text:
2020. május 28.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Közbeszerzési szerződések – 2014/24/EU irányelv – A 2. cikk (1) bekezdésének 5. pontja – A 12. cikk (4) bekezdése – A 18. cikk (1) bekezdése – A »visszterhes szerződés« fogalma – Két ajánlatkérő szerv közötti, közös közérdekű célkitűzésre irányuló szerződés – A tűzoltóság műveleteinek koordinálására szolgáló szoftver rendelkezésre bocsátása – Pénzbeli ellenszolgáltatás hiánya – Az említett szoftver kiegészítő moduljainak kölcsönös és ingyenes rendelkezésre bocsátását előíró együttműködési megállapodáshoz való kapcsolódás – Az egyenlő bánásmód elve – Magánvállalkozásnak a versenytársaihoz képest előnyösebb helyzetbe hozására vonatkozó tilalom”
A C‑796/18. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország) a Bírósághoz 2018. december 19‑én érkezett, 2018. november 28‑i határozatával terjesztett elő
az Informatikgesellschaft für Software‑Entwicklung (ISE) mbH
tagjai: M. Vilaras tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a negyedik tanács bírájaként eljárva, S. Rodin, D. Šváby (előadó) és N. Piçarra bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2019. november 6‑i tárgyalásra,
– az Informatikgesellschaft für Software Entwicklung (ISE) mbH képviseletében Bernhard Stolz Rechtsanwalt,
– a Stadt Köln képviseletében K. van de Sande és U. Jasper Rechtsanwältinnen,
– az osztrák kormány képviseletében J. Schmoll, G. Hesse és M. Fruhmann, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében L. Haasbeek, M. Noll‑Ehlers és P. Ondrůšek, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2020. január 29‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közbeszerzésről és a 2004/18/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. február 26‑i 2014/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 94., 65. o.; helyesbítés: HL 2015. L 275., 68. o.) 2. cikke (1) bekezdése 5. pontjának és 12. cikke (4) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet az Informatikgesellschaft für Software‑Entwicklung (ISE) mbH és a Stadt Köln (Köln városa, Németország) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya Köln városa és Land Berlin (Berlin tartomány, Németország) között kötött két olyan szerződés, amelyek egy a tűzoltóság műveleteit irányító szoftvernek az említett város részére való ingyenes rendelkezésre bocsátását, illetve az említett szoftver fejlesztése céljából folytatott együttműködést írnak elő.
3 A 2014/24 irányelv (31) és (33) preambulumbekezdése szerint:
„(31) Jelentős a jogbizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy a közszférába tartozó szervezetek közötti szerződésekre milyen mértékben vonatkozzanak a közbeszerzési szabályok. A tagállamok – sőt az egyes ajánlatkérő szervek is – egymástól eltérően értelmezik [a Bíróság] vonatkozó ítélkezési gyakorlatát. Ezért szükséges annak tisztázása, hogy a közszférán belül kötött szerződésekre mely esetekben nem alkalmazandók a közbeszerzési szabályok.
E kérdés tisztázását [a Bíróság] vonatkozó ítélkezési gyakorlatában meghatározott elveknek kell vezérelniük. Önmagában az a tény, hogy egy megállapodásban mindkét fél közjogi hatóság, nem zárja ki a közbeszerzési szabályok alkalmazását. A közbeszerzési szabályok alkalmazása ugyanakkor nem képezheti akadályát annak, hogy a hatóságok saját forrásaik felhasználásával lássák el a rájuk bízott közszolgáltatási feladatokat, amibe beletartozik a más hatóságokkal folytatott együttműködés lehetősége is.
Biztosítani kell, hogy a mentesített közszférabeli szervek közötti együttműködés ne eredményezze a verseny torzulását a magánszféra gazdasági szereplői viszonylatában, amennyiben valamely magánszolgáltatót versenyelőnyhöz juttat versenytársaihoz képest.
(33) Az ajánlatkérő szervek számára lehetővé kell tenni – anélkül, hogy kötelesek lennének meghatározott jogi formát választani –, hogy úgy dönthessenek, hogy együttműködés keretében, közösen biztosítják közszolgáltatásaikat. Az együttműködés kiterjedhet a részt vevő hatóságokra ruházott vagy általuk vállalt szolgáltatások vagy felelősségi körök ellátásával kapcsolatos összes tevékenységtípusra, így például a helyi vagy regionális hatóságok kötelező vagy önkéntes feladataira vagy a közjog által bizonyos szervekre bízott szolgáltatásokra is. A különböző részt vevő hatóságok által nyújtott szolgáltatásoknak nem kell szükségszerűen azonosaknak lenniük; lehetnek egymást kiegészítő jellegűek is.
A közszolgáltatások közös nyújtására vonatkozó szerződéseknek nem kell az ezen irányelvben meghatározott szabályok hatálya alá tartozniuk, feltéve, hogy megkötésükre kizárólag ajánlatkérő szervek között kerül sor, hogy az adott együttműködés végrehajtása kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások alapján történik, és hogy általuk egyetlen magánszektorbeli szolgáltató sem kerül a versenytársainál előnyösebb versenyhelyzetbe.
4 Ezen irányelv „Tárgy és hatály” című 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv szabályokat állapít meg az ajánlatkérő szervek által közbeszerzési szerződések megkötése céljából lefolytatott olyan beszerzési eljárásokra, valamint tervpályázatokra vonatkozóan, amelyek becsült értéke meghaladja a 4. cikkben rögzített értékhatárokat.”
5 Az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja a „közbeszerzési szerződést” úgy határozza meg, hogy az „egy vagy több gazdasági szereplő és egy vagy több ajánlatkérő szerv által, írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya építési beruházás kivitelezése, áru szállítása vagy szolgáltatás nyújtása”.
6 A 2014/24 irányelvnek „A közszférába tartozó szervezetek közötti közbeszerzési szerződések” című 12. cikke a (4) bekezdésében a következőket írja elő:
„Nem tartozik ezen irányelv hatálya alá a kizárólag két vagy több ajánlatkérő szerv által kötött szerződés az alábbi feltételek együttes teljesülése esetén:
b) az együttműködés megvalósítását kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások vezérlik; és
7 Ezen irányelv 18. cikke, amely meghatározza „[a] közbeszerzés alapelvei[t]”, (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
8 A 2013. június 26‑i Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (a versenykorlátozás elleni törvény; BGBl. 2013. I, 1750. o.) az alapügyre alkalmazandó változatában (a továbbiakban: a versenykorlátozás elleni törvény) a 103. §‑ának (1) bekezdésében azt írja elő, hogy a közbeszerzési szerződés ajánlatkérő szervek vagy vállalkozások közötti visszterhes szerződés, amelynek tárgya áru szállítása, építési beruházás kivitelezése vagy szolgáltatás nyújtása.
9 E törvény 106. §‑a (1) bekezdésének első mondata szerint a közbeszerzési eljárásokat ellenőrző szervekhez lehet fordulni olyan közbeszerzési szerződések odaítélése esetén, amelyek hozzáadottérték‑adó nélküli becsült értéke eléri a megállapított értékhatárokat.
10 Az említett törvény 108. §‑ának (6) bekezdése előírja, hogy a két vagy több ajánlatkérő szerv között létrejött szerződések esetén nem lehet a közbeszerzési eljárásokat ellenőrző szervekhez fordulni, ha:
„1. a szerződés a részt vevő ajánlatkérő szervek között együttműködést hoz létre vagy valósít meg annak érdekében, hogy biztosítva legyen az általuk teljesítendő közszolgáltatások nyújtása a közös célkitűzéseik megvalósítása céljából;
2. az 1. pont szerinti együttműködés megvalósítását kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások vezérlik, és
3. az ajánlatkérő szervek az 1. pont szerinti együttműködés által érintett tevékenységeknek kevesebb mint 20%‑át végzik a piacon.”
11 Berlin tartomány, amely a Németországi Szövetségi Köztársaságban a legnagyobb hivatásos tűzoltósággal rendelkezik, felhasználója az „IGNIS Plus” szoftvernek, amelyet a Sopra Steria Consulting GmbH‑tól szerződésben szerzett meg a tűzoltóság műveleteinek irányítása céljából. E szerződés többek között lehetővé teszi a számára, hogy az említett szoftvert ingyenesen átadja más biztonsági hatóságoknak.
12 Németországban a közigazgatási intézmények közötti szoftvercsere elveit meghatározó, 1979‑ben elfogadott, úgynevezett „kieli” határozatok szerint valamely szoftvernek a közjogi szervek közötti ingyenes átadása nem minősül ajánlati felhívás közzétételének kötelezettségével járó beszerzésnek. Az általános kölcsönösség elvéből ugyanis az következik, hogy azokat a szoftverfejlesztéseket, amelyeknek az ajánlatkérő szervek általi forgalmazása kizárt, a közigazgatási szervek ingyenesen átadják egymásnak, mivel e szervek nem állnak egymással versenyben.
13 Köln városa és Berlin tartomány 2017. szeptember 10‑én e határozatok alapján az „IGNIS Plus” szoftver ingyenes és hosszú távú felhasználására irányuló szerződést (a továbbiakban: a szoftverfelhasználási szerződés) kötött, amely többek között a következőképpen rendelkezik:
„1. A szerződés tárgya
Az alábbi feltételek az »IGNIS Plus« testre szabott szoftver hosszú távú átadására és használatára vonatkoznak. A szoftver használatba adója rendelkezik az e szoftveren fennálló jogokkal.
Az »IGNIS Plus« testre szabott szoftver a szoftver használatba dójának a tűzoltóság tűzoltás, műszaki segítségnyújtás, sürgősségi ellátás és a katasztrófavédelem területén végzett tevékenységei közül a műveletfelvételre, intézkedésre és műveletkövetésre irányuló műveletirányító szoftvere. […]
2. A szolgáltatás jellege és terjedelme
2.1. A szoftver használatba adója az együttműködési megállapodásban meghatározottak szerint az »IGNIS Plus« testre szabott szoftvert a szoftver átvevőjének rendelkezésére bocsátja.
4. A felhasználásért járó díjazás
Az »IGNIS Plus« testre szabott szoftver műveletirányító szoftverként való rendelkezésre bocsátása ingyenes. […]”
14 Ugyanezen a napon Köln városa és Berlin tartomány e szoftverre vonatkozóan együttműködési megállapodást (a továbbiakban: együttműködési megállapodás) is kötött, amelynek célja többek között az említett szoftvernek a partner igényeihez adaptálása, és annak a konkrét rendelkezésre bocsátása olyan új műszaki funkciók „kiegészítő és hozzáadott szakmai modulok” formájában történő hozzáadásával, amelyeket ingyenesen kínálnak az együttműködő partnerek számára.
15 Az együttműködési megállapodás konkrétan a következőket írja elő:
„1. § – Az együttműködési készség célja
[…] A partnerek az egyenjogú partneri viszony és adott esetben a kompromisszumkészség érdekében elkötelezték magukat a szoftvernek a partner mindenkori igényeihez adaptálása és az együttműködő partner rendelkezésére bocsátása mellett. […]
2. § – Az együttműködés céljának meghatározása
Az együttműködő partnerek célja az »IGNIS Plus« műveletirányító szoftvernek a tűzoltóság műveletirányító központjaiban műveletirányító eszközként való alkalmazása. A szoftverrendszer modulok formájában további szakmai funkciókkal bővíthető, és a többi együttműködő partnernek ingyenes használat céljából átadható. […]
5. § – Az együttműködés tartalma
[…] Az alapszoftver használatba adása ellenszolgáltatás nélkül történik. A kiegészítő és hozzáadott szakmai modulokat ellenszolgáltatás nélkül kell az együttműködő partnerek rendelkezésére bocsátani.
Az alapszoftver, valamint a modulok saját folyamatokhoz való adaptálását önállóan kell kérni és finanszírozni.
[…] Az együttműködési megállapodás csak a [szoftverfelhasználási] szerződéssel együtt érvényes.”
16 Az ISE, amely biztonsági feladatokat ellátó hatóságok számára műveletirányítási szoftvereket tervez és értékesít, keresetet indított a Vergabekammer Rheinland (Rajna‑vidéki közbeszerzési tanács, Németország) előtt a szoftverfelhasználási szerződésnek és az együttműködési megállapodásnak a közbeszerzési szabályozás megszegése miatti érvénytelenségének a megállapítása iránt. Az ISE álláspontja szerint az, hogy Köln városa az ingyenesen rendelkezésére bocsátott „IGNIS Plus” szoftver későbbi fejlesztésében részt vett, elegendő pénzügyi előnyt jelent Berlin tartomány számára ahhoz, hogy e szerződések visszterhes jellegűeknek minősüljenek.
17 A Vergabekammer Rheinland (Rajna‑vidéki közbeszerzési tanács) a 2018. március 20‑i határozatában e keresetet elfogadhatatlannak nyilvánította azzal az indokkal, hogy az említett szerződések nem minősülnek közbeszerzési szerződésnek, mivel azok nem visszterhes jellegűek. Konkrétan a szóban forgó együttműködés keretében nem áll fenn szinallagmatikus jelleg a szolgáltatás és az ellenérték tekintetében.
18 Az ISE e határozattal szemben keresetet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, az Oberlandesgericht Düsseldorfhoz (düsseldorfi regionális felsőbíróság, Németország). Megerősíti, hogy az együttműködési megállapodás visszterhes szerződés, mivel Berlin tartomány pénzügyi előnyt kívánt szerezni az alapügy tárgyát képező szoftver rendelkezésre bocsátásából, tekintve hogy Köln városa köteles ingyenesen a használatába adni az általa kifejlesztett, a szoftvert kiegészítő vagy ahhoz hozzáadott modulokat. Az ISE kifogásolja továbbá, hogy a Vergabekammer Rheinland (Rajna‑vidéki közbeszerzési tanács) tévesen mulasztotta el annak megállapítását, hogy az alapprogram beszerzése maga után vonja a későbbi szerződéseknek a gyártó részére történő odaítélését, mivel kizárólag ő képes annak adaptálására, valamint a karbantartásának és javításának a biztosítására.
19 Köln városa e bíróság határozatának helybenhagyását kéri, és ezenfelül arra hivatkozik, hogy ha az együttműködési megállapodást visszterhes szerződésnek kell tekinteni, akkor az ajánlatkérő szervek közötti együttműködésnek minősül, következésképpen a versenykorlátozás elleni törvény 108. §‑ának (6) bekezdése értelmében nem tartozik a közbeszerzési jog hatálya alá.
20 A kérdést előterjesztő bíróság, mivel kétségei támadtak a Vergabekammer Rheinland (Rajna‑vidéki közbeszerzési tanács) határozatának megalapozottságát illetően, szükségesnek tartja, hogy kérdést terjesszen a Bíróság elé a 2014/24 irányelv értelmezésével kapcsolatban.
21 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés tehát annak meghatározására irányul, hogy a 2014/24 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „közbeszerzési szerződés” fogalma eltér‑e az ezen irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében említett „szerződés” fogalmától. Igenlő válasz esetén az olyan szerződés, amely nem visszterhes, az említett irányelv 12. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „szerződésnek” minősülhet, anélkül hogy közbeszerzési szerződést képezne, és így kikerülhet a közbeszerzési eljárásokra vonatkozó szabályok alól abban az esetben, ha teljesülnek az e rendelkezés a)–c) pontjában foglalt feltételek.
22 Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság az ítélkezési gyakorlatában eddig a közbeszerzési szerződésnek a versenykorlátozás elleni törvény 103. §‑ának (1) bekezdése értelmében vett visszterhes jellegére vonatkozóan tág értelmezést alkalmazott, és úgy ítélte meg, hogy a kölcsönös szolgáltatások közötti bármilyen jogi kapcsolat elegendő. Következésképpen bár az „IGNIS Plus” szoftver rendelkezésre bocsátása olyan együttműködéshez vezet, amely csak akkor keletkeztet jogokat, ha az egyik együttműködési partner ki kívánja terjeszteni e szoftver funkcióit, a szóban forgó együttműködési ajánlat visszterhes jellegű, az említett szoftver jövőbeli fejlesztéseivel kapcsolatos bizonytalanság ellenére.
23 A kérdést előterjesztő bíróságban ugyanakkor felmerül a kérdés, hogy a 2016. december 21‑i Remondis ítéletre (C‑51/15, EU:C:2016:985) tekintettel nem lehet‑e elfogadni a 2014/24 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontjában szereplő „közbeszerzési szerződés” és „visszterhes szerződés” fogalmának a korábbiakban általa alkalmazottól szűkebb értelmezését, amely nem foglalja magában az alapügyben felmerülthöz hasonló helyzeteket.
24 Végezetül a Köln városa által az „IGNIS Plus” szoftver adaptálása és karbantartása céljából odaítélt szerződéseket visszterhes szerződéseknek kell tekinteni. Olyan önálló szerződéses megállapodásokról van ugyanis szó, amelyeket harmadik felekkel kötöttek, és amelyek elválaszthatók e szoftver rendelkezésre bocsátásától.
25 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés az ajánlatkérő szervek közötti együttműködésnek a 2014/24/EU irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében említett tárgyára vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság ezen irányelv német és francia nyelvi változatának az összehasonlítását követően, valamint az említett irányelv (33) preambulumbekezdésére tekintettel úgy véli, hogy ezen együttműködés tárgyát képezhetik járulékos tevékenységek is, és nem szükséges az, hogy az említett együttműködésre akkor kerüljön sor, amikor magukat a közszolgáltatásokat teljesítik.
26 Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdést az igazolja, hogy a Bíróságnak az építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvre (HL 2004. L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.) vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerint a valamely gazdasági szereplővel szembeni kedvezőbb bánásmódra vonatkozó tilalmat úgy értelmezték, hogy a horizontális együttműködés csak akkor vonható ki a közbeszerzési jog hatálya alól, ha egyetlen magánvállalkozás sem kerül előnyösebb helyzetbe a versenytársaihoz képest. Márpedig a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése nem ír elő hasonló tilalmat, bár ezen irányelv (33) preambulumbekezdése magában foglal erre vonatkozó hivatkozást.
27 E körülmények között az Oberlandesgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális felsőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) A [2014/24] irányelv 2. cikke (1) bekezdése 5. pontjának értelmében vett »közbeszerzési szerződésről«, illetve – legalábbis egyelőre a 12. cikk (4) bekezdése a)–c) pontjának fenntartásával – az irányelv 12. cikke (4) bekezdésének értelmében az irányelv hatálya alá tartozó szerződésről van‑e szó közigazgatási intézmény által egy szoftvernek egy másik közigazgatási intézmény számára történő, írásbeli megállapodásban foglalt használatba adása esetén, ha a szoftver átvevőjének a szoftver vonatkozásában ugyan sem vételárat, sem költségtérítést nem kell fizetnie, a szoftver használatba adásával együtt járó együttműködési megállapodás azonban előírja, hogy minden együttműködő partner – és ily módon a szoftver átvevője is – a mindenkori másik partnernek ingyenesen rendelkezésére bocsátja a szoftvernek az esetleges jövőbeli, azonban nem kötelezően megvalósítandó továbbfejlesztéseit?
2) [Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén] a [2014/24] irányelv 12. cikke (4) bekezdésének a) pontja szerint a részt vevő ajánlatkérő szervek együttműködésének tárgyát magának a polgárok részére együttesen teljesítendő közszolgáltatások nyújtásának kell képeznie, vagy elegendő‑e, ha az együttműködés olyan tevékenységekre vonatkozik, amelyek valamely formában az ugyanúgy, azonban nem szükségszerűen együttesen teljesítendő közszolgáltatások nyújtását szolgálják?
3) Fennáll‑e a 2014/24/EU irányelv 12. cikke (4) bekezdésének keretében az úgynevezett kedvezőbb helyzet biztosításának íratlan tilalma, és amennyiben igen, milyen tartalommal?”
28 Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2014/24 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan megállapodás, amely egyrészt azt írja elő, hogy egy ajánlatkérő szerv valamely szoftvert ingyenesen egy másik ajánlatkérő szerv rendelkezésére bocsát, másrészt pedig olyan együttműködési megállapodáshoz kapcsolódik, amelynek értelmében az e megállapodásban részes valamennyi fél köteles ingyenesen a másik fél rendelkezésére bocsátani a szoftvernek az általa esetlegesen véghezvitt jövőbeli fejlesztéseit, az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében „közbeszerzési szerződésnek” vagy az említett irányelv 12. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „szerződésnek” minősül.
29 Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikke (4) bekezdésének szövege azáltal, hogy pusztán a „szerződés” fogalmára utal, nem pedig a „közbeszerzési szerződés” fogalmára, azt sugallhatja, hogy e két fogalom különbözik. Valójában azonban nincs helye ilyen megkülönböztetésnek.
30 Először is ugyanis ezen irányelv 1. cikke, amely pontosítja annak „tárgyát és hatályát”, az (1) bekezdésében azt írja elő, hogy „[e]z az irányelv szabályokat állapít meg az ajánlatkérő szervek által közbeszerzési szerződések megkötése céljából lefolytatott olyan beszerzési eljárásokra, valamint tervpályázatokra vonatkozóan, amelyek becsült értéke meghaladja [az ezen irányelv] 4. cikk[é]ben rögzített értékhatárokat”. Ebből következik, hogy az említett irányelv csak a közbeszerzési szerződésekre és a tervpályázatokra vonatkozik, és a hatálya alól kizártak az olyan szerződések, amelyek nem közbeszerzési jellegűek.
31 Másodszor a 2014/24 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése, amely meghatározza azokat a főbb fogalmakat, amelyektől ezen irányelv alkalmazása függ, nem említi a „szerződés” fogalmát, hanem abban kizárólag a „közbeszerzési szerződés” fogalma szerepel, ami arra utal, hogy a „szerződés” kifejezés csupán a „közbeszerzési szerződés” kifejezés rövidített változata.
32 Harmadszor ezt az értelmezést támasztja alá a 2014/24 irányelv 12. cikkének címe is, amely „[a] közszférába tartozó szervezetek közötti közbeszerzési szerződések[re]” vonatkozik. Következésképpen ezen irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében a „szerződésre” való utalást úgy kell értelmezni, hogy az a„közbeszerzési szerződésnek” az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett fogalmára utal.
33 Negyedszer az említett értelmezést alátámasztják a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését érintő előkészítő munkálatok is. Amint arra az Európai Bizottság az írásbeli észrevételeiben emlékeztetett, míg a közbeszerzési eljárásról szóló európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó, 2011. december 20‑i javaslata (COM (2011) végleges) tartalmazott egy olyan, „Az ajánlatkérő szervek közötti kapcsolatok” című 11. cikket, amelynek a (4) bekezdése azt írta elő, hogy „az egy vagy több ajánlatkérő szerv között kötött szerződés nem tekinthető a jelen irányelv 2. cikkének 6. pontja értelmében vett közbeszerzési szerződésnek, ha az alábbi feltételek együttesen teljesülnek:”, az uniós jogalkotó nem kívánta követni e javaslatot. Ebből az következik, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése nem zárhatja ki az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés közbeszerzési szerződéses jellegét. Hatása arra korlátozódik, hogy az ilyen szerződést kizárja az rendszerint alkalmazandó közbeszerzési szabályok alkalmazási köréből.
34 Ötödször ezt az értelmezést alátámasztja a 2014/24 irányelv 12. cikke hátterének az elemzése is. E cikk ugyanis ezen irányelv I. fejezetének a „Kizárások” című 3. szakaszában szerepel. Márpedig következetlen lenne, ha az uniós jogalkotó a közbeszerzési szabályok alkalmazási köréből ki akarna zárni olyan szerződéseket, amelyek nem minősülnek közbeszerzési szerződéseknek. A kizárási okok ugyanis az ilyen szerződések tekintetében feltehetően szükségtelenek.
35 Ebből egyrészt az következik, hogy a közbeszerzési szabályok alkalmazási köréből való kizárás azt feltételezi, hogy az érintett szerződés a 2014/24 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett közbeszerzési szerződésnek minősül, másrészt pedig azt, hogy az ezen irányelv 12. cikke (4) bekezdésének a)–c) pontjában foglalt feltételeknek megfelelő közbeszerzési szerződés továbbra is a „közbeszerzési szerződés” jogi jellegével rendelkezik, még akkor is, ha az ilyen szabályok nem alkalmazandók rá.
36 Következésképpen a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében említett „szerződés” fogalma összemosódik a „közbeszerzési szerződésnek” az ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontjában meghatározott fogalmával.
37 E körülmények között meg kell határozni, hogy a 2014/24 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „közbeszerzési szerződésnek” minősül‑e az olyan megállapodás, amely egyrészt azt írja elő, hogy egy ajánlatkérő szerv valamely szoftvert ingyenesen egy másik ajánlatkérő szerv rendelkezésére bocsát, másrészt pedig olyan együttműködési megállapodáshoz kapcsolódik, amelynek értelmében az e megállapodásban részes valamennyi fél köteles ingyenesen a másik fél rendelkezésére bocsátani a szoftvernek az általa esetlegesen véghezvitt jövőbeli fejlesztéseit.
38 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy olyan művelet „közbeszerzési szerződésnek” való lehetséges minősítése érdekében, amely több szakaszból áll, az említett műveletet egészében, és céljának figyelembevételével kell vizsgálni (lásd analógia útján: 2005. november 10‑i Bizottság kontra Ausztria ítélet, C‑29/04, EU:C:2005:670, 41. pont; 2016. december 21‑i Remondis ítélet, C‑51/15, EU:C:2016:985, 37. pont).
39 Az említett rendelkezés értelmében a „közbeszerzési szerződés” egy vagy több gazdasági szereplő és egy vagy több ajánlatkérő szerv által, írásban megkötött visszterhes szerződés, amelynek tárgya építési beruházás kivitelezése, áru szállítása vagy szolgáltatás nyújtása.
40 Következésképpen ahhoz, hogy valamely szerződés az említett rendelkezés értelmében vett „közbeszerzési szerződésnek” minősüljön, e szerződést visszterhesen kell megkötni, ami tehát azt feltételezi, hogy a közbeszerzési szerződést kötő ajánlatkérő e szerződés alapján ellentételezés fejében olyan szolgáltatást kap, amelynek közvetlen gazdasági érdekkel kell bírnia ezen ajánlatkérő számára. Ezenfelül e szerződésnek szinallagmatikus jelleggel kell rendelkeznie, ez ugyanis a közbeszerzési szerződés alapvető jellemzője (lásd analógia útján: 2016. december 21‑i Remondis ítélet, C‑51/15, EU:C:2016:985, 43. pont).
41 A jelen esetben úgy tűnik, hogy a szoftverfelhasználási szerződés és az együttműködési megállapodás visszterhes jellege az ily módon létrehozott együttműködés szinallagmatikus jellegétől függ.
42 Mivel az együttműködési megállapodás 5. §‑ának harmadik bekezdése azt írja elő, hogy az együttműködési megállapodás „csak a [szoftverfelhasználási] szerződéssel együtt érvényes”, a két szerződés által létrehozott szerződésegyüttes szinallagmatikus jellegének az értékeléséhez nem csupán azok rendelkezéseit kell figyelembe venni, hanem a megkötésük hátteréül szolgáló szabályozási környezetet is.
43 Márpedig ez utóbbi kérdést illetően – amint azt Köln városa mind írásbeli észrevételeiben, mind a tárgyaláson jelezte – úgy tűnik, hogy a tűzvédelemről, a műszaki segítségnyújtásról és polgári védelemről, valamint a mentési szolgáltatásokról, a sürgősségi beavatkozásokról és a mentőszállításról szóló német szabályozás arra kötelezi az említett feladatokkal megbízott német területi önkormányzatokat, hogy a műveletirányításra kezelésére szolgáló rendszert a lehető legmegfelelőbb módon használják, és azt folyamatosan adaptálják a szükségletekhez.
44 A Bíróság ebből az előfeltevésből kiindulva fogja megvizsgálni a vitatott szerződésegyüttes feltételeit.
45 E tekintetben mind a szoftverfelhasználási szerződés, mind az együttműködési megállapodás feltételei azt valószínűsítik, hogy fennáll ellenszolgáltatás. Bár a felhasználási szerződés 4. cikke szerint e szoftver rendelkezésre bocsátása „ingyenes”, e szerződés 1. cikkéből kitűnik, hogy az „hosszú távú”. Márpedig az olyan szoftver felhasználására vonatkozó szerződést, mint amely az alapügy tárgyát képezi, amelynek hosszú távon meg kell felelnie, szükségszerűen módosítani kell annak érdekében, hogy – amint azt többek között az ISE a tárgyaláson hangsúlyozta – figyelembe lehessen venni az új jogszabályok által előírt kiigazításokat, a mentési szolgáltatás szervezésének változásait vagy a technológiai fejlődést. Egyébiránt a Köln városa által a tárgyaláson tett nyilatkozatok szerint az említett szoftver jelentős módosításaira és a kiegészítő modulok hozzáadására évente három vagy négy alkalommal kerül sor.
46 Ezenfelül – amint azt a szoftverfelhasználási szerződés 2.1. cikke előírja – az „IGNIS Plus” szoftvert „az együttműködési megállapodásban meghatározottak szerint” bocsátják rendelkezésre, ami arra utal, hogy Berlin tartomány egyfajta megfeleltetési formát vezetett be. Következésképpen az említett szoftver rendelkezésre bocsátása, bár ingyenes, nem tűnik érdek nélkülinek.
47 Egyébiránt az együttműködési megállapodás 1. §‑a szerint e szerződés célja „egyenjogú partneri viszony, és adott esetben a kompromisszumkészség érdekében […] a szoftvernek a partner mindenkori igényeihez adaptálása és az együttműködő partner rendelkezésére bocsátása”. Az elfogadott megfogalmazás szintén arra utal, hogy a felek kötelezettséget vállalnak arra, hogy az alapügy tárgyát képező szoftver eredeti változatát fejlesztik, amennyiben a műveletirányításra szolgáló rendszer lehető legmegfelelőbb használata és e rendszernek a szükségletekhez való állandó hozzáigazítása ilyen fejlesztést igényel.
48 Ezenfelül az említett megállapodás 5. §‑a azt írja elő, hogy „[a]z alapszoftver, valamint a modulok saját folyamatokhoz való adaptálását önállóan kell kérni és finanszírozni”, ami Berlin tartománynak az említett szoftver ingyenes rendelkezésre bocsátásához kapcsolódó pénzügyi érdekét tükrözi. Egyébiránt a Bíróság által az előtte tartott tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva Köln városa elismerte, hogy az ilyen szerződésnek lehetővé kell tennie valamennyi partner számára, hogy megtakarításokat érjen el.
49 Végül abban az esetben, ha az alapügy tárgyát képező szerződésegyüttes valamelyik szerződő fele adaptálja az alapügy tárgyát képező szoftvert, és ezen adaptációt nem továbbítja a másik félnek, úgy tűnik, hogy ezen utóbbi felmondhatja az együttműködési megállapodást, valamint adott esetben a szoftverfelhasználási szerződést, vagy akár bíróság előtt is eljárhat annak érdekében, hogy az ily módon végrehajtott adaptáció rendelkezésre bocsátását követelje. Úgy tűnik tehát, hogy az alapügy tárgyát képező közbeszerzési szerződésből eredő kötelezettségek jogilag kötelezőek, és azok teljesítése peresíthető (2010. március 25‑i Helmut Müller ítélet, C‑451/08, EU:C:2010:168, 62. pont).
50 Így a fenti megfontolásokból az következik – aminek helytállóságát a kérdést előterjesztő bíróságnak vizsgálnia kell ‑, hogy a szoftverfelhasználási szerződés és az együttműködési megállapodás szinallagmatikus jellegű, mivel az „IGNIS Plus” szoftver ingyenes rendelkezésre bocsátása e szoftver fejlesztésére vonatkozó kölcsönös kötelezettséget keletkeztet, amennyiben a műveletirányítási rendszer lehető legmegfelelőbb használata és e rendszernek a szükségletekhez való állandó adaptálása megkövetel ilyen fejlesztést, amely olyan kiegészítő modulok finanszírozásában konkretizálódik, amelyeket a későbbiekben ingyenesen a másik partner rendelkezésére kell bocsátani.
51 E körülmények között úgy tűnik – amint arra a főtanácsnok indítványának 59. és 62. pontjában lényegében rámutatott –, hogy az „IGNIS Plus” szoftver naprakésszé tétele a gyakorlatban elkerülhetetlen, függetlenül attól, hogy arra mikor kerül sor, így az ellenérték nem függ egy tisztán potestatív feltételtől.
52 Mivel az alapügy tárgyát képező szoftvernek a partnerek egyike általi adaptálásához a másik partnernek nyilvánvaló pénzügyi érdeke fűződik, abban az esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság arra a következtetésre jut, hogy a szoftverfelhasználási szerződés és az együttműködési megállapodás által alkotott szerződésegyüttes szinallagmatikus jellegű, úgy kell tekinteni, hogy e szerződéseket visszterhesen kötötték, és így teljesülnek a közbeszerzési szerződés azonosításának a jelen ítélet 40. pontjában felidézett feltételei.
53 Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2014/24 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az olyan megállapodás, amely egyrészt azt írja elő, hogy egy ajánlatkérő szerv valamely szoftvert ingyenesen egy másik ajánlatkérő szerv rendelkezésére bocsát, másrészt pedig olyan együttműködési megállapodáshoz kapcsolódik, amelynek értelmében az e megállapodásban részes valamennyi fél köteles ingyenesen a másik fél rendelkezésére bocsátani a szoftvernek az általa esetlegesen véghezvitt jövőbeli fejlesztéseit, az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „közbeszerzési szerződésnek” minősül, ha mind e megállapodások szövegéből, mind az alkalmazandó nemzeti szabályozásból az következik, hogy az említett szoftvert főszabály szerint adaptálni fogják.
54 Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés, ha az a közszolgáltatásokhoz kapcsolódó, olyan járulékos tevékenységekre vonatkozik, amelyeket – akár egyedileg – az együttműködés egyes tagjainak kell nyújtaniuk, kizárható az ezen irányelvben előírt közbeszerzési szabályok hatálya alól, feltéve hogy e járulékos tevékenységek hozzájárulnak az említett közszolgáltatások tényleges megvalósításához.
55 Először is meg kell határozni, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikke (4) bekezdésének a) pontja felhatalmazza‑e az ajánlatkérő szerveket arra, hogy együttműködést hozzanak létre olyan közszolgáltatási feladatok tekintetében, amelyeket nem közösen látnak el.
56 E rendelkezésből az következik, hogy a kizárólag két vagy több ajánlatkérő szerv által kötött közbeszerzési szerződés nem tartozik az említett irányelv hatálya alá, amennyiben a részt vevő ajánlatkérő szervek közötti együttműködést hoz létre vagy valósít meg annak érdekében, hogy biztosítva legyen az általuk teljesítendő közszolgáltatások nyújtása, a közös célkitűzéseik megvalósítása céljából.
57 Ezáltal, amint arra a főtanácsnok az indítványának a 71. pontjában lényegében rámutatott, az említett rendelkezés csupán a célok közös jellegére hivatkozik, anélkül hogy megkövetelné ugyanazon közszolgáltatás közös nyújtását. Amint ugyanis a 2014/24 irányelv (33) preambulumbekezdésének első albekezdéséből kitűnik, „[az ilyen együttműködésben] részt vevő hatóságok által nyújtott szolgáltatásoknak nem kell szükségszerűen azonosaknak lenniük; lehetnek egymást kiegészítő jellegűek is”. Nem tűnik tehát elengedhetetlennek, hogy a közszolgáltatási tevékenységet az együttműködésben részt vevő közjogi személyek közösen végezzék.
58 Ebből következik, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikke (4) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy az különbségtétel nélkül felhatalmazza a részt vevő ajánlatkérő szerveket arra, hogy akár együttesen, akár egyénileg lássák el a közszolgáltatási feladatot, feltéve hogy az együttműködésük lehetővé teszi a közös célkitűzéseik elérését.
59 Másodszor a 2014/24 irányelv 12. cikkének az ezen irányelv (33) preambulumbekezdésének első albekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdéséből az következik, hogy a közjogi személyek közötti együttműködés kiterjedhet a részt vevő ajánlatkérő szervekre ruházott vagy általuk vállalt szolgáltatások vagy felelősségi körök ellátásával kapcsolatos összes tevékenységtípusra.
60 Márpedig meg kell állapítani, hogy az „összes tevékenységtípus” kifejezés a közszolgáltatáshoz kapcsolódó járulékos tevékenységre is vonatkozhat, amennyiben e járulékos tevékenység hozzájárul a részt vevő ajánlatkérő szervek közötti együttműködés tárgyát képező közszolgáltatási feladat tényleges végrehajtásához. A 2014/24 irányelv (33) preambulumbekezdésének harmadik albekezdése ugyanis előírja, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés „nem jelenti szükségszerűen, hogy minden részt vevő hatóság köteles a főbb szerződésbeli kötelezettségek teljesítéséből részt vállalni, csak valamilyen kötelezettségvállalással hozzá kell járulnia a szóban forgó közszolgáltatás együttműködés keretében való ellátásához.”
61 Ezenfelül nem biztos, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló, a tűzoltóknak a tűzoltás, a műszaki segítségnyújtás, a sürgősségi ellátás és a katasztrófavédelem területén végzett műveleteit figyelemmel kísérő szoftver, amely e feladatok ellátásához elengedhetetlennek tűnik, tisztán járulékos jellegű tevékenységnek tekinthető, aminek vizsgálata azonban a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
62 A második kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés, ha az a közszolgáltatásokhoz kapcsolódó, olyan járulékos tevékenységekre vonatkozik, amelyeket – akár egyedileg – az együttműködés egyes tagjainak kell nyújtaniuk, kizárható az ezen irányelvben előírt közbeszerzési szabályok hatálya alól, feltéve hogy e járulékos tevékenységek hozzájárulnak az említett közszolgáltatások tényleges megvalósításához.
63 A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy egyrészt a 2014/24 irányelv 12. cikkének az ezen irányelv (33) preambulumbekezdésével és 18. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés az egyenlő bánásmód elve szerint nem járhat azzal a hatással, hogy valamely magánvállalkozást a versenytársaihoz képest előnyösebb helyzetbe hozzon, és másrészt mi ezen elv tartalma.
64 Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság helyesen rámutat, a Bíróságnak a 2004/18 irányelvre vonatkozó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az uniós közbeszerzési jog szabályai nem alkalmazandók azokra a szerződésekre, amelyek közjogi jogalanyok között olyan együttműködést hoztak létre, amelynek célja valamely közös közszolgáltatási feladatuk végrehajtásának biztosítása, amennyiben az ilyen szerződések kizárólag közjogi jogalanyok között, magánjogi jogalany részvétele nélkül jönnek létre, amennyiben egyetlen magánszolgáltató sem kerül versenytársaival szemben előnyösebb helyzetbe, és az említett együttműködést kizárólag a közérdek szolgálatán alapuló megfontolások és követelmények határozzák meg. Az ilyen szerződés csak akkor kerülhet ki az uniós közbeszerzési jog hatálya alól, ha e kritériumok mindegyikének megfelel (lásd ebben az értelemben: 2012. december 19‑i Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce és társai, C‑159/11, EU:C:2012:817, 34–36. pont; 2013. június 13‑i Piepenbrock ítélet, C‑386/11, EU:C:2013:385, 36–38. pont).
65 Bár a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdése nem említi annak a tilalmát, hogy az együttműködésben részt vevő ajánlatkérő szervek valamely magánvállalkozást a versenytársaihoz képest kedvezőbb bánásmódban részesítsenek, az uniós jogalkotó nem kívánt eltérni a Bíróságnak az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatától.
66 Először is a 2014/24 irányelv (31) preambulumbekezdése, megállapítva, hogy „jelentős a jogbizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy a közszférába tartozó szervezetek közötti szerződésekre milyen mértékben vonatkozzanak a közbeszerzési szabályok”, és következésképpen szükséges ennek tisztázása, leszögezi, hogy e kérdés tisztázását a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlatában meghatározott elveknek kell vezérelniük. Ebből következik, hogy az uniós jogalkotó e tekintetben nem kívánta megkérdőjelezni a Bíróság ítélkezési gyakorlatát.
67 Másodszor ezen irányelv (33) preambulumbekezdésének második bekezdéséből kitűnik, hogy a közszolgáltatások közös nyújtására vonatkozó szerződéseknek nem kell az említett irányelvben meghatározott szabályok hatálya alá tartozniuk, feltéve, hogy megkötésükre kizárólag ajánlatkérő szervek között kerül sor, hogy az adott együttműködés végrehajtása kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások alapján történik, és hogy általuk egyetlen magánszektorbeli szolgáltató sem kerül a versenytársainál előnyösebb versenyhelyzetbe, ami lényegében megfelel a Bíróságnak a 2004/18 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjára vonatkozó, a jelen ítélet 64. pontjában említett ítélkezési gyakorlatának.
68 Harmadszor, mindenesetre mivel – amint az az első kérdésre adott válaszból következik – az ajánlatkérő szervek közötti, a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében foglalt feltételeknek megfelelő együttműködés továbbra is az ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „közbeszerzési szerződésnek” minősül, az említett irányelvnek a közbeszerzés alapelveit meghatározó 18. cikkét alkalmazni kell az ilyen típusú együttműködésre.
69 Márpedig a 2014/24 irányelv 18. cikkének (1) bekezdése értelmében egyrészt az ajánlatkérő szerveknek a gazdasági szereplőket egyenlő és megkülönböztetésmentes bánásmódban kell részesíteniük, továbbá átlátható és arányos módon kell eljárniuk, és másrészt a közbeszerzési eljárást nem lehet azzal a szándékkal kialakítani, hogy az adott közbeszerzési eljárás kikerüljön ezen irányelv hatálya alól, vagy mesterségesen korlátozza a versenyt, amely utóbbi eset akkor áll fenn, ha azzal a szándékkal határozták meg a beszerzés feltételeit, hogy ezzel egyes gazdasági szereplők méltánytalan előnyhöz jussanak, vagy ilyen hátrányt szenvedjenek.
70 Így bármilyen sajnálatos is különösen a jogbiztonság elvének szempontjából, amely az uniós jog egyik alapelvét képezi, és amely többek között megköveteli, hogy a szabályozás egyértelmű és pontos legyen, lehetővé téve azt, hogy a jogalanyok félreérthetőség nélkül megismerjék jogaikat és kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járhassanak el (1981. július 9‑i Gondrand és Garancini ítélet, 169/80, EU:C:1981:171, 17. pont; 1996. február 13‑i Van Es Douane Agenten ítélet, C‑143/93, EU:C:1996:45, 27. pont; 2005. április 14‑i Belgium kontra Bizottság ítélet, C‑110/03, EU:C:2005:223, 30. pont), nem lehet döntő jelentősége annak, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdésében nem került megemlítésre, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés keretében a magánszolgáltató nem helyezhető a versenytársaihoz képest előnyösebb helyzetbe.
71 A jelen ügyben Berlin tartomány a Sopra Steria Consultingtól megszerezte az „IGNIS Plus” szoftvert, majd azt ingyenesen átadta Köln városának.
72 Amint azt az ISE állította, anélkül hogy ezt Köln városa a Bíróság előtt tartott tárgyaláson cáfolta volna, e szoftver adaptálása a igen összetett folyamatot képez, amelynek gazdasági értéke jóval nagyobb, mint az alapszoftver eredeti beszerzésének gazdasági értéke. Így az ISE álláspontja szerint Köln városa az említett szoftver adaptálásának költségeit már két millió euróra becsülte, míg Berlin tartomány az „IGNIS Plus” szoftver fejlesztése céljából az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett egy előzetes tájékoztató hirdetményt, 3,5 millió euró értékben. Következésképpen az ISE véleménye szerint a gazdasági érdeket nem az alapszoftver megszerzése vagy értékesítése képezi, hanem a későbbi adaptálás és a karbantartás, amelynek költsége évente 100 000 euró, valamint a szoftver fejlesztése.
73 Márpedig az ISE úgy véli, hogy a gyakorlatban az alapszoftver adaptálására, karbantartására és fejlesztésére vonatkozó szerződések kizárólag e szoftver kiadója számára vannak fenntartva, mivel annak fejlesztéséhez nemcsak az szükséges, hogy rendelkezésre álljon a forráskód, hanem más olyan ismeretek is, amelyek az említett forráskód fejlesztését érintik.
74 E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy amikor az ajánlatkérő szerv közbeszerzési eljárást kíván szervezni annak érdekében, hogy biztosítsa egy gazdasági szereplőtől beszerzett szoftver karbantartását, adaptálását vagy fejlesztését, ügyelnie kell arra, hogy a jelöltekkel és potenciális ajánlattevőkkel elegendő információt közöljön ahhoz, hogy lehetővé tegye a hatékony verseny fejlődését az említett szoftver karbantartásának, adaptálásának vagy fejlesztésének származékos piacán.
75 A jelen ügyben a közbeszerzésre vonatkozóan a 2014/24 irányelv 18. cikkében előírt alapelvek tiszteletben tartásának biztosítása érdekében a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia először is azt, hogy mind Berlin tartomány, mind Köln városa rendelkezik‑e az „IGNIS Plus” szoftver forráskódjával, másodszor azt, hogy amennyiben az említett szoftver karbantartásának, adaptálásának és fejlesztésének biztosítása érdekében közbeszerzési eljárást szerveznek, ezen ajánlatkérő szervek közlik‑e a forráskódot a jelöltekkel és a potenciális ajánlattevőkkel, és harmadszor azt, hogy önmagában az e forráskódhoz való hozzáférés elég‑e annak biztosításához, hogy az érintett közbeszerzés tekintetében érdekelt gazdasági szereplőkkel szemben átlátható, egyenlő és hátrányos megkülönböztetéstől mentes bánásmódot alkalmazzanak.
76 A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2014/24 irányelv 12. cikkének az ezen irányelv (33) preambulumbekezdésének második bekezdésével és 18. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés az egyenlő bánásmód elve szerint nem járhat azzal a hatással, hogy valamely magánvállalkozást a versenytársaihoz képest előnyösebb helyzetbe hozzon.
1) A közbeszerzésről és a 2004/18/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. február 26‑i 2014/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az olyan megállapodás, amely egyrészt azt írja elő, hogy egy ajánlatkérő szerv valamely szoftvert ingyenesen egy másik ajánlatkérő szerv rendelkezésére bocsát, másrészt pedig olyan együttműködési megállapodáshoz kapcsolódik, amelynek értelmében az e megállapodásban részes valamennyi fél köteles ingyenesen a másik fél rendelkezésére bocsátani a szoftvernek az általa esetlegesen véghezvitt jövőbeli fejlesztéseit, az említett irányelv 2. cikke (1) bekezdésének 5. pontja értelmében vett „közbeszerzési szerződésnek” minősül, ha mind e megállapodások szövegéből, mind az alkalmazandó nemzeti szabályozásból az következik, hogy az említett szoftvert főszabály szerint adaptálni fogják.
2) A 2014/24 irányelv 12. cikkének (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés, ha az a közszolgáltatásokhoz kapcsolódó, olyan járulékos tevékenységekre vonatkozik, amelyeket – akár egyedileg – az együttműködés egyes tagjainak kell nyújtaniuk, kizárható az ezen irányelvben előírt közbeszerzési szabályok hatálya alól, feltéve hogy e járulékos tevékenységek hozzájárulnak az említett közszolgáltatások tényleges megvalósításához.
3) A 2014/24 irányelv 12. cikkének az ezen irányelv (33) preambulumbekezdésének második bekezdésével és 18. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az ajánlatkérő szervek közötti együttműködés az egyenlő bánásmód elve szerint nem járhat azzal a hatással, hogy valamely magánvállalkozást a versenytársaihoz képest előnyösebb helyzetbe hozzon.

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
3/2019. számú büntető elvi határozat
Címlap > 3/2019. számú büntető elvi határozat
I. A becsület csorbítására alkalmas és ezért rágalmazást valósít meg az a tényállítás, mely szerint a sértett ügyészként eljárva egy konkrét büntetőeljárás kényszerintézkedés hatálya alatt álló gyanúsítottjának többéves börtönbüntetését előre megjósolta, s erre figyelemmel a gyanúsított állapotos feleségét terhességének megszakítására hívta fel. Ez a magatartás a társadalomban kialakult általános megítélés, az általános erkölcsi és közfelfogás szerint is azt jelenti, hogy az ilyen kijelentések elkövetője hatalmaskodik, szolgálati helyzetével (beosztásával) visszaél, és ezért nem jellemes. A terhelti közlés tehát alkalmas arra, hogy a sértettről, tulajdonságairól, magatartásáról a környezetben kialakult társadalmi megítélést, elismertséget kedvezőtlen, negatív irányba befolyásolja [Btk. 226. § (1) bek., (2) bek. b) pont].
II. Az országgyűlési képviselő törvényen alapuló mentelmi joga kettős természetű. Egyrészt eljárási jogi, másrészt anyagi jogi. Az eljárási jellegű mentesség csak a képviselői tisztség fennállása alatt – és a mentelmi jog felfüggesztéséig, illetve annak hiányában – zárja ki a büntetőeljárás folytatását bármilyen, akár a tisztség keletkezése előtt, akár annak fennállása alatt elkövetett bűncselekmény miatt. Az anyagi jogi mentesség pedig a „képviselői megbízatás gyakorlása során” és a „képviselői megbízatással összefüggésben” tett közlések miatti felelősségre vonást zárhatja ki. E két – kiterjesztően nem értelmezhető – tevékenységi körön kívül eső közszereplésekre, így a televíziós műsorban történő nyilvános fellépésre a mentelmi jog által biztosított védettség nem vonatkozik, az ilyen szereplés ezért nem kockázatmentes, s az ott tett kijelentések jogellenesnek tekinthetők, ha egyébként a becsület csorbítására alkalmasak [Btk. 226. §; 2012. évi XXXVI. törvény (Ogy.tv.) 73. §, 74. §].
III. Verbális cselekmény esetén a gondatlanság fogalmilag kizárt, mivel a szó kimondásával rögzül az akarat. A rágalmazás bűncselekményével kapcsolatban a bűnösség vizsgálata során az elvárhatóság kategóriája nem a szándékosság, hanem a gondatlanság, s azon belül is a hanyag gondatlanság tekintetében merülhet fel [Btk. 7. §, 8. §, 226. §, 227. §].
[1] Az elsőfokú bíróság a 2017. január 5-én kelt ítéletében a terheltet bűnösnek mondta ki folytatólagosan elkövetett rágalmazás vétségében [Btk. 226. § (1) bek., (2) bek. b) pont], és ezért 300 napi tétel, napi tételenként 1500 forint, összesen 450 000 forint pénzbüntetésre ítélte.
[2] Védelmi fellebbezés alapján eljárva a törvényszék a 2017. november 7-én kihirdetett ítéletével a pénzbüntetés napi tételeinek számát 200-ra mérsékelte, és megállapította, hogy a pénzbüntetés összege így 300 000 forint; egyebekben azonban az elsőfokú ítéletet helybenhagyta.
[3] A jogerős ítéletben megállapított tényállás a következő. A terhelt 2004 óta az N. J. Alapítvány kuratóriumának tagja, 2005 októbere óta egyik ügyvezetője is. A szervezet fő célja, hogy az általa működtetett N. J. Szolgálat útján jogi védelmet adjon a „magyar nemzethez tartozóknak, akiket a nemzeti érdekek védelmezése miatt valamilyen módon jogsérelem ér”. Emellett a terhelt a 2008. március 12. napján megalakult, a „2006. őszi rendőri erőszak áldozatait tömörítő” K. J. Egyesület tevékenységében is részt vesz.
[4] A terhelt 2010. május 14. napja és 2014. május 5. napja közötti időben országgyűlési képviselő volt.
[5] Országgyűlési képviselőként az emberi jogi, kisebbségi, civil- és vallásügyi bizottság tagja, illetve a bizottság 2010. május 20. napja és 2010. december 8. napja között működő, „A 2002 és 2010 között és különösen 2006 őszén az állam részéről a politikai szabadságjogokkal összefüggésben elkövetett jogsértéseket vizsgáló” elnevezésű albizottságának alelnöke volt.
[6] A terhelt az N. J. Sz. ügyvezetőjeként, s egyben országgyűlési képviselőként vett részt a 2013. október 20. napján B.-n, az A. Kultúrházban a „Res Iudicata – 2006 ősze: Ítélt dolog” című film bemutatóján, ahol első ízben találkozott B.-F. R.-rel. B.-F. R. ekkor arról tájékoztatta a terheltet, hogy felesége, B.-F. L. a dr. H. G. által rá gyakorolt presszió hatására szakíttatta meg terhességét 2006-ban. Figyelemmel arra, hogy a terhelt által alelnökként vezetett „A 2002 és 2010 között és különösen 2006 őszén az állam részéről a politikai szabadságjogokkal összefüggésben elkövetett jogsértéseket vizsgáló” elnevezésű albizottság már 2010. december 8. napján befejezte munkáját, sem a bizottság, sem a terhelt nem vizsgálta B.-F. R. állításának valóságtartalmát.
[7] B.-F. R.-rel szemben 2006. szeptember 21. napján a nyomozó ügyészség csoportosan és felfegyverkezve elkövetett hivatalos személy elleni erőszak bűntette miatt nyomozást rendelt el. Az ügy előadója dr. H. G. ügyészségi titkár volt, aki B.-F. R.-t 2006. szeptember 21. napján gyanúsítottként hallgatta ki a Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény 229. §‑ának (1) bekezdésébe ütköző és a (2) bekezdés szerint minősülő csoportosan és felfegyverkezve elkövetett hivatalos személy elleni erőszak bűntettének elkövetése miatt. Az ügyészség ugyanezen a napon B.-F. R. gyanúsított őrizetbe vételét elrendelte. Az őrizetbe vétel elrendelésének tényéről dr. H. G. ügyészségi titkár – B.-F. R. kérelmére – B.-F. L.-t, a gyanúsított feleségét telefonon értesítette.
[8] Az ügyészség előzetes letartóztatás elrendelésére irányuló indítványát a bíróság végzésével elutasította, s a 2006. szeptember 22. napján megtartott ülésén B.-F. R. gyanúsított házi őrizetét rendelte el 2006. október 22. napjáig. A végzést a másodfokú bíróság a 2006. szeptember 27. napján kelt végzésével helybenhagyta. B.-F. R. gyanúsított házi őrizetét az ügyészség 2006. december 18. napján megszüntette.
[9] A nyomozás során dr. H. G. ügyészségi titkár személyesen – írásos idézést követően – mindössze egyetlen alkalommal, 2006. november 28. napján, B.-F. L. tanúkénti meghallgatása során találkozott B.-F. L.-lel, s a B.-F. R. őrizetbe vételének elrendeléséről való telefonon történt tájékoztatáson és a tanúkénti kihallgatáson (melyek során nem került szóba B.-F. L. terhessége, illetve abortusza) kívül B.-F. L.-lel nem beszélt. Dr. H. G. B.-F. L. terhességéről tudomással nem bírt, így nem tudott arról sem, hogy B.-F. L. 2006. november 9. napján a terhesség megszakítására vonatkozó kérőlapot nyújtott be, s hogy a megszakításra 2006. november 14. napján sor került.
[10] A fenti tények ellenére a terhelt 2013. október 22. napján a Hír TV adásában, általa kihangsúlyozottan nem országgyűlési képviselőként, hanem az N. J. Szolgálat ügyvezetőjeként úgy nyilatkozott, hogy „....a nyomozó ügyésznő H. G. az anyukát gyakorlatilag olyan nyomás alá helyezte, azt mondta neki, hogy több évre be fog kerülni a férjed, hát jobb ha elveteted a gyereket. Tessék kapaszkodni, elvetette az anyuka a gyerekét, tehát ő is a rendőrterror egyik áldozata”.
[11] Ezen túlmenően a terhelt 2013. október 23. napján egy rendezvényen – ahol mint felelős főszervező is részt vett – valótlanul azt állította, hogy dr. H. G. (aki 2007. november 1. napjától ügyész) egy, a 2006. őszi események kapcsán őrizetbe vett, illetve „előzetesbe vágott” fiatalember várandós feleségét „...többször felhívta és elkezdte fenyegetni, presszionálni, hogy úgyis bent fog rohadni a férjed még több évig, vetesd el a gyereket”. Beszédében a terhelt valótlanul állította, hogy ez volt az oka annak, hogy az asszony a terhességét megszakíttatta.
[12] A terhelt által állítottakat a kurucinfo.hu internetes portál is közzétette „Meg nem született gyermek is a 2006-os terror áldozata: »jobb, ha elveteted« tanácsolta az ügyésznő” címmel.
[13] Dr. H. G. 2013. október 28. napján tett feljelentésében a terhelttel szemben az eljárás lefolytatását kérte.
[14] A bíróság jogerős ügydöntő határozata ellen a terhelt az 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: korábbi Be.) 416. § (1) bekezdés a) és b) pontjára hivatkozással terjesztett elő felülvizsgálati indítványt, melyben a jogerős ítélet megváltoztatását, és a felmentését kérte.
[15] Az indítvány a terhelt bűnösségének megállapítását négy okból sérelmezte. Elsőként hivatkozott arra, hogy a terhelttel szemben országgyűlési képviselői mentelmi joga alapján büntethetőséget kizáró ok áll fenn. Az indítvány második érve szerint az eljárás során a valóság bizonyítása igazolta a terhelt által állított tények valóságtartalmát, ami büntethetőséget kizáró okot jelent. Az indítvány harmadik része szerint a terhelt a cselekmény társadalomra veszélyességében tévedett, ami ugyancsak büntethetőséget kizáró ok, végül pedig a cselekmény a szándékosság hiánya miatt nem bűncselekmény.
[16] A mentelmi jog megsértésére való hivatkozás körében a terhelt utalt arra, hogy a terhére rótt nyilatkozatok országgyűlési képviselői megbízatásával álltak összefüggésben. Kifejtette, miszerint a 2006. őszi kormányellenes tüntetések és az 1956-os szabadságharc 50. évfordulója miatti megemlékezések résztvevőivel szembeni hatósági jogsértések feltárása képviselői tevékenysége során végig annak kiemelt feladatát jelentette. Ennek keretében számos alkalommal szólalt meg – a dolog természetéből adódóan – a Parlament falain belül, és kívül is.
[17] Az Országgyűlésen többször élt felszólalással, számos javaslatot tett és sajtótájékoztatókat tartott. 2013. október 21-én kérdést terjesztett elő a miniszterelnökhöz, amelyben a vád tárgyává tett tényállítások alapjául szolgáló körülmények megismerését eredményező filmbemutatóról, és egy, ugyancsak ott a tudomására jutott megdöbbentő halálesetről is beszámolt. Az Országgyűlés falain kívül számos rendezvényt szervezett, illetve vett részt azokon, és több alkalommal élt megszólalással a nyilvánosság felé. Idetartoznak a vád tárgyává tett megnyilvánulásai is.
[18] A Hír TV részére 2013. október 22-én adott nyilatkozathoz éppen az vezetett, hogy a sajtószerv utána kívánt járni a parlamenti kérdésében említett ténynek. Ekkor hozta nyilvánosságra a terhére rótt állításokban foglalt tényeket is, a sérelmet szenvedő apától származó tájékoztatás alapján. A 2006. október 23-i események 10. évfordulója kapcsán kiadott, elszámoltatást követelő tüntetésre mozgósító felhívást pedig országgyűlési képviselőként írta alá. A terhére rótt közléseket ekként képviselői munkájának keretében tette meg akként, hogy olyan tényt hozott nyilvánosságra, amelynek kapcsán az azt neki közlő személy bizonyítékokat jelölt meg.
[19] A terhelt álláspontja szerint a másodfokú bíróság tévesen hivatkozott arra, miszerint a terhelt a 2013. október 22-i nyilatkozatát nem országgyűlési képviselőként, hanem az N. J. Szolgálat ügyvezetőjeként tette meg. Nem lehet élesen elválasztani a terhelt személyéből fakadó tisztségeket; a vádbeli napon a terhelt olyan nyilatkozatot nem tett, miszerint kizárólag az N. J. Szolgálat ügyvezetőjeként szólal meg. Ezzel szemben mindkét tisztség betöltése során számos olyan jogsértés jutott a tudomására, amit a nyilvánossággal kívánt megosztani a jogsérelmek mielőbbi orvoslása érdekében. A mentelmi jogról lemondani nem lehet, ekként annak megítélése kapcsán közömbös az arra vonatkozó nyilatkozata, hogy melyik tisztségében szólalt meg. Objektív tény, hogy a nyilatkozat idején országgyűlési képviselő volt, megszólalása pedig a képviselői feladatkörébe tartozó tevékenységének része volt.
[20] A terhelt utalt rá, hogy a vádbeli időben hatályos szabályozás már nem vonta ki a képviselői immunitás köréből a rágalmazást és a becsületsértést. Az országgyűlési képviselő ellenőrzési jogát kiüresítené, ha e tevékenységének közérdekű vonzatú eredményeiről mentelmi jogi védettséggel kizárólag az Országgyűlés szigorú napirendhez kötött keretei között számolhatna be.
[21] A terhelt – az Alkotmánybíróság, illetve az Emberi Jogok Európai Bíróságának több határozatának bemutatása mellett – kiemelte A. M. olasz képviselő mentelmi ügyét, melyben az Európai Parlament arra a következtetésre jutott, hogy pusztán azzal, hogy a képviselő politikai vonatkozású tényekre reagálva nyilatkozott, a hivatásából eredő kötelezettségének tett eleget. Az indítvány mindebből azt a következtetést vonta le, hogy a képviselő bárhol megtett, de képviselői tevékenységével összefüggésben álló közlésére a mentelmi jog kiterjed.
[22] A valóság bizonyítása kapcsán az indítvány utalt arra, hogy annak nem feltétele valamennyi részlet bizonyítottsága; a tényállításnak a lényegét illetően kell valósnak lennie, ami nem éri el a vádhatóságtól a vád bizonyítottsága tekintetében elvárt szintet.
[23] Az indítvány szerint az eljárás során bizonyítást nyert, miszerint B.-F. L. dr. H. G. ráhatására szakította meg a terhességét; dr. H. G. nyilatkozatai – a bíróság álláspontjával szemben – ellentmondásosak, ellenben B.-F. L. és B.-F. R. tanúvallomásai egybehangzók. Annak sem állt fenn a törvényes feltétele, hogy dr. H. G. írásban tegye meg tanúvallomását.
[24] A terhelt a tanúvallomások részletes elemzése és értékelése után arra az álláspontra helyezkedett, hogy B.-F. L. és B.-F. R. tanúvallomásai alátámasztják az általa elmondottakat, miszerint a tanúk gyermekének elvesztése a sértett magatartása következtében következett be. Ezt megerősíti a vallomásaikról készült videofelvétel is, amit a másodfokú bíróság törvénysértő módon nem engedett levetíteni. Ekként a valóság bizonyítása eredményre vezetett, ami kizárja a terhelt büntetőjogi felelősségét.
[25] Az indítvány szerint kizárja a terhelt bűnösségének megállapítását a társadalomra veszélyességben való tévedés is. Arra alapos okot szolgáltatott a terhelt országgyűlési képviselői minőségének a tudata, valamint az a tény, miszerint B.-F. R. adatközlő olyan hitelesen mondta el neki az esetet, hogy azt valósnak vélte. A történtek valóságtartalmát erősítette meg benne az is, hogy arról első ízben olyan személytől hallott, aki szakértői munkát végzett az általa vezetett, a 2006-os rendőrterrort vizsgáló országgyűlési albizottság számára, és az annak kivizsgálására felkért miniszterelnöki megbízottnak is. Utóbbi jelentését egyébként nagy többséggel fogadta el az Országgyűlés, és felkérte a kormányt jelentés készítésére a vétkesek felelősségre vonásáról, valamint a kárvallottak kártérítése tekintetében történtekről. A miniszterelnöki biztos jelentésében az akkori miniszterelnök politikai és jogi felelősségének vizsgálatát is szükségesnek tartotta, és felvetette terrorcselekmény megvalósulásának a lehetőségét is. Ezért a terhelt alappal tévedhetett az ennek feltárására irányuló cselekménye társadalomra veszélyességében.
[26] Végül az indítvány szerint a cselekmény szándékossága sem állapítható meg. A bíróság tévesen foglalt el olyan álláspontot, miszerint a terhelt nem tanúsította a rá vonatkozó foglalkozási szabályok alapján elvárható figyelmet és körültekintést. Kifejtette, miszerint ebben az esetben nem az ügyvédi, hanem az országgyűlési képviselőkre vonatkozó szabályok irányadók reá, amelyeknek – a 36/1994. (VI. 24.) AB határozatban foglaltaknak megfelelően – eleget tett.
[27] Utalt arra is, hogy jogvédőként az elvárhatóság ugyancsak jóval tágabban értelmezendő rá, mint egy büntetőeljárásban részt vevő ügyvéddel szemben. Ebbéli minőségében ugyanis társadalmi elvárás, hogy a feltárt jogsértéseket – akár keményebb fogalmazás mellett – nyilvánosságra hozza. Szándéka nem irányult bűncselekmény elkövetésére, hanem kizárólag arra, hogy a feltárt jogsértéseket a nyilvánossággal tudassa, amihez viszont társadalmi érdek fűződik.
[28] A Legfőbb Ügyészség átiratában a felülvizsgálati indítványt nem tartotta alaposnak, és a támadott határozatok hatályában fenntartására tett indítványt.
[29] Indokai szerint a bíróság a valóságbizonyítás eredményeként tényként állapította meg, miszerint a terhelt által a sértett tekintetében tett kijelentéseknek nem volt valóságtartalma. Ennek vitatása a felülvizsgálati eljárásban – a felülvizsgálat tényálláshoz kötöttségére tekintettel – törvényben kizárt.
[30] Az ügyészi álláspont szerint a jogerős ítélet szintén tényként állapította meg, hogy a terhelt bár országgyűlési képviselői megbízatásának tartama alatt, de nem mint képviselő, hanem mint az N. J. Szolgálat vezetője tette meg a terhére rótt kijelentéseket. A jogerős ítélet így nem tartalmazza a mentelmi jogra való hivatkozás ténybeli alapjait, ezért a felülvizsgálatban ez az érvelés sem vehető figyelembe.
[31] A Legfőbb Ügyészség szerint téves a szándékosság hiányára és a társadalomra veszélyességben való tévedésre való hivatkozás. A szándékossághoz elegendő, ha az elkövető tudata a tényállítás becsület csorbítására való alkalmasságát átfogja, ami jelen esetben kétségtelenül fennállt. Az állított tény valóságára vonatkozó ténybeli tévedés viszont közömbös.
[32] A jogász végzettségű, és felvállaltan a jogsértések miatti jogi védelem biztosítására hivatott alapítványhoz kötődő terhelt esetében ugyancsak fennállt a társadalomra veszélyesség tudata is. A terhelt az általa első alkalommal látott B.-F. R. előadását bármiféle kritika nélkül elfogadta, és a nagy nyilvánosság előtt megtett kijelentései előtt a számára rendelkezésre álló, legkézenfekvőbb és legegyszerűbb lépéseket sem tette meg annak érdekében, hogy a tényállítások valóságtartalmáról meggyőződjön. Ilyen körülmények között pedig a társadalomra veszélyességben való tévedésre alapos oka nem lehetett.
[33] A Legfőbb Ügyészség átiratára a terhelt írásbeli észrevételt tett.
[34] Ebben kifejtette, hogy a felülvizsgálati indítványt a megtámadott határozathozatal idején hatályos jogszabályok alkalmazásával kell elbírálni, ezért a felülvizsgálati eljárásra a korábbi Be. 423. § (1) bekezdése az irányadó, ami szűkebb kizárási okokat határoz meg a hatályos Be. 659. § (1) bekezdéséhez képest. Ezért nem hagyható figyelmen kívül, hogy az eljárt bíróságok tévesen állapították meg, miszerint a terhére rótt kijelentéseket nem országgyűlési képviselőként, hanem civil szervezet vezetői minőségében tette meg.
[35] Álláspontja szerint nem törvényben kizárt a felülvizsgálat az indítvány azon részében sem, amelyik a valóságbizonyítás mérlegeléssel kialakított végkövetkeztetéseit támadja. Fenntartotta, hogy a valóságbizonyítás az állítás lényegét illetően valójában eredményre vezetett.
[36] A terhelt ugyancsak fenntartotta a szándékosság hiánya kapcsán kifejtetteket is. Jogvédő tevékenységet is folytató ügyvéd esetében kifejezett elvárás a tudomására jutott jogsértések nyilvánosságra hozatala; ezt még inkább fokozza, ha egyúttal országgyűlési képviselő is. Ezért kifejezetten képviselői kötelezettsége volt a 2006-os őszi tüntetésekkel kapcsolatos megtorlással összefüggésbe hozható, hivatalos személyek által elkövetett cselekmények nyilvánosságra hozatala.
[37] A terhelt kifogásolta, hogy a Legfőbb Ügyészség nem jelölte meg, milyen lépéseket tehetett volna még a tudomására jutott állítás valóságtartalmának ellenőrzése végett. Álláspontja szerint ilyen lépés legfeljebb az érintett ügyész megnyilatkoztatása lehetett volna, aki azonban bizonyosan ugyanúgy tagadta volna azt, mint ahogy később, az eljárás során tette. Ezért ennek elmulasztása nem róható fel neki, az nem cáfolja a társadalomra veszélyességben való tévedésére vonatkozó érvelését. Álláspontja szerint a B.-i Nyomozó Ügyészség korábbi vezetése is teljes mértékben partner volt az ügyészek által elkövetett visszaélések fedezésében, ezért számára B.-F. R. és G. Gy. elmondása teljes mértékben hiteles volt, és azt támasztotta alá a saját jogvédői tapasztalata is. Ezért tartotta szükségesnek országgyűlési képviselőként az eset nyilvánosságra hozatalát annak érdekében, hogy az ilyen jogsértéseknek végre következménye legyen.
[38] A felülvizsgálati indítvány nem alapos.
[39] Kétségkívül a Be. 659. § (2) bekezdése alapján [és a korábbi Be. 423. § (2) bekezdése szerint is] a felülvizsgálati indítványt – főszabályként – a megtámadott határozat meghozatala idején hatályos jogszabályok alapján kell elbírálni. Ez azt jelenti, hogy a megtámadott határozat törvénynek való megfelelőségét a meghozatala idején hatályos anyagi jogi, illetve – ha az indítvány eljárási szabálysértésen alapszik – eljárási szabályokkal összevetve kell vizsgálni. A felülvizsgálati eljárás azonban – mivel maga is büntetőeljárás – 2018. július 1-jét követően [a Be. 867. §-ára és a Be. 868. § (1) bekezdésére tekintettel] a 2017. évi XC. törvény, azaz a hatályos Be. szabályai szerint folytatható le.
[40] A Kúria a felülvizsgálati indítványt a Be. 660. § (1) bekezdése alapján tanácsülésen bírálta el.
[41] A felülvizsgálat rendkívüli jogorvoslat, a jogerős ítélettel szembeni jogi – és nem pedig ténybeli – kifogás lehetőségét biztosítja. E jogorvoslat a Be. 648. § (1) bekezdése értelmében kizárólag a bíróság jogerős ügydöntő határozata ellen, a Be. 649. § (2)-(5) bekezdésében megjelölt anyagi és eljárásjogi okokból vehető igénybe, a felülvizsgálati okok törvényi köre nem bővíthető.
[42] A terhelt indítványának törvényi okaként a korábbi Be. 416. § (1) bekezdés a) és b) pontját jelölte meg. Az elsőként említett törvényhelyben foglaltakkal egyezően a Be. 649. § (1) bekezdés a) pont aa) alpontja szerint is felülvizsgálati ok, ha a bíróság jogerős ítéletében a terhelt bűnösségét a büntető anyagi jog szabályainak megsértésével állapította meg.
[43] A büntetőjogi felelősség alapja a tényállásszerűség, amennyiben a terheltnek felrótt magatartás nem meríti ki a terhére megállapított (vagy más) bűncselekmény törvényi tényállását, felmentésének van helye. Minden más körülmény – így a cselekmény jogellenességét vagy a büntethetőségét kizáró ok – vizsgálatára akkor kerülhet sor, ha a terheltnek felrótt cselekmény (egyébként) tényállásszerű. Ezért a Kúria elsőként ezt vizsgálta meg.
[44] A becsületbevágó magatartás ellenében álló törvényi tényállás
– egyrészt a mással szemben becsület csorbítására alkalmas kifejezés használata; ami – egyéb törvényi feltételek megléte esetén – a becsületsértés (Btk. 227. §);
– másrészt a valakiről más előtt becsület csorbítására alkalmas tény állítása, híresztelése, vagy ilyen tényre közvetlen utaló kifejezés használata; ami a rágalmazás (Btk. 226. §).
[45] A tényállásszerűség szempontjából annak van jelentősége, hogy mindkét bűncselekmény – az alapesetét tekintve – formális, tehát nem eredmény-bűncselekmény. Formális bűncselekmény esetén pedig az elkövetési tevékenység pontos meghatározásának, illetve megállapításának alapvető jelentősége van. A tárgyi oldalon ugyanis – a jogi tárgyon kívül – egyedül ez jelenti a cselekmény tartalmát. Másképpen szólva a Btk. az elkövetési magatartást a becsületcsorbításra alkalmasság függvényében határozza meg; vagyis a Btk. megadja a védendő értéket, ami a becsület, viszont a törvény a bíróra bízza valamely elkövetési magatartás sértésre alkalmasságának eldöntését. Tehát a törvény nem ad konkrét elkövetési magatartást, hanem megfeleltetést vár el; ezért valójában nyitott a törvényi tényállás, és a törvény a bíró feladatává teszi a konkretizálást.
[46] A Btk. 226. § (1) bekezdése alapján rágalmazást követ el, aki valakiről, más előtt, a becsület csorbítására alkalmas tényt állít vagy híresztel, vagy ilyen tényre közvetlenül utaló kifejezést használ. A bűncselekmény jogi tárgya – a becsületjog által védett – a személyiségi jogok részét képező becsület; ezáltal büntetőjogi védelmet élvez a társadalmi megbecsülés és az emberi méltóság; elkövetési magatartása pedig a becsület csorbítására alkalmas tény állítása, híresztelés, ilyen tényre közvetlenül utaló kifejezés használata.
[47] A társadalmi megbecsülés a személyről kialakult kedvező megítélés, a személy tulajdonságának, magatartásának környezetében meglévő elismertsége. A méltóság az embert adottságától függetlenül megillető bánásmód igénye. A méltóság az emberi élettel eleve együtt járó minőség, amely oszthatatlan és korlátozhatatlan, s ezért minden emberre nézve egyenlő [64/1991. (XII. 17.) AB határozat indokolás D/2/b) pontja], az Alkotmány 54. § (1) bekezdésében deklarált méltósághoz való jog egyik funkciója az egyenlőség biztosítása [34/1992. (VI. 1.) AB határozat indokolás III/4/3. pontja; vö. Alaptörvény (2011. április 25.) Szabadság és Felelősség Részének II. cikke].
[48] Tény fogalma alá tartozik valamely, a múltban bekövetkezett vagy a jelenben (a megnyilatkozáskor) tartó cselekmény (cselekedet, magatartás), történés (jelenség, esemény), továbbá állapot (így az ember múltban fennállt, vagy jelenben fennálló tudatállapota is, BH 1994.171.).
[49] A tényállítás pedig olyan megnyilatkozás, melynek tartalma múltban bekövetkezett vagy jelenben tartó cselekmény, történés, állapot. Jövőbeni cselekményre, történésre, állapotra vonatkozó megnyilatkozás nem tényállítás, hanem feltételezés; nem rágalmazás, hanem legfeljebb becsületsértés alapja lehet. A tényállításnak – törvényi tényállás szerint – „valakiről” kell megtörténnie.
[50] Ehhez képest a rágalmazás megvalósulásához szükséges tényállításon olyan – a sértett magatartását egyedileg felismerhetően meghatározó – nyilatkozatot, kijelentést kell érteni, aminek tartalma valamely múltban megtörtént, vagy jelenben történő esemény, jelenség, állapot (BH 2009.135.). Tényre közvetlenül utaló kifejezés használata pedig az, ha az elkövető nem tényeket közöl, hanem olyan kifejezést használ, amiből meghatározott tényre, eseményre következtetni lehet.
[51] A becsület csorbítására való alkalmasság objektív ismérv; objektíve, a társadalomban kialakult általános megítélés, az általános erkölcsi és közfelfogás figyelembevételével kell eldönteni, hogy az adott tény állítása, híresztelése alkalmas-e a becsület csorbítására. Nem a passzív alany, a sértett egyéni megítélése, szubjektív értékítélete, esetleges érzékenysége alapján kell megítélni, hogy a tényállítás, híresztelés alkalmas-e a becsület csorbítására (BH 2001.462., 1999.9., 1992.296., 1981.220.). A törvény, bár az adott sértett személyét, illetve becsületét védi, azonban nem az adott sértett szubjektív becsületérzéséhez kötötten, mérten.
[52] Általában becsület csorbítására alkalmas az olyan tény állítása, híresztelése, ami valósága esetén büntető-, szabálysértési vagy fegyelmi eljárás megindításának alapjául szolgálhat a sértett ellen (EBH 2014.B.16., BH 2011.186.). Becsület csorbítására alkalmas olyan tény állítása, híresztelése is, ami az emberi méltóságot támadja, vagy alkalmas arra, hogy a sértettről, tulajdonságairól, magatartásáról a környezetében kialakult kedvező társadalmi megítélést, az elismertségét kedvezőtlen, negatív irányba befolyásolja (BH 2007.4.). A becsület csorbítására alkalmasság a sérelem absztrakt lehetőségét jelenti, az nem feltétele a bűncselekmény megvalósulásának, hogy a hátrányos következmény – a becsület csorbulása – ténylegesen bekövetkezzék. Ugyancsak közömbös, hogy a tényközlés (tényállítás, híresztelés) a sértett becsületérzését ténylegesen érintette, sértette-e.
[53] A rágalmazás szándékos bűncselekmény; a bűnösség megállapításához szükséges, hogy az elkövető tudata átfogja, hogy a tényközlés más előtt történik és objektíve alkalmas a sértett személy becsületének csorbítására. Nem feltétele azonban a bűnösségnek a sértési célzat, és közömbös a motívum is.
[54] Ezért a bűnösség megállapítása szempontjából közömbös a tényállítás valótlanságának tudata, a valóságtartalom tisztázatlansága, vagy annak az elkövető tudatában való mikénti feltevése, feltételezése, s az ebben való jó- vagy rosszhiszeműség. A szándékosság megállapításához elégséges, ha az elkövető tudata átfogta, hogy tényközlésének tartalma – az általa állított, híresztelt tény – becsület csorbítására alkalmas (EBH 1999.87., BH 1999.540.).
[55] Mindez azt is jelenti, hogy sem az adott tény valósága, sem a tényközlés közérdektől vagy jogos magánérdektől vezéreltsége, ilyen motívuma, illetve célzata önmagában, közvetlenül nem zárja ki a becsület csorbítására objektíve alkalmas tartalmú tényközlés jogellenességét.
[56] Ehhez képest a bíróságnak először abban kell állást foglalnia, hogy a felrótt magatartás tény állítása, híresztelése vagy tényre közvetlenül utaló kifejezés használata-e. Ha a cselekmény nem tartozik a tényállítás fogalma alá, akkor nem is tényállásszerű, tehát nem bűncselekmény.
[57] A tényállítás (híresztelés stb.) törvényi tényállás szerinti fogalmának megvalósulása szempontjából az adott megnyilatkozás önmagában – s nem pedig alapjogi viszonyban – vizsgálandó (BH 2013.204.). Ha a megnyilatkozás tényállítás (híresztelés stb.), akkor kell azt vizsgálni, hogy a becsület csorbítására objektíve alkalmas-e, ha pedig a tényállítás becsület csorbítására objektíve nem alkalmas, akkor a cselekmény nem tényállásszerű, tehát nem bűncselekmény. Ugyanez a helyzet tényre közvetlenül utaló kifejezés esetében is.
[58] Mindez ebben az ügyben a következőket jelenti.
[59] Kétségtelen, hogy a jogerős ítéletben a bűnösség alapját képező kijelentések múltbeli tevékenységre vonatkoznak, mert azt tartalmazzák, hogy a sértett – hivatali tevékenysége körében – megfenyegette B.-F. L.-t, majd javasolta neki a terhességének megszakítását. Ez nem vélemény, hanem a sértett múltbéli magatartásának a terhelt általi tényleírása.
[60] Kétségtelen, hogy a terhelti közlésben leírt sértetti magatartás nem önmagában becsületcsorbító; az, hogy valaki adott élethelyzetben – például orvos-beteg kapcsolatban, avagy az érintettek közötti kölcsönös bizalmi viszony esetén – másnak ilyen javaslatot, tanácsot ad, önmagában nem feltétlen alkalmas a kijelentést megtevő személy becsületének csorbítására.
[61] A terhelti közlésben foglalt sértetti magatartás esetében azonban – egybevetve azzal, hogy azt a sértett a terhelti közlés szerint hivatalos eljárása során, ügyészként, egy büntetőeljárásban terheltként szereplő személy hozzátartozójával szemben tanúsította – más a helyzet. Ilyen – a terhelti közlésben is megfogalmazott – körülmények között, ez az állítás azt fejezi ki, hogy az érintett ügyész eljárása során hatalmaskodó, hivatásával összeegyeztethetetlen magatartást fejtett ki. Az a tényállítás, miszerint a sértett – a közlés szerint – ügyészként eljárva előre megjósolta a többéves börtönbüntetést, és abortálásra szólított fel, a társadalomban kialakult – a megnyilatkozáskor is fennálló – általános megítélés, az általános erkölcsi és közfelfogás figyelembevételével azt jelenti, hogy az illető személy hatalmaskodó, szolgálati helyzetével visszaél, s ekként nem jellemes. Így az alkalmas arra, hogy róla, tulajdonságairól, magatartásáról a környezetében kialakult társadalmi megítélést, elismertséget kedvezőtlen, negatív irányba befolyásolja.
[62] A terhelt ezen kijelentése tehát tényállítás, és becsület csorbítására objektíve alkalmas, tehát a cselekmény tényállásszerű.
[63] Ezt követően kell vizsgálni, hogy valami közvetve, vagy közvetlen kizárja-e a jogellenességet. A becsületcsorbításra egyébként objektíve alkalmas tényállítás (híresztelés, tényre közvetlenül utaló kifejezés használata) eleve nélkülözi a jogellenességet,
– ha hivatalos személy által a hivatali hatáskörben ügyintézés során, és azzal összefüggésben történt (ami nem más, mint a hivatásbeli kötelesség teljesítése; BH 1991.338., 1994.295., 1998.570., EBH 2000.295., 2003.846.);
– ha ügyfél által peres, vagy más jogilag szabályozott (hatósági) eljárásban, jogosultság, illetve kötelezettség gyakorlása során, az adott eljárás tárgyát képező ügy érdemével összefüggésben történt; ideértve a hatósági ügyet megindító magatartást (beadványt) is (BJD 1195., 3556., 4167., EBH 1999.4., 1999.87., 2004.1011., 2011.2394., 2014.B.3., BH 2004.267., 2004.305., 2009.135., 2014.264.);
– ha a véleménynyilvánítás (bírálat, jellemzés, nézet és kritika) szabadsága alá tartozik és hatóság vagy hivatalos személy, valamint a közszereplő politikus vonatkozásában, annak e minőségére tekintettel történt [36/1994. (VI. 24.) AB határozat 3.].
[64] Ezekben az esetekben a kifogásolt cselekmény (szintén) nem bűncselekmény, azonban ennek oka nem a tényállásszerűség hiánya, hanem a jogellenesség – tehát társadalomra veszélyesség – hiánya [korábbi Btk. 10. § (2) bek.]. Ilyenkor sincs azonban jogellenesség hiánya (azaz a cselekmény jogellenes), ha a megnyilatkozás szándékosan, vagy a foglalkozási, hivatásbeli kötelesség gondatlan megszegéséből fakadóan hamis közlés, vagy gyalázkodó tartalmú [36/1994. (VI. 24.) AB határozat indokolás III/2/2., 13/2014. (IV. 18.) AB határozat indokolás 40.].
[65] Jelen esetben azonban nem a – jelen ügyben nyilvánvalóan közömbös – fentieknek, hanem annak van jelentősége, hogy a terhelt az elkövetéskor országgyűlési képviselő volt, és az indítvány egyik érvelése is kifejezetten e tényen alapszik.
[66] Az országgyűlési képviselő mentelmi joga kétlényegű.
[67] Az Országgyűlésről szóló 2012. évi XXXVI. törvény (a továbbiakban: Ogy.tv.) 74. § (1) bekezdése szerint a képviselő ellen csak az Országgyűlés előzetes hozzájárulásával lehet büntetőeljárást, valamint – a mentelmi jogról az adott ügyre vonatkozó önkéntes lemondás hiányában – szabálysértési eljárást indítani vagy folytatni, továbbá büntetőeljárás-jogi kényszerintézkedést alkalmazni. Ezzel összhangban a korábbi Be. 551. § (1) bekezdése szerint a külön törvényben meghatározott közjogi tisztséget betöltő személyek ellen e tisztségük fennállása alatt csak a mentelmi jog felfüggesztése után indítható büntetőeljárás.
[68] Ez a mentesség tehát eljárási jellegű, csak a képviselői tisztség fennállása alatt – és a mentelmi jog felfüggesztéséig, illetve annak hiányában – zárja ki a büntetőeljárás folytatását bármilyen, akár a tisztség keletkezése előtt, akár annak fennállása alatt elkövetett bűncselekmény miatt. Jelen ügyben ez közömbös, mert a terhelt 2014. május 6. napja óta nem országgyűlési képviselő.
[69] Ugyanakkor az Ogy.tv. 73. § (1) bekezdése szerint a képviselő bíróság vagy hatóság előtt – képviselői megbízatásának ideje alatt és azt követően – nem vonható felelősségre leadott szavazata, továbbá a képviselői megbízatásának gyakorlása során a képviselői megbízatásával összefüggésben általa közölt tény vagy vélemény miatt. E rendelkezés hatálya alól a hivatkozott törvényhely (2) bekezdése csak a képviselők polgári jogi felelősségét, és az ott taxatíve meghatározott bűncselekmények miatti büntetőjogi felelősségét vonja ki; utóbbiak között azonban a rágalmazás és a becsületsértés nem szerepel.
[70] Az itt meghatározott mentesség tehát anyagi jogi jellegű, s az abban meghatározott feltételek mellett immunitást, sérthetetlenséget jelent; azaz a képviselő utólag, tisztségének megszűnése után sem vonható felelősségre miatta. A képviselői sérthetetlenség tehát a – feltételeinek megfelelő – cselekmény jogellenességét zárja ki.
[71] Az anyagi jogi mentesség kétféle. A képviselő mentessége feltétlen az Országgyűlésben bármilyen szavazásra bocsátott indítvány, javaslat kapcsán leadott szavazata miatt. Következésképp amiatt, hogy a képviselő a szavazásra feltett kérdésben igen, nem vagy tartózkodás szavazatot ad-e le, illetve szavaz-e egyáltalán, akkor sem vonható felelősségre, ha azzal formálisan bűncselekmény valósul meg. Jelen ügyben – nyilvánvalóan – erről sincs szó.
[72] Ugyancsak feltétlen a képviselő mentessége a képviselői megbízatásának gyakorlása során a képviselői megbízatásával összefüggésben általa közölt tény vagy vélemény miatt is. Ez azonban nem azt jelenti, hogy felelősségmentesség a képviselőt az általa ebbéli megbízatásának időtartama alatt közölt valamennyi tény vagy vélemény kapcsán megilletné. Ezért az országgyűlési képviselő által megbízatásának tartama alatt közölt tény vagy vélemény kapcsán vizsgálatot igényel, hogy azt az elkövető, a képviselői megbízatásának gyakorlása során és egyúttal azzal összefüggésben tette-e meg.
[73] A mentelmi jog szempontjából a tett elkövetésének helye nem „asylum”-szerű, azaz nem minden, az Országgyűlés épületében tett kijelentésre terjed ki, viszont kétségkívül kiterjedhet a Parlament falain kívül megtett kijelentésekre is. A mentelmi jog alanyhoz és tevékenységhez kötődő. A mentelmi jognak jogosultja van, nem pedig tárgya. Ezenkívül a mentelmi jog funkcionális, nem önmagában személyvédő, hanem a személy tevékenységét, működését védi. Jelentősége tehát annak van, hogy a képviselő tartalmilag a képviselői tevékenysége körén belül tette-e meg a tényközlését (aminek az időbeli kereteken belülisége szükséges, de nem elégséges feltétel).
[74] A törvény éppen azért tartalmazza a sérthetetlenség feltételeként a „képviselői megbízatásával összefüggésben” kifejezést, mert ellenkező esetben önmagában a képviselői megbízatás tartama alatti megtétel megalapozná az összefüggést a kijelentés és a képviselői minőség között. Ekként nem „a minden mindennel összefügg” felfogásból kell kiindulni. Önmagában még az sem teremti meg az összefüggést, ha a képviselői tevékenységen kívül tett kijelentés végső soron olyan témakörhöz – jelen esetben a 2006. évi őszi tüntetéseket követő megtorlásokhoz – kapcsolódik, ami a képviselő hivatali tevékenységével is érintett. Nincs tehát alapja a terhelt azon érvelésének, miszerint a terhére rótt alkalmakkor megtett kijelentések azért részei képviselői tevékenységének, mert a 2006. évi eseményekkel összefüggő jogsértésekkel a képviselői munkája során is foglalkozott.
[75] Rámutat a Kúria arra, hogy a sérthetetlenség tekintetében az Ogy.tv. 73. § (1) bekezdése nem vagylagos feltételként határozza meg a „képviselői megbízatásának gyakorlása során” és a „képviselői megbízatásával összefüggésben” való közlést, hanem kettős szűkítést alkalmaz. A képviselői megbízatás gyakorlása során tett közlés nem feltétlenül áll összefüggésben a képviselői megbízatás gyakorlásával; viszont a képviselői megbízatással összefüggésben álló közlés – értelemszerűen – nem lehet a képviselői megbízatás gyakorlásán kívüli. Ekként elsődlegesen az vizsgálandó, hogy a közlést képviselői megbízatásának gyakorlása során tette-e meg a képviselő, és ha e válasz nemleges, akkor már fel sem merülhet, hogy az összefüggésben állt vele.
[76] Kétségtelen, hogy a terhelt a terhére rótt, kifejezetten a sértett személyére vonatkozó állítást képviselői tevékenysége során semmilyen formában nem említette meg, nem használta fel. Így nem szólt róla az indítványában írt, 2013. október 21-én a miniszterelnöknek feltett, ugyancsak a 2006-os események következményeire vonatkozó kérdésében sem; annak ellenére, hogy – nem vitatottan – ekkor már a kérdéses információ birtokában volt. A terhére rótt konkrét kijelentéssel kapcsolatban tehát az országgyűlési képviselő ellenőrzési joga gyakorlásához a törvény által biztosított egyik eszközt sem alkalmazta, azt kizárólag a tényállásban megjelölt sajtó-, és más nyilvános szereplései során hangoztatta.
[77] Ilyen körülmények között pedig a televízió műsorában való szereplés nem tekinthető a „képviselői megbízatás gyakorlásának”, abban az esetben sem, ha a műsor készítői a képviselőt e minőségére tekintettel kérték fel a részvételre. Az ilyen nyilvános fellépés kétségtelenül közszereplésnek tekinthető, a „képviselői megbízatás” gyakorlása azonban ennél szűkebb körű, a jogszabályok által pontosan körülírt tevékenység (Legfelsőbb Bíróság Bfv.III.1060/1993/8.). Értelemszerűen ugyanez vonatkozik a képviselő társadalmi szervezet gyűlésén tett felszólalására, illetve az interneten közzétett sajtónyilatkozatára is. Következésképpen ilyenkor – amint azt a korábbi határozatban a Legfelsőbb Bíróság is kifejtette – közszereplés történik mint tevékenység; viszont amennyiben az adott közszereplő egyben mentelmi jog jogosultja is, akkor ebbéli tevékenységében az nem védi őt, e tevékenysége nem lesz kockázatmentes.
[78] Az ítélkezési gyakorlat összhangban áll azzal a szakirodalmi nézettel, miszerint a törvényhozás teendőit elsősorban magában a Házban, annak nyilvános vagy zárt ülésén, a tárgyalásokban való részvétel által a Ház által nyert különleges megbízatás teljesítésével, továbbá a házszabályok vagy a törvény értelmében megalakítandó bizottságokban vagy ezen bizottságok kiküldetése vagy különös megbízatása alapján lehet gyakorolni (vö. Jellinek Artúr: A mentelmi jog. Tanulmányok a magyar közjogból. Budapest 1890., 247. oldal). Ez nem helyhez, hanem tevékenységhez kötöttséget jelent; nem jelenti ugyanakkor azt sem, hogy a tárgyi kapcsolat a képviselő tevékenységével automatikusan a képviselői tevékenység részévé teszi a képviselő azon kívül végzett tevékenységét is.
[79] Nyilvánvaló, hogy azon fórumok, ahol a terhelt a neki felrótt kijelentéseket megtette, nem tartoznak az említett körbe.
[80] A Kúria osztotta a terheltnek az indítványban kifejtett álláspontját abban, hogy mivel az Ogy.tv. 78. §-a szerint a képviselő mentelmi jogáról – a szabálysértési eljárás kivételével – nem mondhat le, és e jogát mindenki köteles tiszteletben tartani, így valóban nincs döntő jelentősége annak, hogy felrótt televíziós szereplése alkalmával a terhelt maga jelentette be, miszerint az N. J. Szolgálat ügyvezetőjeként nyilatkozik. Az ott és a tényállásban rögzített egyéb alkalmakkor megtett kijelentése nem e nyilatkozata, hanem a már kifejtettek miatt nem a képviselői tevékenysége során megtett.
[81] A szabályozás célja ekként az, hogy a közügyek intézése a megfelelő mederben folyjon; a terheltet így nem illette meg a sérthetetlenség a kizárólag képviselői tevékenységének ellátásán kívül megtett kijelentései kapcsán. Ekként a cselekmény jogellenessége az elkövető országgyűlési képviselői minőségére tekintettel nem volt kizárt.
[82] Amennyiben a kifogásolt cselekmény olyan tényállítás (híresztelés stb.), ami becsületcsorbításra objektíve alkalmas, és a jogellenesség hiánya sem állapítható meg, akkor vizsgálható annak a kérdése, hogy van-e olyan közérdek, vagy jogos magánérdek, ami a tényállítás megtételét indokolta (indokolhatta). Ha pedig ilyen megállapítható, akkor el kell rendelni a valóság bizonyítását (Btk. 229. §).
[83] A valóság (eredményes) bizonyítása büntethetőséget kizáró ok [Btk. 15. § h) pont]. A valós tények közlésének pozitív célja és méltányolható motívuma (közérdek vagy jogos magánérdek) indokolatlanná teheti a megbüntetést. A cél és motívum azonban nem közvetlenül, hanem csupán közvetve, a valóságbizonyítás megengedhetőségének kérdésében való döntésen és a bizonyítás sikerén keresztül befolyásolja az elkövető büntethetőségét [36/1994. (VI. 24.) AB határozat indokolás II/3/3.]; a bizonyítás elrendelése és a tényállítás (híresztelés stb.) valós volta esetén felmentésnek van helye. Erre a jogi következtetésre azonban csak akkor lehet jutni, amennyiben a valóság bizonyításának van helye, és eredménye azt igazolja. Ha azonban bizonyításnak nincs helye, vagy a tényállítás (híresztelés stb.) valótlan, illetve a valóság bizonyítása sikertelen, akkor felmentésnek – értelemszerűen – nincs helye.
[84] Jelen esetben a valóság bizonyítására – helyesen – sor került. A bíróság e körben is lefolytatta a bizonyítási eljárást, és annak eredményeként a jogerős ítéleti tényállásban rögzítette, miszerint a sértett egy ízben találkozott B.-F. L.-lel, nevezett terhességéről nem tudott, következésképp annak megszakítására sem hívhatta fel őt; a terhelt kijelentései ekként valótlanok voltak. Így nem felel meg a valóságnak az indítvány azon állítása, miszerint a valóság bizonyítása „a lényeget illetően” eredményre vezetett. Valójában – a jogerős ítéleti tényállás szerint – éppen a lényeget illetően bizonyosodott be, miszerint a terhelt által a sértettnek tulajdonított felszólítás nem történt meg, a sértett semmiféle, B.-F. L. terhességével összefüggő kijelentést nem tett.
[85] A korábbi Be. 423. § (1) bekezdése akként rendelkezett, hogy a felülvizsgálati eljárásban a jogerős határozatban megállapított tényállás az irányadó; a felülvizsgálati indítványban a jogerős határozat által megállapított tényállás nem támadható. Ezzel mindenben megegyező körben zárja ki a hatályos eljárási törvény is a jogerős ítéletben megállapított tényállás támadását; pusztán kettébontja, és kissé részletesebben fejti ki azt azzal, hogy külön-külön rögzíti a tényállás támadásának tilalmát az indítvány [Be. 650. § (2) bek.], és a Kúria által lefolytatandó eljárás [Be. 659. § (1) bek.] tekintetében, utóbbi körben az azt korábban is magában foglaló bizonyítékok mérlegelése támadásának tilalmát is megjelölve, és itt szabályozva a korábbi Be. 388. § (2) bekezdéséből, valamint 419. § (1) bekezdéséből fakadó bizonyításfelvételi tilalmat is.
[86] A terhelt indítványában ezzel szemben a valóság bizonyítása körében beszerzett bizonyítékok eltérő értékelésével jutott arra a következtetésre, miszerint állítása valósnak bizonyult, és a sértett – az ítéleti ténymegállapítással szemben – valóban megtette a tényállításában neki tulajdonított közlést. A valóság bizonyítása kapcsán annak vitatása, hogy az e körben beszerzett bizonyítékokat hogyan kell értékelni, ugyanúgy a megállapított tények támadása, mint az elkövetési magatartásra vonatkozó ténymegállapítások vitatása. Ténymegállapítás azonban rendkívüli perorvoslattal csak perújításban támadható. Ilyen esetben az eltérő értékelés célja valójában az új, eltérő (a terheltnek kedvező) tény igazolása, ami azonban nem felülvizsgálati, hanem – törvényes feltételeinek megléte esetén – perújítási ok.
[87] Következésképp az indítványnak a valóság bizonyítására vonatkozó része alapján a felülvizsgálat törvényben kizárt.
[88] A Btk. 20. § (2) bekezdése alapján nem büntethető, aki a büntetendő cselekményt abban a téves feltevésben követi el, hogy az a társadalomra nem veszélyes, és erre a feltevésre alapos oka van. A büntethetőséget kizáró ok ellenében való elítélés valóban sérti a büntető anyagi jog szabályait, s ekként a Be. 649. § (1) bekezdés a) pont aa) alpontja szerinti felülvizsgálat alapja lehet.
[89] Jelen ügyben a terhelt a társadalomra veszélyességben való tévedését, illetve az ennek alapjául szolgáló alapos ok meglétét arra alapította, hogy országgyűlési képviselőként és jogvédőként is súlyos jogsértések feltárását végezte, az annak során a tudomására jutott tényt pedig valósnak gondolta. Ezzel szemben azonban a rágalmazás kapcsán az állított tény valóságtartalma önmagában közömbös, a terhelt tudatának csupán annak a becsület csorbítására való alkalmasságát kell átfognia, ami független attól, hogy az állított tény valóságtartalmával kapcsolatban tévedésben van-e (BH 2000.285.II., 1999.540.I., 1998.412.II.).
[90] Jelen ügyben a terhelt tudata állításának becsületcsorbító jellegét kétségtelenül átfogta, ebben tévedésre oka nem volt, azt a terhelt maga is az amiatti felelősségre vonást szorgalmazva adta elő. A terhelt bármiféle ellenőrzés (akár a másik fél meghallgatása) nélkül, saját szubjektív meggyőződésére alapítva tényként hozta nyilvánosságra az információit. Az, hogy utólag azok valótlannak bizonyultak, csupán annyiban bír jelentőséggel, hogy emiatt – a korábban írtak szerint – a valóság bizonyítása címén büntethetőséget kizáró ok nem volt megállapítható a terhelt javára.
[91] Önmagában az a tény, hogy a terhelt jogsértések feltárásában vett részt, és szubjektíve elhitte a vele közölteket, nem szolgáltat alapos okot arra a feltevésre, miszerint hatósági jogsértést állító – és egyúttal az érintett becsületét csorbító – közlés csak valós lehet, s ekként társadalmilag hasznos, mi több társadalmi elvárás annak a nyilvánosságban való megjelenítése. A tények ellenőrzésének elmulasztására nem indok, hogy az kevés eredménnyel kecsegtetett; ez is azt támasztja alá, hogy azzal kapcsolatban – a sajtóban való nyilvánosságra hozatala helyett – az országgyűlési képviselő jogosítványainak alkalmazása lett volna célszerű, és egyben jogszerű is. Ilyen körülmények között a terheltnek nem volt alapos oka arra, hogy cselekménye társadalomra veszélyessége tekintetében tévedésben legyen.
[92] Végül az indítványnak a szándékosság hiányára vonatkozó érvelése kapcsán a Kúria arra utal, hogy verbális cselekmény esetén kizárt a gondatlanság, a szó kimondásával rögzül az akarat. Fel sem merülhet, hogy a terhelt nem azt akarta mondani, amit mondott (és ezt a terhelt maga sem állította). Az indítványnak az elvárhatósággal kapcsolatos okfejtése pedig azért is téves, mert az elvárhatóság nem a szándékosság, hanem a gondatlanság, azon belül is az ún. hanyag gondatlanság (Btk. 8. § második fordulat) fogalmi eleme. A terhelt tudata azonban átfogta a rágalmazás törvényi tényállási elemeit kimerítő tényeket, amik közé – a már kifejtettek szerint – az állított tény valóságtartalma nem tartozik. Ekként az közömbös, hogy a terhelt az állítás valóságtartalma ellenőrzésének elmulasztásával gondatlanul járt-e el; cselekményét – ettől függetlenül – szándékosan követte el.
[93] A bíróság jogerős ítéletében a büntető anyagi jogszabályok sérelme nélkül állapította meg a terhelt büntetőjogi felelősségét.
[94] A terhelt indítványában a felülvizsgálat törvényes okaként a korábbi Be. 416. § (1) bekezdés b) pontját is megjelölte. Az e törvényhelyben írtak tartalmilag mindenben megfelelnek a Be. 649. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott felülvizsgálati oknak, ami alapján akkor van helye felülvizsgálatnak, ha a bíróság jogerős ítéletében a bűncselekmény törvénysértő minősítése miatt, illetve a Btk. más szabályának megsértésével törvénysértő büntetést szabott ki, vagy törvénysértő intézkedést alkalmazott, illetve a Btk. 86. § (1) bekezdésében foglalt kizáró ok ellenére függesztette fel a büntetés végrehajtását. Az e felülvizsgálati okon alapuló indítvány tehát nem sérelmezi a terhelt büntetőjogi felelősségének megállapítását, hanem a cselekmény téves minősítését, és a büntetés (intézkedés) annak következtében, avagy önmagában törvénysértő nemét vagy mértékét kifogásolja, és ahelyett más, a törvénynek megfelelő nemű és/vagy tartamú büntetés (intézkedés) alkalmazását célozza.
[95] Következésképp az említett felülvizsgálati oknak megfelelő hivatkozást jelen indítvány nem tartalmaz.
[96] Ekként a felülvizsgálni indítványozott ügydöntő határozat a felülvizsgálattal érintett részében a jogszabályoknak megfelel, s ezért azt a Kúria – miután nem észlelt olyan eljárási szabálysértést, amelynek vizsgálatára a Be. 659. § (6) bekezdése alapján hivatalból köteles – a Be. 662. § (1) bekezdés a) pontja szerint hatályában fenntartotta.
(Kúria Bfv. III. 757/2018.)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria Bíróság Bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria