján a törvényszék ítélete az anyagi jogszabályokon túl sérti a Pp. 2-8. §-ait, 163. § (1) bekezdését, 206. § (1) bekezdését és 221. § (1) bekezdését is.
[17] Az alperes érvelése szerint a törvényszék a kártérítési igénye körében helytelenül értelmezte a gazdasági társaságokról szóló 2006. évi IV. törvény (a továbbiakban:Gt.) 8. § (2) bekezdésében, a Ptk. 5. § (1) bekezdésében és a 339.§ (1) bekezdésében foglaltakat, és a csatolt iratokkal ellentétesen jutott arra a következtetésre, hogy a károkozó magatartás jogellenessége, valamint a kár bekövetkezése és az azok közötti okozati összefüggés nem volt megállapítható. A Gt. 8. § (2) bekezdése alapján a vezető állású munkavállalók a társaság érdekeinek elsődlegességére tekintettel kötelesek eljárni, azonban a társaság tulajdonosainak jóváhagyása nélkül létrehozott, a szokásos mértéket meghaladó mértékű béren kívüli juttatás nyújtása az alperesi társaság érdekeivel ellentétes volt. Az alapítói határozat előtt megkötött egészségbiztosítási szerződések a Ptk. 5. § (1) bekezdésében foglalt joggal való visszaélés tilalmába is ütközött, amelyet a másodfokú bíróság figyelmen kívül hagyott.
[18] A felperes a jogerős ítélet megállapítása szerint is a 2012/III.(X.31.) alapítói határozat figyelmen kívül hagyásával, hatáskörét túllépve, a tulajdonos jóváhagyása nélkül utalta át az egészségbiztosítási szerződés második díjrészletét, amely magatartása a Gt. 22. § (5) bekezdésével is ellentétes volt. A felperes kizárólag ezt az egy átutalást nem egyeztette az alperes pénzügyi irodájával, magatartása tehát tudatos és szándékos volt.
[19] A másodfokú bíróság figyelmen kívül hagyta továbbá az Mt. 3. § (3) bekezdésében foglaltakat is, mely szerint a munkavállaló a munkaviszony fennállása alatt nem tanúsíthat olyan magatartást, amellyel a munkáltatója jogos gazdasági érdekeit veszélyezteti. A felperes magatartása ezen kívül ellentétes az Mt. 4. § (3) bekezdésében foglalt rendeltetésszerű joggyakorlás követelményével is. Az alperes érvelése szerint a törvényszék ítéletének indokolásában tévesen értelmezi a kár fogalmát is, mivel a tényleges vagyoni kára a számla kifizetésével következett be.
[20] A felperes a felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában történő fenntartását és az alperes felülvizsgálati eljárási költségben történő marasztalását kérte. Álláspontja szerint a másodfokú bíróság megalapozottan fogadta el a szabadságmegváltás körében az általa csatolt okiratokat és helytállóan állapította meg, hogy az alperes által csatolt bérjegyzék a korábbi hónapok szabadságnapokra vonatkozó adatainak cáfolata nélkül önmagában nem alkalmas annak bizonyítására, hogy csupán 5 nap ki nem adott szabadsága maradt. A perben az alperes nem tudta bizonyítani és még nyilatkozni sem volt hajlandó arról, hogy a felperesnek járó szabadságot mikor adta ki a részére.
[21] A viszontkereset körében a felperes arra hivatkozott, hogy álláspontja szerint a munkavállalók részére nyújtott juttatások teljesítése nem értelmezhető a vezető tisztségviselőtől elvárható gondossági kötelezettség megsértéseként. A biztosítási szerződés megkötésekor nem volt hatályban olyan munkáltatói utasítás, amely a munkavállalókra vonatkozó biztosítási szerződés megkötését engedélyhez vagy bejelentéshez kötötte volna. Az alperest a szerződés megkötése következtében kár sem érte, hiszen a biztosítási szerződés alapján a munkavállalók részére nyújtott szolgáltatások igénybevételével a biztosítási díj ellenértékét az alperes megkapta. Álláspontja szerint az alperes kárenyhítési kötelezettségének sem tett eleget, mivel a biztosítási szerződést már a tudomásszerzés időpontjában meg kellett volna szüntetnie.
[22] Az alperes felülvizsgálati kérelme a következők szerint megalapozott.
[23] A Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275.§ (2) bekezdése alapján kizárólag a felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatta.
[24] A törvényszék a jogerős ítéletében helytállóan állapította meg, hogy a munkaviszony megszüntetéséről történő megállapodás időpontjára tekintettel a felek közötti jogviszonyra már az új Mt.volt az irányadó, de a szabadságra vonatkozó rendelkezések (115-131. §) az új Mt. 298. § (2) bekezdés b) pontja alapján még nem léptek hatályba, arra az Mt. előírásait kellett alkalmazni.
[25] A perben irányadó tényállás szerint felperes vezető állású munkavállalóként állt az alperes alkalmazásában. Az alperes a 2012. december 6-án kelt megállapodásban arra vállalt kötelezettséget, hogy a felperes részére a 2012. december 15-éig járó munkabérét és az időarányosan járó ki nem vett szabadságának pénzbeli megváltását az utolsó munkában töltött naptól számított három munkanapon belül átutalással megfizeti. Minthogy a pénzben megváltandó szabadság tényleges mértékét azonban a felek nem rögzítették, a perben a felperest terhelte a bizonyítás a ki nem vett szabadsága mértékének körében (Pp. 164. §).
[26] Azt a másodfokú bíróság is megállapította, hogy a megállapodás aláírása előtt a felek nem tisztázták, hogy mit értenek „az időarányosan járó, ki nem vett szabadság pénzbeli megváltása” alatt. A felperes a keresetében és a fellebbezésében is arra hivatkozott, hogy a november hónapra vonatkozó bérjegyzékben még 42 munkanap ki nem adott szabadságnap szerepelt, amit a másodfokú bíróság nem fogadott el és 29 (2012. évre járó) munkanap szabadság pénzbeli megváltására kötelezte az alperest. Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasító ítéletet helybenhagyta, melyet a felperes felülvizsgálati kérelemmel (csatlakozó felülvizsgálati kérelemmel) nem támadott. Ebből következően a felülvizsgálati eljárás tárgyát nem képezhette, és az érdemi döntés szempontjából sem volt releváns, hogy a 2012. november havi bérjegyzék hány munkanap ki nem vett szabadságot tüntetett fel. A Kúriának vizsgálnia kellett, hogy a felperes hány munkanap szabadság pénzbeli megváltására lehet jogosult.
[27] E körben előkérdésként merült fel, hogy a felperes mint vezető állású munkavállaló szabadságának kiadása, illetőleg ennek nyilvántartása mely felet terhelte és kit terhelt a bizonyítás abban a körben, hogy a felperes az időarányos szabadságát igénybe tudta-e venni. Az eljáró bíróságok eltérő jogi álláspontra helyezkedtek. A közigazgatási és munkaügyi bíróság álláspontja szerint a felperesnek kellett bizonyítani, hogy akadályoztatva volt a szabadság kivételében, míg a törvényszék jogi álláspontja szerint az alperesnek kellett igazolnia, hogy a felperes 2012. évben 1 munkanapnál többször volt távol.
[28] A 2012. július 1-től hatályos, a munka törvénykönyvről szóló 2012. évi I. törvény (új Mt.) irányadó 209. § (3) bekezdése alapján a felperes mint vezető állású munkavállaló munkarendje kötetlen volt. Kötetlen munkarendje ellenére azonban az Mt. 134. § (1) bekezdés c) pontjában foglalt rendelkezéseket alkalmazni kellett, vagyis a szabadsága nyilvántartása alól a törvény mentesítést nem biztosított. A felperes az alperes első számú vezetőjeként felelős volt saját és beosztottai szabadság nyilvántartásáért is, ezért ennek hiányára, vagyis saját felróható magatartására előnyök szerzése végett nem hivatkozhatott. Tartalmában azonos rendelkezéseket tartalmazott a 2012. július 1-jét megelőző időszakra hatályos 1992. évi XXII. törvény.
[29] A perben két adatlap került becsatolásra, amelyek közül a szignókkal ellátott igazoláson szereplő 5 munkanap szabadság meglétét az alperes elismerte. Az ezt meghaladó szabadság vonatkozásában a felperest terhelte annak bizonyítása, hogy szabadságának kivételében akadályoztatva volt. Az alperes a felülvizsgálati kérelmében helytállóan hivatkozott a Legfelsőbb Bíróság BH.1999.476. számú eseti döntésében foglaltakra, amelyben foglaltak az új jogszabályi környezetben is irányadóak. A felperes vezető állású munkavállalóként saját maga dönthetett a munkaideje beosztásáról és szabadsága igénybevételéről is, ezért nem az alperest terhelte a bizonyítás a szabadság kiadása vonatkozásában, hanem – a közigazgatási és munkaügyi bíróság helytálló jogi álláspontja szerint – a felperesnek kellett igazolnia, hogy szabadságának kivételében akadályoztatva volt. A felperes a per első szakaszában ugyan utalt arra, hogy a szabadsága kivételét a munka mennyisége akadályozta, utóbb azonban csak azon munkáltatói iratra hivatkozott, amely szignó nélkül 42 munkanapnap ki nem vett szabadság meglétét igazolta számára. Minthogy a felperes az elsőfokú eljárás során tett nyilatkozata szerint (5. sorszámú jegyzőkönyv) saját döntése alapján vehette igénybe a szabadságát, a szabadsága kivételének akadályát pedig nem tudta bizonyítani, ezért az alperes elismerő nyilatkozatát meghaladó mértékű szabadság megváltására nem volt jogosult.
[30] Az alperes a felülvizsgálati kérelmében megalapozottan kifogásolta a jogerős ítéletnek a viszontkereset körében hozott elutasító rendelkezését is. A munkavállalói kártérítési felelősség körében irányadó, hogy a károkozó magatartás megvalósulásakor hatályos szabályokat kell alkalmazni, ha ennek időpontja nem állapítható meg, úgy a kár bekövetkezése időpontjában hatályos rendelkezések az irányadók.
[31] A perbeli esetben a felperes károkozó magatartása 2012. november 30-án, a biztosítónak – a 2012/III. (X.31.) számú alapítói határozat rendelkezései figyelmen kívül hagyásával – történő díj átutalásával valósult meg. A károkozás időpontjában hatályos új Mt. – szemben az Mt. 192/A. §.(1) bekezdésének azon előírásával, amely szerint a vezető a vezetői tevékenység keretében okozott károkért a polgári jog szabályai szerint felel – a vezető kártérítési felelőssége körében nem utal a Ptk. szabályainak alkalmazására, az általános munkavállalói felelősséghez képest csupán a gondatlan károkozás esetén tartalmaz szigorúbb szabályt, amikor a 209.§ (4) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy a vezető gondatlan károkozás esetén is a teljes kárért felel. Az új Mt. 177.§-a kizárólag a kár megtérítésére rendeli alkalmazni a Ptk. XXXI. fejezetének szabályait. E kárfelelősségi szabályok mellett az új Ptk. hatálybalépéséig a felelősség vizsgálata körében irányadó volt a Gt. 30.§ (2) bekezdése is, amely szerint a vezető tisztségviselők a gazdasági társaság ügyvezetését az ilyen tisztséget betöltő személyektől általában elvárható gondossággal, a gazdasági társaság érdekeinek elsődlegessége alapján kötelesek ellátni (EBH 2012.M.11.).
[32] A vezető állású munkavállaló kártérítési felelősségére irányadó új Mt. 179. § (1) bekezdése értelmében a munkavállaló a munkaviszonyból származó kötelezettségének megszegésével okozott kárt köteles megtéríteni, ha nem úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható. Főszabályként az új Mt. tehát a munkavállaló vétkességen alapuló felelősségéről rendelkezik, a kártérítés mértéke azonban – szemben a beosztott munkavállalóval – a vezető állású munkavállaló gondatlan károkozása esetén a teljes kárra kiterjed.
[33] Az eljáró bíróságok a fentiek szerint jogszabálysértően hivatkoztak a Ptk. 339.§ (1) bekezdésére, a felperes károkozó magatartását az új Mt. 179.§ (1) bekezdése szerint kellett értékelni avval, hogy az új Mt. 179.§ (1) bekezdésében foglalt feltételek fennállását, a kárt, valamint az okozati összefüggést a munkáltatónak kellett bizonyítani (új Mt. 179 §. (2) bekezdés). Jogalapi körben csak annyi különbség van a Ptk. és az új Mt. felelősségi szabálya tekintetében a bizonyítási terhet illetően, hogy a szerződéses jogviszony fennállása, a kár és az okozati összefüggés mellett a vezető állású munkavállaló munkajogi kárfelelősségére hivatkozás esetén a munkáltatónak azt is bizonyítani kell, hogy a vezető állású munkavállaló nem úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben általában elvárható. Az elvárhatóság mércéjét pedig a Gt. 30.§ (2) bekezdésében foglaltak szerint kell megítélni.
[34] Az alperes ezen bizonyítási kötelezettségének a perben eleget tett. A felperes károkozó magatartása a biztosítási díj második részletének átutalásával megvalósult. Az alperes a felülvizsgálati kérelmében helytállóan hivatkozott arra, hogy a felperes 2012. október 31-ét követően csak az alapító Pénzügyi és Költségvetési Irodája vezetőjének előzetes szignálása, jóváhagyása mellett fogadhatott és teljesíthetett volna kifizetést. A biztosítóval megkötött szerződése még ezen alapítói határozatot megelőzően keletkezett, vagyis annak jóváhagyása nem esett az alapítói határozat hatálya alá. A szerződés alapján teljesített második részlet kifizetése azonban már a 2012/III.(X.31.) számú alapítói határozatot követően, 2012. november 30-án történt, ennek következtében a számlát az alapító Pénzügyi és Költségvetési Irodája vezetőjének kellett volna jóváhagynia. E jóváhagyás hiányában a felperes a biztosítási díjat a tulajdonosi döntéssel szembe helyezkedve, azt tudatosan megszegve utalta át, vagyis nem úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben elvárható volt. A törvényszék jogi álláspontjával szemben a munkavállalók részére biztosított jóléti szolgáltatás azért minősül kárnak, mert annak nyújtására nézve nem volt tulajdonosi döntés és a szándék sem bizonyított, ezért a kifizetett összeggel az alperes vagyona akarata ellenére csökkent. Ennek következtében az átutalt összeg – levonva belőle a szerződés felmondását követően a biztosítótól visszautalt díjat – kárként jelentkezik, amelynek megfizetésére az elsőfokú bíróság helytálló döntése szerint a felperes köteles.
[35] A felperes a felülvizsgálati ellenkérelmében megalapozatlanul hivatkozott az alperes kárenyhítési kötelezettsége megsértésére. A perben rendelkezésere álló adatok alapján megállapítható, hogy a szerződés előírása szerint a biztosítási szerződést a felek írásban, 30 napos felmondási idővel az adott biztosítási év végén mondhatták fel.
[36] Peradat az is, hogy W. Gy. 2013. április 5-én visszamenőlegesen, 2012. december 31-ei hatállyal kérte a szerződés megszüntetését, amelyet azonban a biztosító a 2013. május 6-ai írásbeli nyilatkozatával – az alperes méltányossági kérelme alapján – 2013. május 1-jével szüntetett meg és a kockázatviselési időszakra eső 665.081 forint biztosítási díjat visszautalta a munkáltató számára.
[37] Minthogy a felperes a biztosítási szerződést 2012. május 8-án kötötte meg, a biztosítási évforduló is e napra esett, ezért a biztosítási szerződés korábbi felmondása esetén sem lett volna lehetőség a szerződés megszüntetéséből eredő magasabb összegű biztosítási díj visszaigénylésére.
[38] A fentiekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján abban a részében, amelyben az elsőfokú bíróság ítéletét részben megváltoztatta és az alperest terhelő szabadságmegváltás összegét a kamatfizetési kötelezettség érintetlenül hagyása mellett 1.388.352 forintra felemelte és az alperes viszontkeresetét teljes terjedelmében elutasította, a perköltségre is kiterjedően hatályon kívül helyezte és a közigazgatási és munkaügyi bíróság ítéletét helybenhagyta. Ezt meghaladóan a jogerős ítéletet nem érintette. (Kúria, Mfv.II.10.059/2017.)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság


text:
IV/03139/2012
. IV/03139/2012
Első irat érkezett: 06/26/2012
Az ügy tárgya: a Kúria Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítélete megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz (közérdekű adatok megismerése)
. 2013.02.04.
Az indítványozó az Abtv. 27. §-a alapján a Kúria - közérdekű adat kiadása iránti perben hozott - Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítélete (ítélet) alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kezdeményezte.
A bíróság elutasította az indítványozó közérdekű adat kiadása iránti keresetét, melyet egy magántulajdonú konzorcium ellen terjesztett elő. A bíróság szerint a konzorcium nem közfeladatot ellátó szerv, ezért közérdekű adat kiadására kötelezni nem lehet. Az indítványozó álláspontja szerint azonban a konzorcium az önkormányzat megbízásából végzett el feladatokat a Margit-híd felújítása során, amelyért elleneszolgáltatást közpénzből kapott.
Az indítványozó szerint az ítélet sérti az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdésében biztosított közérdekű adat megismeréséhez és terjesztéséhez fűződő jogát..
Kúria Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítélete
IV_3139_0_2012_inditvany_anonim.pdf
A határozat száma: 3026/2015. (II. 9.) AB határozat
Az ABH 2015 tárgymutatója: információszabadság; jogbiztonság; joghoz kötöttség elve; közérdekű adatok megismeréséhez és terjesztéséhez való jog; közpénzek nyilvánossága; szólásszabadság; véleménynyilvánítási szabadság
A határozat kelte: Budapest, 01/26/2015
Az Alkotmánybíróság tanácsa január 26-án elutasította a Kúria
Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására
és megsemmisítésre irányuló alkotmányjogi panaszt. A bíróság elutasította az
indítványozó közérdekű adat kiadása iránti keresetét, amelyet egy
magántulajdonú konzorcium ellen terjesztett elő. A bíróság szerint a konzorcium
nem közfeladatot ellátó szerv, ezért közérdekű adat kiadására kötelezni nem
lehet. Az indítványozó álláspontja szerint azonban a konzorcium az önkormányzat
megbízásából végzett el feladatokat a Margit-híd felújítása során, amelyért
közpénzből kapott ellenszolgáltatást. Az Alkotmánybíróság nem találta
megalapozottnak az alkotmányjogi panaszt. A határozat indokolása szerint a
jogalkotó egy taxáción alapuló, kógens, eltérést, mérlegelést és méltánylást
nem engedő, zárt és pontos szabályozást hozott létre a közérdekű adatok
kiadására kötelezett személyi körre nézve. Az Alkotmánybíróság felhívta a
figyelmet arra, hogy az indítványozó – amennyiben eddig nem tette – ismét
adatszolgáltatásért fordulhat a konzorciumhoz, igénye elutasítása esetén az
információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény 2014. március 15-től
hatályos módosítása garantálja számára a bírósághoz fordulás jogát, és jogos
igénye esetén a bíróság kötelezi az adatbirtokost az adat kiadására.
3026_2015_határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésre irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
[1]	Az indítványozó – meghatalmazott jogi képviselője útján – az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz, kérve a Kúria Pfv.IV.21.711/2011/5. ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását, valamint megsemmisítését.
[2]	Az indítványozó előadta, hogy 2010. április 16. napján közérdekű adatigényléssel fordult az MH-2009 Konzorcium alpereshez (továbbiakban: Konzorcium). Az indítványozó a Margit-híd felújításával kapcsolatos II. negyedéves teljesítési igazolásban foglalt egyes részadatokkal kapcsolatos tájékoztatást kért. Ezt megelőzően az indítványozó azonos tartalmú adatigényléssel élt a Fővárosi Önkormányzat felé, ahol jelezték, hogy a már átadott, egy oldal hosszúságú II. negyedéves teljesítési igazoláson kívül nem rendelkeznek több adattal. Az indítványozó ezután fordult a Konzorciumhoz, amely az adatszolgáltatást megtagadta. Miután a Konzorcium az adatok üzleti titokként való kezelésére hivatkozva megtagadta az adatszolgáltatást, az indítványozó a bírósághoz fordult, keresetét első fokon a Pesti Központi Kerületi Bíróság, majd másodfokon a Fővárosi Bíróság is elutasította.
[3]	A másodfokú bíróság határozata indoklásában kifejtette, hogy az a körülmény, hogy az önkormányzat a feladatkörébe tartozó közfeladat ellátásához egy piaci alapon működő külső gazdasági társaságot vagy társaságok együttesét veszi igénybe, nem jelenti azt, hogy ezek a szervezetek a közszolgáltatások biztosítását átvállalták volna. Az alperes nem közfeladatot ellátó szerv, ezért a személyes adatok védelméről és közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló 1992. évi LXIII. törvény (a továbbiakban: Avtv.) 2. § 4. pontjában foglalt közérdekű adat-fogalom, valamint a 19. § (1) és (5) bekezdései nem alkalmazhatók. Ennek következtében az alperes nem kötelezhető a kért adatok kiadására, viszont a Konzorciummal szerződést kötő önkormányzat a hídfelújítást illetően minden, a kezelésében lévő, tevékenységére vonatkozó adatot, mint az Avtv. alapján közérdekű adatot köteles bárki számára megismerhetővé tenni. A másodfokú bíróság utalt továbbá arra is, hogy a Fővárosi Önkormányzattal létrejött vállalkozási szerződés átalányáron került megkötésre, vagyis a kivitelező a Fővárosi Önkormányzat felé nem köteles részletezni az általános adatokat.
[4]	Az indítványozó a jogerős ítélet ellen felülvizsgálati kérelemmel fordult a Kúriához, amelyben az ítélet megváltoztatását és az alperes adatközlésre kötelezését kérte, mivel álláspontja szerint az Avtv. 2. § 4. pontjából nem következik, hogy kizárólag az állam és az önkormányzat lát el közfeladatot. Ezen kívül utalt rá, hogy a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) 81. § (3) bekezdésének megfogalmazása szerint az önkormányzati vagyon megterhelésével, használatával, valamint az azzal való rendelkezéssel kapcsolatos adatok nem minősülnek üzleti titoknak. Az önkormányzatokról szóló 1990. évi LXV. törvény (a továbbiakban: Ötv.) 8. §-a alapján pedig a közterületek fenntartásával kapcsolatos minden adat, mint az önkormányzat feladatkörébe tartozó, annak tevékenységével kapcsolatos adat, közérdekű adatnak tekinthető. Végezetül az indítványozó hangsúlyozta, hogy az ügyben az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdésében foglalt rendelkezés, miszerint a közpénzekkel való gazdálkodásnak az átláthatóság és a közélet tisztaságának elvei szerint kell folynia, továbbá hogy a közpénzekre és a nemzeti vagyonra vonatkozó adatok közérdekű adatok, a jelen ügyben különös jelentőséggel bír.
[5]	A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta, és megállapította, hogy a jogerős ítélet a jogszabályok betartásával utasította el a felperes keresetét. A Kúria szerint az Avtv. 2. § 4. pontja, valamint 19. § (1) és (3) bekezdései alapján a felülvizsgálati kérelem helyesen hivatkozott arra, hogy nem csak az állam, illetve az önkormányzat lát el állami vagy önkormányzati feladatot, hanem ilyen tevékenységet az Avtv. fenti rendelkezése szerint a jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szerv vagy személy is végezhet. Önmagában azonban azzal, hogy a Fővárosi Önkormányzat a felújítási munkálatok elvégzésére vállalkozási szerződést kötött a Konzorciummal, nem delegálta rá a közszolgáltatásban megtestesülő önkormányzati feladatot, vagyis nem ruházta át jogszabályban meghatározott közutak, közterületek fenntartására vonatkozó feladatkörét. Mindenezek alapján tehát a Konzorcium nem minősül jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szervnek. A fentiekre tekintettel az alperes nem tartozik az Avtv. 19. § (1) bekezdésében meghatározott alanyi körbe, nem lát el átruházott állami vagy önkormányzati feladatot, és nincs olyan jogszabály sem, amely egyéb közfeladatot ellátó szervvé minősítené. Ezért az Avtv. rendelkezései alapján a Konzorcium nem kötelezhető a felperes által kért adatok kiadására. A Kúria továbbá rámutatott, hogy a felperes 2010. május 13-án nyújtotta be a keresetét a 2010 tavaszán keletkezett közérdekű adatok kiadása iránt, ezért az indítványozó alaptalanul hivatkozott a 2012. január 1-jén hatályba lépett Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdésére. Mindezek alapján a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
[6]	Az indítványozó ezt követően fordult az Alkotmánybírósághoz. Indítványában kifejtette, hogy a megtámadott bírói döntés több ponton is ellentétes az Alaptörvénnyel. Az indítványozó szerint az alaptörvény-ellenesség oka az, hogy az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdésében, illetve a 39. cikk (2) bekezdésében foglaltak ellenére sem jutott hozzá a Konzorcium birtokában lévő, Margit-híd felújításával kapcsolatos II. negyedéves teljesítési igazolásban foglalt részadatokhoz. Az indítványozó szerint ez olyan alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, amely a közérdekű adatok megismeréséhez fűződő alapjog gyakorlását lényegesen befolyásolja. Az indítványozó érvelésében kifejtette, hogy a Kúria alaptörvény-ellenesen értelmezte a közfeladat fogalmát. A közfeladat definícióját ugyanis sem az Avtv., sem az azóta hatályba lépett új, az információs önrendelkezési jogról és az információszabadságról szóló 2011. évi CXII. törvény (a továbbiakban: Info tv.) nem határozza meg. Így a Kúria azon értelmezése, amely a közfeladatot ellátó szerv fogalmát leszűkíti, nincsen összhangban az idézett alkotmányos elvekkel. Emellett a közfeladatot ellátó szerv fogalmának megszorító értelmezése a közérdekű adatokhoz fűződő alapjog korlátozásához is vezet, amely ellentmond a 34/1994. (VI. 24.) AB határozatban foglalt azon elvnek, amely szerint az információszabadságot korlátozó jogszabályi rendelkezéseket megszorítóan kell értelmezni.
[7]	Az indítványozó hivatkozott a közfeladat jogi fogalmának értelmezési alternatíváira. Kifejtette, hogy fiskális értelemben az a tevékenység vagy szolgáltatás tekintendő közfeladatnak, amely teljes egészében vagy döntő hányadában közpénz (pl. állami, illetve önkormányzati költségvetés, társadalombiztosítási alap, EU-támogatás) felhasználásával valósul meg. Ezt támasztja alá az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdése, illetve a Ptk. 81. § (3) bekezdése is. Másrészt a pozitivista értelmezés szerint az tekinthető közfeladatnak, ha az adott tevékenységet egy jogszabály ilyenként – vagyis közfeladatként – határoz meg. Eszerint pedig a Fővárosi Önkormányzat által hozott olyan költségvetési rendeletek, amelyekben önálló tételként szerepel a Margit-híd felújítása, ugyancsak a kért adatok közérdekűségét támasztják alá. Ilyenként említi az indítvány a következőket: Budapest Főváros Önkormányzata 2010. évi költségvetéséről szóló 9/2010. (III. 31.) Főv. Kgy. rendelet módosításáról szóló 51/2010. (IX. 14.) Főv. Kgy. rendelet; Budapest Főváros Önkormányzata 2010. évi költségvetéséről szóló 38/2010. (VI. 22.) Főv. Kgy. rendelet; Budapest Főváros Önkormányzata 2009. évi költségvetéséről szóló 28/2009. (V. 25.) Főv. Kgy. rendelet; Budapest Főváros Önkormányzata 2008. évi költségvetése végrehajtásáról szóló 23/2009. (V. 11.) Főv. Kgy. rendelet; Budapest Főváros Önkormányzata 2008. évi költségvetéséről szóló 15/2008. (III. 15.) Főv. Kgy. rendelet; a kerékpárút kialakításáról szóló 2209/2010. (XI. 24.) KGY határozat; valamint a budai hídfőnél lévő park rendezéséről szóló 2212/2010. (XI. 24.) KGY határozat. A felsorolt jogszabályokban foglalt Margit-híd felújításával kapcsolatos munkálatokat a Konzorciumnak kell elvégeznie.
[8]	Összefoglalóan az indítványozó a Kúria Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítéletét ellentétesnek tartotta az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdésével, a 39. cikk (2) bekezdésével, a 32/1992. (V. 29.) AB határozatban, valamint a 34/1994. (VI. 24.) AB határozatban foglaltakkal, továbbá az Avtv. 2. § 4. pontjával, 19. § (1), (3), valamint (5) bekezdésével, a Ptk. 81. § (3) bekezdésével, és végül az Info tv. 26. § (1) bekezdésével.
[9]	Az indítványozó az Abtv. 57. § (7) bekezdésére hivatkozva kérte az Alkotmánybíróságot, hogy az ügyben tartson nyilvános meghallgatást.
[10]	1. Az indítványozó az Alaptörvény alábbi cikkeire hivatkozott:
[11]	2. A régi Ptk.-nak az indítványban érintett rendelkezése:
„81. § (3) Nem minősül üzleti titoknak az állami és a helyi önkormányzati költségvetés, illetve az európai közösségi támogatás felhasználásával, költségvetést érintő juttatással, kedvezménnyel, az állami és önkormányzati vagyon kezelésével, birtoklásával, használatával, hasznosításával, az azzal való rendelkezéssel, annak megterhelésével, az ilyen vagyont érintő bármilyen jog megszerzésével kapcsolatos adat, valamint az az adat, amelynek megismerését vagy nyilvánosságra hozatalát külön törvény közérdekből elrendeli. A nyilvánosságra hozatal azonban nem eredményezheti az olyan adatokhoz – így különösen a technológiai eljárásokra, a műszaki megoldásokra, a gyártási folyamatokra, a munkaszervezési és logisztikai módszerekre, továbbá a know-how-ra vonatkozó adatokhoz – való hozzáférést, amelyek megismerése az üzleti tevékenység végzése szempontjából aránytalan sérelmet okozna, feltéve, hogy ez nem akadályozza meg a közérdekből nyilvános adat megismerésének lehetőségét.”
[12]	3. Az Avtv.-nek az indítványban érintett rendelkezései:
„2. § 4. közérdekű adat: az állami vagy helyi önkormányzati feladatot, valamint jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szerv vagy személy kezelésében lévő, valamint a tevékenységére vonatkozó, a Személyes adat fogalma alá nem eső, bármilyen módon vagy formában rögzített információ vagy ismeret, függetlenül kezelésének módjától, önálló vagy gyűjteményes jellegétől;”
„19. § (1) Az állami vagy helyi önkormányzati feladatot, valamint jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szerv vagy személy (a továbbiakban együtt: szerv) a feladatkörébe tartozó ügyekben – így különösen az állami és önkormányzati költségvetésre és annak végrehajtására, az állami és önkormányzati vagyon kezelésére, a közpénzek felhasználására és az erre kötött szerződésekre, a piaci szereplők, a magánszervezetek és –személyek részére különleges vagy kizárólagos jogok biztosítására vonatkozóan – köteles elősegíteni és biztosítani a közvélemény pontos és gyors tájékoztatását.
(3) Az (1) bekezdésben említetteknek lehetővé kell tenniük, hogy a kezelésükben lévő közérdekű adatot bárki megismerhesse, kivéve, ha az adatot törvény alapján az arra jogosult szerv állam- vagy szolgálati titokká nyilvánította, illetve ha az nemzetközi szerződésből eredő kötelezettség alapján minősített adat, továbbá, ha a közérdekű adatok nyilvánosságához való jogot – az adatfajták meghatározásával – törvény
[13]	4. Az Info tv.-nek az indítványban érintett rendelkezése:
„26. § (1) Az állami vagy helyi önkormányzati feladatot, valamint jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szervnek vagy személynek (a továbbiakban együtt: közfeladatot ellátó szerv) lehetővé kell tennie, hogy a kezelésében lévő közérdekű adatot és közérdekből nyilvános adatot – az e törvényben meghatározott kivételekkel – erre irányuló igény alapján bárki megismerhesse.”
[14]	Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy alkotmányjogi panasz befogadható-e, vagyis megfelel-e az Abtv.-ben foglalt feltételeknek. Ennek során megállapította, hogy az indítvány megfelel az alkotmányjogi panasz befogadhatóságára vonatkozó formai és tartalmi kritériumoknak is, ezért érdemi vizsgálatának nincs akadálya.
[15]	Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott.
[16]	1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett VI. cikk (2) bekezdése szerint mindenkinek joga van a közérdekű adatok megismeréséhez és terjesztéséhez. Rögzíti továbbá az Alaptörvény „A közpénzek” című fejezetében a nemzeti vagyonra, a közpénzekre kiterjedően az átlátható gazdálkodás követelményét [38. cikk (4) bekezdés, 39. cikk]. Kifejezetten rendelkezik arról is, hogy „[a] közpénzekre és a nemzeti vagyonra vonatkozó adatok közérdekű adatok”, függetlenül attól, hogy ezeket ki, vagy mely szervezet birtokolja [39. cikk (2) bekezdés]
[17]	Az Alaptörvénynek ezek a részben új, a közérdekű adatok nyilvánosságát a régi Alkotmányhoz képest erőteljesebben és hatékonyabban biztosító rendelkezései az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban elfogadott elvek megfelelő alkalmazását teszik lehetővé. Az Alkotmánybíróság – Magyarország Alaptörvényének negyedik módosítása (2013. március 25.) hatálybalépését követően, az Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5. pontja kapcsán a 13/2013. (VI. 17.) határozatában rögzített szempontokat figyelembe véve – már több határozatában megállapította: az Alaptörvény az alapjog szinte változtatás nélküli átvételével a korábbi alkotmánybírósági gyakorlat által kimunkált elvi tételek fenntartása mellett döntött {20/2013. (VII. 19.) AB határozat, Indokolás [38]; 2/2014. (I. 21.) AB határozat, Indokolás [16]; 5/2014. (II. 14.) AB határozat, Indokolás [26]}.
[18]	A közérdekű adatok megismeréséhez való jogot az Alkotmánybíróság kezdetektől fogva információszabadságként fogta fel. Az információszabadságnak kiemelkedően fontos szerepe van a véleménynyilvánításhoz való jog biztosítása, és így közvetve az állam demokratikus működését illetően. Ezt nyilvánította ki az Alkotmánybíróság akkor, amikor megállapította, hogy a közérdekű adatok nyilvánossága és megismerhetősége „gyakran előkérdése és feltétele a szabad véleménynyilvánításhoz való jog gyakorolhatóságának.” [34/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 177, 185.] Megállapította azt is, hogy „[a] közérdekű információkhoz való szabad hozzáférés lehetővé teszi a választott népképviseleti testületek, a végrehajtó hatalom, a közigazgatás jogszerűségének és hatékonyságának ellenőrzését, serkenti azok demokratikus működését. A közügyek bonyolultsága miatt a közhatalmi döntésalkotásra, az ügyek intézésére gyakorolt állampolgári ellenőrzés és befolyás csak akkor lehet hatékony, ha az illetékes szervek felfedik a szükséges információkat.” [32/1992. (V. 29.) AB határozat, ABH 1992, 182, 183–184.] Kiemelte azt is, hogy az alanyi jogon biztosított információszabadság joga azért is meghatározó, mert „[a] nyílt, áttetsző és ellenőrizhető közhatalmi tevékenység, általában az állami szervek és a végrehajtó hatalom nyilvánosság előtti működése a demokratizmus egyik alapköve, a jogállami államberendezkedés garanciája. A nyilvánosság próbája nélkül az állam polgáraitól »elidegenedett gépezetté«, működése kiszámíthatatlanná, előreláthatatlanná, kifejezetten veszélyessé válik, mert az állam működésének átláthatatlansága fokozott veszélyt jelent az alkotmányos szabadságjogokra.” [34/1994. (VI. 24.) AB határozat, ABH 1994, 177, 192.]
[19]	Az adatszolgáltatásra kötelezettek tekintetében az Alkotmánybíróság kinyilvánította, hogy „[a] közérdekű adatokra főszabályként a nyilvánosság-elv vonatkozik. Ennek érvényesüléséhez szükséges, hogy az arra köteles adatkezelő a közérdekű adatok megismerését – proaktív módon, illetve adatigénylés alapján – biztosítsa. Kötelezettek az alapjog céljára figyelemmel általában az állami vagy helyi önkormányzati feladatot ellátó szervek és személyek. Figyelembe véve azonban azt, hogy az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdése szerint a nyilvánosság előtti elszámolásra a „közpénzekkel gazdálkodó minden szervezet” köteles, az általuk kezelt közérdekű adatokhoz való hozzáférést – különösen erre irányuló igény esetén – a közfeladatot ellátó szerveken kívüli szervezetnek is biztosítania kell.” {21/2013. (VII. 19.) AB határozat, Indokolás [35]} Az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdéséből – különösen annak utolsó mondatából – tehát egyértelműen következik, hogy a közérdekű adatszolgáltatás kötelezettsége nem függvénye annak, hogy közérdekű adatot birtokló szervezet milyen szervtípusba tartozik, milyen tulajdonban van, milyen tevékenységet folytat, a közérdekű adatszolgáltatásra irányuló kötelezettséget önmagában megteremti az a tény, hogy a szervezet közérdekű adatot birtokol.
[20]	2. Az Alaptörvény VI. cikk (3) bekezdése alapján az információszabadság érvényesülését sarkalatos törvény, jelenleg az Info tv. biztosítja, illetve az alkotmányjogi panasz tárgyát képező eljárás adatigénylés útján történő megindításakor az alapjog érvényesüléséhez szükséges alapvető törvényi szabályokat az Avtv. tartalmazta.
[21]	3. Jelen eljárásban az Alkotmánybíróság a bírói döntés felülvizsgálata során figyelemmel volt az Alaptörvény 28. cikkére is, amely szerint a bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Ezért az Alkotmánybíróság az Abtv. 27. §-a szerinti jelen eljárásában a bírói döntésnek és a döntéshez vezető jogalkalmazói tevékenységnek az Alaptörvénnyel való összhangját – a fentiekben kifejtetteket is figyelembe véve – vizsgálta.
[22]	4. Az alapügyben egy – Kft.-ből és két Zrt.-ből álló – Konzorcium által kezelt iratok megismeréséről volt szó. Az indítványozó a Fővárosi Önkormányzat beruházásában megvalósuló, az önkormányzat forrásaiból fedezett, a Margit-híd felújításával kapcsolatos II. negyedéves teljesítési igazolásban foglalt egyes részadatokkal kapcsolatosan kért tájékoztatást. A közérdekű adatigénylés pontosan a következő adatokra terjedt ki: 1. A II. negyedéves teljesítési igazolásban foglalt „általános tételek” (1 225 880 000 Ft) milyen további tételekre bonthatók, ezeknek mi az értéke, a tételekkel kapcsolatosan milyen szállítókkal, alvállalkozókkal kötöttek szerződést, milyen értékben; 2. Az összes többi munka (a mederhíd építésétől a fedező jelzőig, összesen 18 466 796 921 Ft) milyen részmunkákból áll, azoknak mi az értéke, valamint azokkal kapcsolatban milyen szállítókkal, alvállalkozókkal kötöttek szerződést, milyen értékben; 3. Mit takar pontosan a „kocsivezető állítású váltó és váltófűtés”, valamint a „fedező jelző” kifejezés.
[23]	Megjegyzendő, hogy az indítványozó elsőként a Fővárosi Önkormányzattól kérte az adatokat, de az csak a két végösszeget tartalmazó, nem részletezett, 1 oldalas teljesítési igazolást tudta átadni a részére, mivel a konzorciummal átalánydíjas szerződést kötött.
[24]	Az Avtv. alapján arról kellett dönteni, hogy a konzorcium megfelelően járt-e el az adatigénylés teljesítésének megtagadásakor. Ennek keretében elsődlegesen eldöntendő kérdésként az merült fel, hogy a konzorcium az Avtv. 19. § (1) bekezdés hatálya alá tartozó szervezetnek minősül-e, és így köteles volt-e az adatigénylést teljesíteni.
[25]	A Kúria a jelen ügy tárgyát képező Pfv.IV.21.711/2011/5. számú ítéletében úgy foglalt állást, hogy a konzorciumot ilyen kötelezettség nem terheli. A Kúria ezt az alábbiak szerint indokolta: „[a]z Ötv. 8. §-a valóban a helyi önkormányzat feladatává teszi a helyi közterületek és közutak fenntartását.
Az Ötv. 9. § (2) bekezdése szerint az önkormányzati feladatokat a képviselő-testület és szervei, a polgármester, a képviselőtestület bizottságai, a részönkormányzat testülete, a képviselőtestület hivatala látják el. A (4) bekezdés úgy rendelkezik, hogy a képviselő-testület a feladatkörébe tartozó közszolgáltatások céljából önkormányzati intézményt, vállalatot, más szervezetet (a továbbiakban együtt: intézmény) alapíthat, kinevezi a vezetőiket. 1993. december 31. napját követően vállalat már nem létesíthető, gazdasági vállalkozás céljára a képviselő-testület gazdasági társaságot alapíthat, vagy szövetkezet alapítását kezdeményezheti.
E rendelkezésekből kitűnően a helyi közügyek intézésére, meghatározott feladatok ellátására, hatáskörök gyakorlására irányuló helyi önkormányzást a helyi önkormányzat látja el. Mind a jogszabályban kötelezően meghatározott, mind az önként vállalt feladatok az önkormányzat hatáskörébe tartozó feladatok, amelyeket a közszolgáltatások céljából alapított intézmény, gazdasági társaság útján is elláthatnak. Erre a perbeli esetben azonban nem került sor.
Önmagában azzal, hogy a Fővárosi Önkormányzat a felújítási munkálatok elvégzésére vállalkozási szerződést kötött a konzorciummal, nem delegálta rá a közszolgáltatási önkormányzati feladatokat, nem ruházta át jogszabályban meghatározott, közutak, közterületek fenntartására vonatkozó feladatkörét. Ez a felperes által hivatkozott, a költségvetésre, a kerékpárút kialakítására, parkrendezésre vonatkozó fővárosi közgyűlési rendeletekből és határozatokból sem következik. Az alperes a vállalkozási szerződéssel csupán a kivitelezési munkákra vállalt kötelezettséget.
Mindezek alapján tehát a Konzorcium nem minősül jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szervnek.
A fentiekre tekintettel az alperes nem tartozik az Avtv. 19. § (1) bekezdésében meghatározott alanyi körbe, nem lát el átruházott állami, önkormányzati feladatot, és nincs olyan jogszabály sem, amely egyéb közfeladatot ellátó szervvé minősítené. Ezért az Avtv. rendelkezései alapján nem kötelezhető a felperes által kért adatok kiadására.
A felperes által a Legfelsőbb Bíróság Pfv.IV.20.962/2009/4. számú ítéletére hivatkozás nem támasztja alá a felperes jogi érvelését, mert nem analóg a jelen üggyel. A korábbi ügyben az önkormányzatok a törzsvagyonukba tartozó közterületi fizető parkolóhely céljaira kijelölt várakozóhelyek parkolás-gazdálkodási rendszerben történő üzemeltetésére kötöttek a Centrum Parkolási Kft.-vel megállapodást, amellyel az önkormányzati közfeladatot az önálló gazdasági társaságra átruházták. Jelen esetben azonban az alperes nem vett át semmilyen közfeladatot a Fővárosi Önkormányzattól azzal, hogy a hídfelújítási munkák elvégzésére vállalkozási szerződést kötött.”
[26]	A felülvizsgálati kérelem alapján tehát a bíróság azt vizsgálta, hogy az alperes konzorcium az Avtv. 19. § (1) bekezdésében meghatározott, a közérdekű adatok közlésének kiadására kötelezhető személyi körbe tartozik-e. Az Avtv. 19. § (1) bekezdése szerint 1. az állami feladatokat ellátó szervek és személyek, 2. az önkormányzati feladatokat ellátó szervek és személyek, 3. jogszabályban meghatározott egyéb közfeladatot ellátó szervek és személyek kötelesek elősegíteni és biztosítani a közvélemény pontos és gyors tájékoztatását. A norma tehát kimerítő jelleggel, eltérést, mérlegelést nem engedő módon határozta meg a közérdekű adat kiadására kötelezett szervek és személyek körét. Az ítélet az indokolásában világosan és egyértelműen bemutatja, hogy az építési-vállalkozási tevékenységet folytató Kft.-ből és a két Zrt.-ből álló Konzorcium miért nem tartozik a fenti három kategória egyikébe sem, és ezért adatszolgáltatásra sem kötelezhető.
[27]	Ugyanakkor jelen ügyben is természetesen alkalmazni kellett az Alaptörvény ún. értelmezési szabályát, mely szerint „[a] bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.” Ebből következően az Alkotmánybíróság azt is megvizsgálta, hogy a Kúria az Alaptörvény 28. cikkének alkalmazásával juthatott volna-e a kialakítotthoz képest ellentétes eredményre, és kimondhatta volna-e azt, hogy a konzorcium köteles a kért adatokat kiadni, azaz állami vagy önkormányzati feladatot, vagy egyéb jogszabály alapján egyéb közfeladatot ellátó szervnek minősül. Az Alkotmánybíróság már az előző bekezdésben megállapította, hogy a jogalkotó az Avtv. 19. § (1) bekezdésének megalkotásakor egy taxáción alapuló, kógens, eltérést, mérlegelést és méltánylást nem engedő, zárt és pontos szabályozást hozott létre a közérdekű adatok kiadására kötelezett személyi körre nézve. Az ilyen típusú szabályozás nem enged mozgásteret a jogalkalmazók, és így a bíróság részére sem. A zárt szabályok felülírása, „kitágítása” a bíróságok részéről ebben az ügyben már nem jogértelmezési, hanem contra legem jogalkalmazási – tulajdonképpen jogalkotási – tevékenységet jelentett volna, ami felvetette volna a bíróságok törvényeknek való alávetettsége elvének a sérelmét is. A jogállamiság elvéből, követelményéből az is következik, hogy a jogértelmezés nem válhat a jogalkalmazó szerv önkényes, szubjektív döntésének eszközévé. Ellenkező esetben sérülne a jogbiztonság követelménye, a jogalkalmazó szervek döntéseire vonatkozó kiszámíthatósági és előre láthatósági elvárás. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Kúria támadott ítélete nem ütközik az Alaptörvénybe, ezért az indítványt elutasítja.
[28]	Mindazonáltal az Alkotmánybíróság rámutat a következőkre is: azzal, hogy a közérdekű adatok kiadását kérő indítványozó a bírósági eljárások ellenére sem jutott hozzá a közérdekű adatokhoz, sérült az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdésében számára is biztosított jog, a közérdekű adatok megismeréséhez való joga, az információszabadság elve és az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdése is. Az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdése a hatékony állami kontrollt és befolyást, a véleménynyilvánításhoz való jogot garantálja. A 39. cikk (2) bekezdése a VI. cikk tartalmát konkretizálja a közpénzekkel és a nemzeti vagyonnal való gazdálkodásra akkor, amikor kimondja, hogy 1. minden, közpénzekkel gazdálkodó szervezet a nyilvánosság előtt köteles elszámolni a közpénzekre vonatkozó gazdálkodásával, 2. a közpénzek kezelését az átláthatóság és a közélet tisztasága elvének érvényesülésével kell végezni, 3. a közpénzekre és a nemzeti vagyonra vonatkozó adatok közérdekű adatok.
[29]	Kétségtelen tény tehát, hogy az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdése, 39. cikk (2) bekezdése és az Avtv. 19. cikk (2) bekezdése nem állt összhangban egymással. Ezt a hiányosságot orvosolta a jogalkotó akkor, amikor megalkotta a közérdekből nyilvános adat jogintézményét, a szolgáltatására kötelezett szervek és személyek körét, igénylésének rendjét és a nem teljesítés esetén igénybe vehető eszközöket, lehetőségeket. A 2014. március 15-től hatályos szabály szerint „ [k]özérdekből nyilvános adatként nem minősül üzleti titoknak a központi és a helyi önkormányzati költségvetés, illetve az európai uniós támogatás felhasználásával, költségvetést érintő juttatással, kedvezménnyel, az állami és önkormányzati vagyon kezelésével, birtoklásával, használatával, hasznosításával, az azzal való rendelkezéssel, annak megterhelésével, az ilyen vagyont érintő bármilyen jog megszerzésével kapcsolatos adat, valamint az az adat, amelynek megismerését vagy nyilvánosságra hozatalát külön törvény közérdekből elrendeli”. [Info tv. 27. § (2) bekezdés] A lényegében az Alaptörvény 39. cikk (2) bekezdése végrehajtási szabályaként felfogható kiegészítés kimondja továbbá azt is, hogy „[a]z a természetes személy, jogi személy vagy jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, aki vagy amely az államháztartás alrendszerébe tartozó valamely személlyel pénzügyi vagy üzleti kapcsolatot létesít, köteles e jogviszonnyal összefüggő és a (3) bekezdés alapján közérdekből nyilvános adatra vonatkozóan – erre irányuló igény esetén – bárki számára tájékoztatást adni.” Az Info tv. 31. §-a pedig – a 28. § (1) bekezdése alkalmazásával – teljes körű bírói jogvédelmet biztosít a közérdekből nyilvános adat igénylőjének is arra az esetre, ha igényét elutasították, vagy a teljesítésre nyitva álló, vagy az adatkezelő által meghosszabbított határidő eredménytelenül telt el.
[30]	Fentiek alapján az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy az Info tv. módosításával, illetve kiegészítésével a jogalkotó szabályozási köztelezettségének eleget tett, így az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdése és a 39. cikk (2) bekezdése érvényesüléséhez szükséges garanciák megteremtődtek a közpénzek felhasználása terén.
[31]	Az indítványozó – amennyiben eddig nem tette – ismét adatszolgáltatásért fordulhat a Konzorciumhoz, igénye elutasítása esetén a szabályozás garantálja számára a bírósághoz fordulás jogát, és jogos igénye esetén a bíróság kötelezi az adatbirtokost az adat kiadására.
. 06/26/2012
. 3026/2015. (II. 9.)
. 01/26/2015

matches:
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
Bíróság
bíróság
§ 4
bíróság
§ 4
Kúria
Kúria
§ 4
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
§ 4
§ 4
Kúria
Kúria
Bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
Kúria
bíróság


text:
Beépítési és vázlatterv egyéni eredeti jellege és felhasználása - PDF
Download "Beépítési és vázlatterv egyéni eredeti jellege és felhasználása"
1 A Szerzői Jogi Szakértő Testület szakvéleményei Beépítési és vázlatterv egyéni eredeti jellege és felhasználása Ügyszám: SZJSZT-03/11. A Fővárosi Bíróság megkeresése A Bíróság által feltett kérdések: 1.) A felperes által megalkotott 1/F/7. sz. alatti beépítési és vázlatterv szellemi tevékenységből fakadó egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik-e? Ha igen, úgy ez az egyéni, eredeti jelleg pontosan miben áll, figyelemmel a 7/A/3. (24/A/5.) alatt csatolt helykijelölési tanulmányterv és a 24/A/6. szám alatt csatolt útügyi műszaki előírás tartalmára is? Az alperes által megalkotott 7/A/4. szám alatti engedélyezési terv szellemi tevékenységből fakadó egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik-e? 2.) Az alperes által megalkotott 7/A/4. szám alatti engedélyezési terv a felperes által készített 1/F/7. szám alatti beépítési és vázlatterv felhasználása útján, annak megváltoztatása eredményeképpen került-e megalkotásra? A 7/A/4. sz. alatti engedélyezési terv az 1/F/7. sz. alatti beépítési és vázlatterv átdolgozásának tekinthető-e? Az alperes műve és a felperes műve között kapcsolat, hasonlóság megállapítató-e, ha igen, milyen jellemzők alapján és milyen mértékben, az alperes műve a felperes művének átdolgozása útján jött-e létre? Nyilatkozatát részletesen indokolja. 3.) Amennyiben a 7/A/4. sz. engedélyezési terv az 1/F/7. sz. alatti beépítési és vázlatterv felhasználása, átdolgozása útján került megalkotásra, úgy a rendelkezésre álló adatok és a szakmai gyakorlat alapján a felperest a felhasználás (átdolgozás) engedélyezéséért milyen összegű díjazás illette volna meg a évi értékviszonyok, illetve a jelenlegi értékviszonyok alapján (külön-külön)? 4.) Amennyiben a felperes készítette volna el a 7/A/4. sz. alatti engedélyezési tervet, úgy ezért a rendelkezésére álló adatok és a szakmai gyakorlat alapján milyen összegű díjazás illette volna meg a felperest a évi, illetve a jelenlegi értékviszonyok alapján (külön-külön)? 5.) A szakértő nyilatkozzon arról, hogy a 3. és 4. pont szerint megjelölt díjazás összege pontosan kiszámítható-e, vagy sem, ha igen, úgy ehhez szakmai szempontból milyen esetleges további bizonyítás lefolytatása szükséges, ha nem, úgy ennek mi a szakmai indoka? 6.) A szakértő esetleges észrevételei. Az eljáró tanács szakvéleménye Ad 1-2. A szerzői jogról szóló évi LXXVI. törvény (a továbbiakban Szjt.) 1. (2) és (3) bekezdése szerint szerzői jogi védelem alá esik az irodalom, a tudomány és a művészet minden alkotása, mely védelem a művet a szerző szellemi tevékenységéből fakadó egyéni, eredeti jellege alapján illeti meg. Ez a védelem nem függ mennyiségi, minőségi, esztétikai
2 jellemzőktől vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől. Azonban pusztán valamely ötlet, elgondolás nem lehet tárgya a szerzői jogi védelemnek az Szjt. 1. (6) bekezdése szerint. Annak megítéléséhez, hogy a szóban forgó beépítési és vázlatterv (1/F/7.), valamint az engedélyezési terv (7/A/4.) ennek megfelelően szerzői alkotásnak minősül-e, az alábbi szempontokat kell figyelembe venni. Az Szjt. 1. k) illetve l) pontjai szerint szerzői alkotásnak minősül különösen az építészeti alkotás és annak terve, az épületegyüttes, illetve a városépítészeti együttes terve, valamint a műszaki létesítmény terve is. Ugyanezen paragrafus h) pontja külön nevesíti a rajzolás, festés, szobrászat, metszés, kőnyomás útján vagy más hasonló módon létrehozott alkotást és annak a tervét is. Tervek, vázlatok, ábrázolások amint az az SzJSzT korábbi szakvéleményeiből is világos szerzői jogi védelemben részesülhetnek építészeti alkotás terveként, vagy grafikai alkotásként is, 1 azonban mindkét esetben elengedhetetlen, hogy egyéni, eredeti jelleggel rendelkezzen a mű. Figyelemmel kell lennünk arra, hogy az eredetiségnek a szerző rendelkezésére álló lehetőségei korlátai műfajonként változnak. A mű formájának egyik feladata a külvilág számára való érzékelhetőség, megjelenés biztosítása és a mű azonosításának lehetővé tétele. Nyilván másként jelentkezik az eredetiség egy tervezőnél, mint egy festőnél. A tervezőnek a fizikai törvények és építészeti előírások szűkebb mozgási teret engednek, mint a képzőművészeti alkotásokat létrehozó szerzőnek. 2 A felperes által megalkotott 1/F/7. sz. alatti beépítési és vázlatterv az eljáró tanács véleménye szerint szellemi tevékenységből fakadó egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik. Amennyiben felperes kapott is helykijelölési tanulmánytervet (ami a 22. számú beadványból, azaz a megrendelő és a felperes közötti szerződésből nem derül ki, hiszen a koncepciótervre vonatkozóan -es adatszolgáltatás, valamint szóbeli konzultáció történt), ahhoz képest, valamint az útügyi műszaki előírás tartalmát is figyelembe véve egyértelműen megállapítható, hogy összességében a helyszínrajzból, az egyes épületek pontos alaprajzából, valamint a mérnökségi telep épületeire vonatkozó szöveges leírásból álló beépítési és vázlatterv egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik. Ez az egyéni, eredeti jelleg az épületegyüttes és az utak elhelyezésében, az épületek közlekedési rendszerében, a helyiségek kialakításában, méretében, az épületek belső elrendezésében, a nyílászárók elhelyezésében is felismerhető. Az a körülmény, hogy megrendelő nem kérte fel felperest látványtervek, metszetek készítésére, homlokzatkialakításra, stb., nem változtat a szóban forgó beépítési és vázlatterv egyéni, eredeti jellegén. A helyszínrajzhoz, valamint a helykijelölési tanulmánytervhez képest egyértelműen szellemi alkotótevékenység eredményeként jött létre az 1/F/7. számú beépítési és vázlatterv, amely jóval több mint puszta ötlet, vagy az előírások mechanikus tükrözése (ld. különösen az irodaépület földszinti és emeleti alaprajzait). Ennek megfelelően szerzői jogi védelemben részesül, amely védelem nem függ mennyiségi, minőségi, esztétikai jellemzőktől, vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől. A szakmai előírások nyilvánvalóan determinálják bizonyos fokig a szóban forgó mérnökségi telep kialakítását, azonban így is többféle kifejezési módra volt lehetőség, és a tervező egyéni módon választhatott a lehetőségek közül: 3 a megadott adatok, határértékek, előírások keretein belül eredeti szellemi 1 SzJSzT 27/2002: Az építészeti alkotások már az építészeti tervek formájában is szerzői jogi védelem alatt állnak a Szjt. 1. -a, és különösen annak k) pontja, alapján. ; míg SzJSzT 28/2001/1-2. látványtervek nem építészeti, hanem grafikai alkotásként szerzői jogi védelemben részesülnek. 2 SzJSzT 38/ Az SZJSZT 2009/18/01. számú vélemény 54. pontja szerint a jogi-műszaki meghatározottság mindig ad alkotói választási lehetőséget.
3 alkotótevékenységet végezve alakította ki a beépítési és vázlattervet. 4 A szakirodalom álláspontja szerint az építészeti alkotás nem köthető meghatározott tervfajtákhoz, az a döntő kérdés, hogy az adott tervben az alkotó, eredeti jelleg megnyilvánul-e. 5 A szerzői jogi oltalom szempontjából közömbös, hogy a kérdéses beépítési és vázlatterv önmagában sem engedélyezési, sem kivitelezési építészeti terv kidolgozottsági szintjét nem éri el. Bár lehet, hogy igazgatási értelemben nem felel meg az építészeti tervvel szemben támasztott követelményeknek (pl. a már említett kivitelezhetőség, engedélyezhetőség), szerzői jogi szempontból rendelkezhet, és az eljáró tanács álláspontja szerint rendelkezik is az építészeti alkotások tervét megillető szerzői jogi védelemmel, tekintve, hogy önálló tervezői döntések sorozatát igénylő, egyéni, eredeti jellegű műről van szó. 6 Felperes beépítési és vázlatterve egyértelműen és kellő mélységben tartalmazza azokat a legfontosabb funkcionális és műszaki tartalmakat, amelyek determinálhatják a terv alapján, annak továbbfejlesztésével megvalósítható építészeti alkotást. Az alperes által megalkotott engedélyezési tervet (7/A/4.) önmagában szemlélve kétséget kizáróan megállapíthatjuk, hogy szerzői alkotásról, azon belül építészeti alkotás tervéről van szó. A felperes beépítési és vázlattervéhez képest a tervezés egy valamivel előrehaladottabb fázisát jelenti: közelebb jutott ahhoz a stádiumhoz, melynek alapján az építési munkákat el lehetne végezni. 7 Az egyéni, eredeti jelleg megállapíthatóságának azonban a hazai és nemzetközi joggyakorlat értelmében az is feltétele, hogy a mű ne legyen más művének szolgai másolása. 8 A Bíróság által feltett 1. kérdést ezért nem lehet a 2. kérdéstől különválasztva megválaszolni. Az Szjt. 4. -ának (2) bekezdése értelmében szerzői jogvédelem alatt áll az eredeti mű szerzőjét megillető jogok sérelme nélkül más szerző művének átdolgozása, feldolgozása vagy fordítása is, ha annak egyéni, eredeti jellege van. Amennyiben alperes az engedélyezési tervet kizárólag saját felmérése és a tervezési program alapján készítette el, önálló alkotást hozott létre. 9 Amennyiben azonban a felperes művének alapul vételével, felhasználásával jött létre az engedélyezési terv, akkor több szempontot is figyelembe kell venni e felhasználás minősítéséhez. Kétségtelen, hogy az ötlet szerzői jogilag nem védett, így amennyiben a felperes művéből valóban csak ötletek kerültek átvételre, és alperes műve nem használ fel ezen túl más elemeket felperes beépítési és vázlattervéből, alperes önálló, szerzői jogilag védett alkotást hozott létre. A rendelkezésre bocsátott dokumentumokból egyértelműen megállapítható, hogy alperes nem juthatott a felperes beépítési és vázlattervének ismerete és lényeges elemeinek felhasználása nélkül még a rendelkezésre álló helykijelölési tanulmányterv, a megrendelő szóbeli utasításai és az útügyi műszaki előírás alapján sem ennyire hasonló, lényegében azonos eredményre az épületek elhelyezése, és főként az alaprajzi kialakítást illetően. Az eljáró tanács arra az álláspontra helyezkedik, hogy alperes engedélyezési terve felperes beépítési és vázlatterve lényeges elemeinek felhasználásával készült. Közöttük olyan nagyfokú a hasonlóság, hogy nyilvánvaló az egymásra épülésük. 4 Vö. SzJSzT 2003/38., SzJSzT 2010/15., SzJSzT 2006/31. 5 SzJSzT 2004/24. 6 Ahogyan az SzJSzT 2009/18/01. számú vélemény is utal az SzJSzT 25/03. számú szakvéleményére: a tervezés eredménye mintegy fogalmilag szerzői mű, mégpedig általában építészeti alkotás, épületegyüttes, városépítészeti együttes, műszaki létesítmény vagy ipari tervezőművészeti alkotás terve lehet, ha a terv megfelel a szerzői jogi védelem pozitív kritériumainak. Jelen ügyben pedig felperes műve egyéni, eredeti jellegű alkotásnak minősül. 7 Vö. SzJSzT 2001/39. 8 SzJSzT 2001/38. 9 SzJSzT 2006/14.
4 Ahogyan a Szerzői Jogi Szakértő Testület a 2007/06. számú ügyben megállapította: a tervműveknek több, egymásra épülő, de jogi értelemben egymástól független fázisa, készültségi foka van (pl. tanulmányterv és/vagy látványterv, engedélyezési terv, kiviteli terv), e készültségi fokok elérése és a tényleges kivitelezés elkerülhetetlen változtatásokat (elhagyásokat, tartalmi módosítást, bővítéseket) igényel, amelyeket a felhasználó a szerző tiltakozása ellenére is végrehajthat, vagy a szerzőtől különböző személlyel végre hajtathat. 10 Tekintve, hogy a felperes és a megrendelő szerződése (22. beadvány) nem tartalmazott olyan kitételt, miszerint kizárólag felperes jogosult elkészíteni a mérnöki telep tervének valamennyi fázisát, nem volt akadálya annak, hogy a megrendelő a felperes beépítési és vázlattervének elkészülte után alperest kérje fel az engedélyezési terv elkészítésére. Figyelemmel azonban arra, hogy a fent kifejtettek szerint alperes nem pusztán felperes ötleteit vette át az engedélyezési terv elkészítésekor, hanem a mű lényegi elemeit illetően támaszkodott felperes beépítési és vázlattervére, a felhasználáshoz felperes engedélyére is szükség lett volna. 11 Természetesen ettől függetlenül az alperes is rendelkezhet szerzői jogokkal az engedélyezési tervre nézve, amennyiben felhasználása nem pusztán szolgai átvételnek minősül. Az Szjt a, valamint az SzJSzT korábbi gyakorlatának is megfelelően az egymásra épülő terv fázisok önállóan is védelemre tarthatnak igényt, amennyiben a védelem feltételeként megkívánt egyéni eredeti jelleget magukon viselik. 12 Ezzel kapcsolatban az eljáró tanács akként foglal állást, hogy a beépítési és vázlatterv azonosítható, egyéni, eredeti jelleget mutató részein alperes nem hajtott végre a művön lényeges változtatást, azonban mint egymásra épülő tervek esetében ez természetesen előfordul, az alperes engedélyezési terve is mutat egyéni, eredeti jelleget. Mint a tervezés következő fázisát jelentő, részletesebb, teljesebb és kidolgozottabb mű, átdolgozásnak minősül. 13 Alperes engedélyezési tervének azon részletei, melyeket már felperes beépítési és vázlatterve is pontosan tartalmazott, nem minősülhetnek egyéni, eredeti alkotásnak. Akár lényegi változtatások nélküli, akár átdolgozásnak minősülő felhasználásról is legyen szó, a szerző, azaz a felperes engedélye mindkét felhasználási módhoz szükséges. Az eljáró tanács fontosnak tartja megjegyezni, hogy különös gonddal kell vizsgálni a felperes és megrendelője között létrejött tervezési szerződést, hiszen a megrendelőnek lehetősége volt az átdolgozás jogát megszerezni. Az SzJSzT korábban több döntésében is leszögezte: A tiszta megoldás az, ha az eredeti terv tervezőjével kötött tervezési/felhasználási szerződésben az építtető megszerzi a tervezőtől annak kifejezett nyilatkozata alapján az átdolgozás jogát, olyképpen, hogy az építtető maga, vagy harmadik személy útján átdolgoztathatja az eredeti tervet. Ezt fejezi ki igen pongyola és nem kellően világos megfogalmazással a BH számon közzétett döntés: I. Az építész, - mint az építészeti alkotáson fennálló szerzői jog jogosultja - az építménnyel kapcsolatos szerzői jogai közül a felhasználás jogát átruházhatja, azaz a művön harmadik személynek kizárólagos felhasználói jogot engedélyezhet. Legtöbb esetben azonban az átdolgozási engedély nem található meg a tervezési/felhasználási szerződésekben. Itt is utalni kell arra, hogy a bármely felhasználási módra, területi és időbeli korlátozás nélkül adott felhasználási engedély nem terjed ki az átdolgozásra, mert azt csak kifejezett, tehát erre irányuló nyilatkozattal 10 SzJSzT 2007/ Szjt. 4. (2), Szjt. 16. (1) 12 SzJSzT 2008/ Az átdolgozás természetesen nem egyenlő az Szjt ának (1) bekezdésében említett építészeti alkotás jogosulatlan megváltoztatásával.
5 engedélyezheti a szerző. 14 Alperesnek különös gonddal kellett volna felperes beépítési és vázlattervének felhasználásakor eljárnia, és tisztáznia kellett volna a megrendelővel az arra vonatkozó felhasználási jogokat, egyrészt a szerzői jog, másrészt a Magyar Építész Kamara Etikai-Fegyelmi Szabályzatának előírásaira is figyelemmel. Az SzJSzT 2010/04. számú véleményben is felhívja a figyelmet az eljáró tanács, hogy a Magyar Építész Kamara Etikai- Fegyelmi Szabályzatának 7.6. b) pontja még szigorúbb feltételeket szab, mint az Szjt., amikor kimondja, hogy Jogosulatlan tervfelhasználásnak illetve továbbtervezésnek számít az eredeti szerző hozzájárulása nélkül a tervnek további tervfázissá való továbbtervezése, fennmaradási terv készítése, az épület bontási terveinek elkészítése. Helyes és törvényes eljárás esetében a megbízónak az engedélyezési, valamint a tendertervek megrendelésekor a szerződésben rögzítenie kellett volna azt, hogy az épület rekonstrukciójának és bővítésének megvalósítási szakaszában a tervező milyen feladatokat végez még el és azt, hogy hogyan érvényesül majd a közbeszerzési eljárást követően a tervező szerzői joga. Azonban annak megítélése, hogy a megrendelő és a felek közötti egyeztetés és megállapodás megfelelően megtörtént-e, nem szerzői jogi kérdés. Ad 3-5. Az eljáró tanács a 3., 4. valamint az 5. kérdésre együttesen válaszolva azon az állásponton van, hogy a díjazással kapcsolatos kérdések nem tartoznak a Szerzői Jogi Szakértő Testület hatáskörébe az SzJSzT korábbi általános gyakorlatának is megfelelően. 15 Mindezek mellett az eljáró tanács megjegyzi, hogy az Szjt. 16. (4) bekezdésében foglalt a szerzői jogdíj mértékére vonatkozó azon szabály, amely szerint a díjnak a felek eltérő megállapodásának a hiányában a felhasználáshoz kapcsolódó bevétellel arányban kell állnia, az építészeti alkotások esetében egyáltalán nem, vagy csak nagyon közvetetten alkalmazható. Az építészeti tervek esetében az egyes rész tervek (engedélyezési terv, látvány terv, kiviteli terv stb.) elkészítésében és a kivitelezésben való közreműködés (művezetés), is alakíthatják a díj összegét. A díjazás mértékét, vagy részben egyik elemét alkothatja tehát ez utóbbi fázisban a kiviteli költségek százalékában (ezrelékében) meghatározott összeg is. A tervezési szerződésben kikötött tervezési díjat és járulékait a tényleges felhasználónak kell megfizetnie. A tervezési díj mértéke vonatkozásában a Magyar Építész Kamara díjszámítási szabályzata irányadónak tekinthető, 16 de az átdolgozáshoz történő hozzájárulás fejében kérhető díj mértéke az érintett felek megállapodásán múlik. 17 Ad 6. Az eljáró tanács megjegyzi, hogy a felperes és megrendelője közötti tervezési szerződésből (22. beadvány) is világosan kitűnik, hogy a megrendelő tervezői munka ellátására kérte fel felperest, és a szerződésben rögzítették, hogy a megrendelt majd később szerződésszerűen teljesített beépítési és vázlatterv szellemi alkotómunka eredményeként jön létre. Függetlenül attól, hogy természetesen nem a felek megállapodása minősít egy adott művet szerzői alkotássá, a szerződésben tett ezen kijelentésnek az adott beépítési és vázlatterv felhasználása vonatkozásában mégis fontos szerepe lehet, hiszen a megrendelő, illetve az alperes felelősségének vizsgálatánál nem hagyható figyelmen kívül, hogy a megrendelő tisztában volt azzal, hogy az alperes által rajzoknak, vázlatoknak titulált mű szerzői jogi oltalom alatt áll. 14 Vö. Szjt. 16. (1) és (6), valamint SzJSzT 2009/18/ Vö. SzJSzT 28/2001/1-2, SzJSzT 26/2004, SzJSzT 2008/ SzJSzT 2004/ SzJSzT 35/2002.
6 Vizsgálni kell, hogy a megrendelő és a felperes között fennálló szerződés alapján a megrendelő pontosan milyen célra használhatta fel a megrendelt beépítési és vázlattervet, és célszerű lett volna rögzíteni, hogy a későbbiek folyamán a névfeltüntetésre vonatkozóan felperesnek milyen igénye van. 18 A felhasználás vonatkozásában mind alperesnek, mind a megrendelőnek vizsgálni kell a felelősségét, hiszen a beépítési és vázlatterv felhasználhatóságáról megrendelő tudott nyilatkozni alperes felé is, lévén hogy a felperessel kötött tervezési szerződés tartalmát is ő ismerte. A 29. sorszámú alperesi beadványban feltett kérdések: 1. A felperes vázlata építészeti alkotásnak minősül-e, s mint ilyen szerzői jogi védelem alá esik vagy sem? 2. Vázlatok, alaprajzi skiccek műnek tekinthetőek-e? 3. A felperes által ismertetett vázlatokból a Mérnökségi Telep kivitelezésre kerülhetett volna, vagy az építési munkák kivitelezésére a vázlat alkalmatlan? Alkalmas lett volna épület létrehozására, tisztázott volt-e például a megjelenés, tetőforma, tömegképzés, külső megjelenés? 4. Lehet-e egy homlokzatok, metszetek, tömegvázlatok, látványtervek nélküli alaprajzi sémát építészeti műnek tekinteni? Engedélyezésre alkalmas terveket készített-e a felperes? Van-e egyéni, eredeti jellege felperes vázlatának, ha nem készültek hozzá metszetek, homlokzatok, látványtervek? 5. Milyen jogszabályok mondják ki a megfelelő részletezettséget és tartalmat? Az Etv. kritériumai közül melyeknek felelt meg a felperes vázlata? Alkalmas volt-e építési tevékenység megvalósítására a vázlat, s nevezhető-e egyáltalán tervnek? 6. Kérjük, hogy a T. Szakértő a felperes által készített dokumentumot annak besorolása, elnevezése körében minősíteni szíveskedjen, mert alperes számára nem világos, milyen elnevezés illetheti egyáltalában a felperes munkáját (tervek, vázlatok, rajzok, skiccek, tanulmány, beépítési tanulmány?). Ad 1. Mint az a Bíróság által feltett 1. kérdés megválaszolásakor is kifejtésre került, a felperes által készített beépítési és vázlatterv (1/F/7.) mint építészeti alkotás terve szerzői jogi védelemben részesül. Az építészetben szerzői alkotásnak minősül a rendelkezésre álló tér minden egyéni, eredeti jellegű alakítása, valamennyi eredeti alkotómunka eredményeként született vázlat és rajz, így a jelen ügy tárgyát képező beépítési és vázlatterv is (ld. bővebben a Bíróság által feltett 1. és 2. kérdésre adott válasznál). Ad 2. Vázlatok és alaprajzi skiccek elnevezésüktől függetlenül is tekinthetők műnek, amennyiben egyéni, eredeti jelleggel bírnak. A védelem nem függ mennyiségi, minőségi, esztétikai jellemzőktől vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől. 19 Felperes beépítési és vázlatterve egyértelműen egyéni, eredeti jellegű tervnek minősül, az alaprajzi 18 Szjt. 67. (2) 19 Szjt. 1. (3)
7 kialakítás (1/F/7) az épület belső képét egyértelműen, eredeti módon meghatározza, a számtalan kialakítási lehetőség közül a tervező által egyéni módon alakított térábrázolásáról beszélhetünk. Ad 3. Önmagában a felperes által készített beépítési és vázlatterv (1/F/7.) alapján a mérnökségi telep vagy az építési munkák kivitelezése nem lett volna megvalósítható. Az eljáró tanács azonban megjegyzi, hogy az építési munkák megkezdése előtt több, részletezettségükben eltérő, egymásra épülő terv készíthető, amelyek közül már az első olyan terv, amely egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik, szerzői jogi védelemben részesül, függetlenül attól, hogy önmagában az alapján a teljes kivitelezés megvalósítható lenne-e (ld. bővebben a bíróság által feltett 1. és 2. kérdésre adott válasznál). Az eljáró tanács megjegyzi, hogy a megrendelő nem engedélyezési vagy kiviteli terv készítésével bízta meg felperest, hanem a terület beépítési és vázlattervének elkészítésével. A felperes által megalkotott egyéni, eredeti beépítési és vázlatterv bár önmagában az engedélyezéshez vagy a kivitelezéshez nem lett volna szakmailag elégséges mint ahogyan ezzel a felek is tisztában voltak, az épületeket a későbbi tervezés és megvalósítás során építészetileg determinálta. Ad 4. Mint az az alperes által feltett 1-3. kérdések, valamint a Bíróság által feltett 1-2. kérdések megválaszolásakor is kifejtésre került, metszetek, homlokzatok és látványtervek nélkül is lehet egy építészeti alkotás tervének egyéni, eredeti jellege. Az, hogy a beépítési és vázlatterv engedélyezésre nem volt alkalmas, nem jelenti azt, hogy nem minősülhet az egymásra épülő tervfázisok első, szerzői jogi védelem alatt álló változatának. Ezzel összhangban, a 37/2007. (XII. 13.) ÖTM rendelet szerint ugyan valóban kötelező része az építészeti-műszaki dokumentációnak a látványterv, azonban ez nem jelenti azt, hogy egy eredeti, egyéni jellegű, azonban látványterv nélküli építészeti terv eleve nem rendelkezhet szerzői jogi védelemmel. Egy építészeti-műszaki dokumentáció szerzői alkotás volta független attól, hogy a felperes terve megfelel-e az építésügyi igazgatási eljárás követelményeinek. Az alperes által hivatkozott 2001/28. számú SzJSzT vélemény sem azt rögzíti, hogy egy adott építészeti tervnek csak a látványterv lehet az első védett változata, hanem azt, hogy már pusztán egy látványterv is lehet olyan védett alkotás, amely egy tervezési folyamat első, szerzői jogilag védett elemének minősülhet. Így természetesen nincs szó arról, hogy látványtervek nélkül elkészített egyéni, eredeti jellegű tervek eleve kizártnak minősülnének a szerzői jogi oltalomból. A felperes által készített alaprajzok egyértelműen meghaladják az ötletek, valamint a szakmai előírások pusztán mechanikus rögzítésének szintjét. Ahogyan az a fenti kérdések megválaszolásakor is kifejtésre került, felperes beépítési és vázlatterve egyértelműen és az adott tervezési fázishoz igazodva az ötlet szintjét meghaladó módon, megfelelő mélységben tartalmazza a legfontosabb tartalmakat, amelyek determinálják egy építészeti alkotás egyéni, eredeti voltát, így jóval több, mint egyszerű feladatmeghatározás vagy sematikus elképzelés. Alperes maga is helyesen utal arra, hogy felperes műve az alkotói folyamat egyik lépcsőjének tekinthető (29. beadvány), hiszen az egymásra épülő tervek egyike. Sőt, azt is hozzáteszi, hogy elméletileg nem zárható ki ezen vázlat képzőművészeti (grafikai) műként történő szerzői jogi oltalma, azonban tévesen vonja le a következtetést, miszerint ebben az
8 esetben nem állna oltalom alatt. Az eljáró tanács hangsúlyozza, hogy az adott művet annak egyéni, eredeti jellege alapján illeti meg az oltalom, amely akár építészeti alkotás terveként, akár grafikai műként is megillethetné az alkotást. Kifejti továbbá az alperes az SzJSzT korábbi gyakorlatára hivatkozva, hogy a megrendelő csak jogot szerzett felperes művének felhasználására, kötelezettsége a felhasználásra nézve nincs, valamint hogy más személyt is felkérhet az engedélyezési terv elkészítésére. Ezzel természetesen az eljáró tanács is egyetért: a rendelkezésre álló okiratok alapján valóban nem volt megrendelőnek kötelezettsége a beépítési és vázlatterv felhasználása, kétségtelen azonban, hogy alperes engedélyezési terve felperes művére épül a korábban kifejtettek szerint. Az is egyértelmű, hogy megrendelőnek joga volt a felperestől eltérő más személyt így alperest is felkérni az engedélyezési terv elkészítésére, amennyiben azonban az a korábbi tervezési fázisba tartozó beépítési és vázlatterv lényeges elemeit átveszi illetve átdolgozza, ahhoz a szerző engedélye szükséges. Az eljáró tanács utal a Bíróság által feltett 6. kérdésnél kifejtettekre, miszerint különös gonddal kell vizsgálni, hogy a felperes és a megrendelő szerződése milyen felhasználásra terjedt ki. 20 Ad 5. Az építésügyi igazgatási kérdések nem tartoznak a Szerzői Jogi Szakértő Testület hatáskörébe. A szerzői jogi kérdések eldöntésekor irreleváns, hogy az adott mű önmagában alkalmas volt-e építési tevékenység megvalósítására. Felperes beépítési és vázlatterve szerzői jogi oltalom alatt álló terv, mint az a fentiekben már kifejtésre került. Ad 6. A felperes által készített dokumentum (1/F/7.) elnevezése szerzői jogi szempontból irreleváns. Az Szjt. 1. (3) szerint a szerzői jogi védelem az alkotást a szerző szellemi tevékenységéből fakadó egyéni, eredeti jellege alapján illeti meg, és a védelem nem függ mennyiségi, minőségi, esztétikai jellemzőktől vagy az alkotás színvonalára vonatkozó értékítélettől. Az elnevezésétől függetlenül szerzői alkotásnak minősül. Önmagában a dokumentum besorolása (tehát hogy skicc, rajz, tanulmány, vázlat, stb.) az alperes által feltett 1-2. kérdésekre adott válasznak megfelelően szintén nem mérvadó, hiszen elsősorban annak van jelentősége, hogy az adott mű egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik-e. A Bíróság által feltett 1-2. kérdésekre adott válaszban az eljáró tanács kifejtette, hogy felperes beépítési és vázlatterve egyéni, eredeti jelleggel rendelkezik, a mérnökségi telep tervezési folyamatában az egyik tervezési fázisnak tekinthető, és mint terv, szerzői jogi oltalom alatt áll. Dr. Tattay Levente Dr. Pogácsás Anett Dr. Jékely Zsolt a tanács elnöke a tanács előadó tagja a tanács szavazó tagja 20 BDT

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Másodfokon felmentették Borovszky Tímeát a vesztegetés vádja alól | hírek | Jogi Fórum
Borovszky Tímeát tavaly májusban a Fővárosi Bíróság bűnösnek találta és két év, három évre felfüggesztett börtönbüntetésre ítélte, valamint előzetes mentesítésben részesítette a hátrányos jogkövetkezmények alól.
Az egykori főosztályvezetőt azzal vádolták meg, hogy vezető beosztású, hivatalos személy által elkövetett vesztegetés bűntettét követte el. A vád szerint miután Hiller István akkori oktatási és kulturális miniszter megtagadta, hogy Borovszky Tímea beosztottjának a fizetését 50 ezer forinttal megemeljék, a nő arra kérte Nagy Attilát, a Katapult Mentorprogram akkori programigazgatóját, hogy a program számára a minisztérium által folyósított 45 millió forintos állami támogatásból a munkatársának 600 ezer forintot adjon át. A korábban eljáró elsőfokú bíróság szerint ezzel ellensúlyozták volna, hogy a munkatárs nem kapott fizetésemelést.
A tárgyalásokon Nagy Attila és Borovszky Tímea is beszámolt arról, hogy a beszélgetésüket követően megromlott közöttük a korrekt munkakapcsolat. Borovszky Tímea állítása szerint azonban Nagy Attila volt az, aki közölte vele, hogy sikkasztott.
A volt főosztályvezető semmit nem kívánt mondani az utolsó szó jogán, a bíróság ezt követően pedig kihirdette az ítéletet. A másodfokon eljáró ítélőtábla az elsőfokú ítéletet megváltoztatta, és felmentette Borovszky Tímeát a vesztegetés vádja alól.
Az indoklás szerint az elsőfokú ítélet csak részben megalapozott. A szembenálló felek egymással "homlokegyenest eltérő" vallomásokat tettek. A bíróság azt vizsgálta, hogy Nagy Attila állításait milyen tények támasztják alá, hiszen az ő vallomása képezte a vád alapját.
Az ítélőtábla megállapította: a vallomás nem alkalmas arra, hogy a bíróság ennek alapján a bűnösséget megállapítsa. A bíróság szerint Nagy Attila eltérő nyilatkozatokat tett arról, hogy az általa sikkasztásnak nevezett cselekményt Borovszky Tímea mikor követte el, és más lényeges körülményekről sem tudott beszélni, bizonyítékokat pedig nem tudott felmutatni. A bíró hangsúlyozta: valaki bűnösségét csak akkor lehet megállapítani, ha az minden kétséget kizáróan bizonyítható.
Mivel az első- és a másodfokú ítélet eltér a bűnösség kérdésében, ezzel az ítélethirdetést követően megnyílt a lehetőség a harmadfokú tárgyalásra. A védelem az ítéletet tudomásul vette, az ügyész viszont fellebbezett, így a Legfelsőbb Bíróságon fejeződik be az ügy.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság