text:
Közjegyzői magatartás megítélése az un. deviza alapú kölcsönszerződések kapcsán
« Nyertes devizás perek tapasztalatai
Mi van akkor, amikor a behajtó jelentkezik a kocsiért? »
november 20th, 2013 | Author: donmarcello
Fővárosi Törvényszék!
Alulírott TS ….. sz. alatti lakos, meghatalmazott jogi képviselőm útján az alábbi
terjesztem elő Dr. XY közjegyző által 10000/Ü/0000/2013/4. sz. alatti végzésével szemben, az OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt végrehajtást kérőnek, TS adós elleni végrehajtási ügyében meghozott, jogutódlást megállapító határozatával szemben.
A végzés indokolása így szól:
”A vh kérő …… napján végrehajtás elrendelése iránti kérelmet terjesztett elő az adóssal szemben a ………… sz. közjegyzői okirat alapján. A vh kérő kérelméhez csatolta azon iratot, melyben a jogosult és a vh kérő közösen nyilatkoznak arról, hogy a fenti számú közjegyzői okirattal létrejött, adóssal szemben fennálló követelés tekintetében közöttük az engedményezés megtörtént.”
A fentiek alapján az alábbi releváns jogi kérdéseket kell feltenni:
a) a hivatkozott számú közjegyzői okirat egyáltalán közokiratnak minősül, vagy sem,
b) létezik-e olyan követelés, mely kapcsán beszélhetünk egyáltalán engedményezésről
c) a közjegyző eljárásának van-e egyáltalán jogalapja, hatásköre.
Az ingatlan megvásárlása:
2008. július 21. napján PH vevő, illetve MG és felesége között ingatlan adásvételi szerződés jött létre, melyben az ingatlan vételárát 10.000.000.-Ft-ban határozták meg. A vételár teljesítéséhez a vevő kölcsönszerződést kívánt kötni a Ptk. 523.§ (1) bekezdésében meghatározott feltételek szerint.
PH által meghatározott kölcsönösszeg 9.644.670.-Ft volt, melyből az OTP Jelzálogbank Zrt 9.500.000.-Ft összeget folyósított a f……i ingatlan eladóinak. Ennek alapján PH megszerezte az ingatlan tulajdonjogát, mivel az ingatlan-nyilvántartásba bejegyezték.
A kölcsönszerződés megkötése:
A pénzintézetek által előszeretettel banki terméknek nevezett kölcsönszerződések megkötése során jellemzően az OTP Bank járt el alkalmazottai és ügynökei közreműködésével.
PH csak úgy kaphatott hitelt, ha a megvásárlandó ingatlan mellett egyéb fedezetet is felajánl. Így került dologi adósi pozícióba TS, aki v……i ingatlanát ajánlotta fel fedezetül.
A fogyasztónak minősülő személyek nem jártak a bankfiókban, annak ügynöki szervezete végezte a hitelközvetítéssel járó feladatokat. Az ügylet lényegéről valós tájékoztatást, szerződés tervezeteket, üzletszabályzatot soha nem kaptak. A kölcsönszerződés kapcsán nem egy szerződés úgy jelöli meg a Jelzálogbankot és a Bankot, mint egyetemleges kötelezetteket a hitel folyósításában. Az adósi pozícióban nem kérdéses az egyetemlegesség megítélése, azonban a hitelezői pozícióban nem mindennapos eset két külön jogi személy pénzintézetet találni.
A Polgári Törvénykönyv a „Több jogosult vagy több kötelezett a szerződésben” cím alatt, a Ptk. XXVIII. Fejezetében tárgyalja az egyetemlegesség kérdését:
334. § (1) Ha többen tartoznak egy szolgáltatással, illetőleg egy szolgáltatást többen követelhetnek, és e szolgáltatás osztható, jogszabály eltérő rendelkezése hiányában minden kötelezettől csak a ráeső részt lehet követelni, és minden jogosult csak az őt megillető részt követelheti. A kötelezettek, illetőleg a jogosultak részaránya kétség esetében egyenlő.
337. § (1) Egyetemleges kötelezettség esetében minden kötelezett az egész szolgáltatással tartozik, de amennyiben bármelyikük teljesít, vagy a kötelezettséget beszámítással megszünteti, a jogosulttal szemben a többiek kötelezettsége is megszűnik.
Vélhetően a pénzintézetek a kölcsönszerződés aláírásakor „nem tudták”, melyik társaság képes folyósítani a kölcsönt, így az egyébként osztható szolgáltatást – életszerűtlenül – oszthatatlan szolgáltatásnak tűntették fel, és két pénzintézetet jelöltek meg hitelezőként, holott valójában csak az egyik volt teljesítőképes. Álláspontom szerint a szerződésen alapuló egyetemlegességet a Ptk. 334. § (2) bekezdése alapján kell megítélni, ám e kérdéskör igen akadémikus jellegű, hiszen a kölcsön összegét valamelyik bank teljesítette ténylegesen.
3. § (1) Jelzálog-hitelintézet pénzkölcsönt nyújt Magyarország, az Európai Unió más tagállama vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes más államnak (a továbbiakban: EGT-állam) területén lévő ingatlanon alapított jelzálogjog, ideértve az önálló zálogjogként alapított jelzálogjogot is (a továbbiakban együtt: jelzálogjog) fedezete mellett, amelyhez forrásait alapvetően jelzáloglevél kibocsátásával gyűjti.
Ennek alapján úgy vélem, hogy a kölcsön összegét nem is nyújthatta más, mint az OTP Jelzálogbank Zrt, ha a jelzálogjog jogszerű alapításából visszafelé haladó gondolatmenettel következtetünk. Ugyanis az OTP Bank Nyrt hitelezése során a kölcsön biztosítékaként szolgáló jelzálogjog is az OTP Bank Nyrt-t illette volna. Azt szinte kizártnak tartom, hogy a Bank hitelezési tevékenysége kapcsán egy más jogi személyt, konkrétan a kölcsönt nem nyújtó Jelzálogbankot illetné a jelzálogjog. Ugyanezen jogszabály alapján az is feltételezhető, hogy a jelzáloglevél kibocsátása megtörtént.
De nézzük meg, hogy a közjegyzői okirat milyen aspektusban tesz említést az OTP Bank Nyrt-ről:
a felek megnevezése kapcsán a Bank, mint „Bank” szerepel, ám az nem derül ki, hogy milyen jogok és kötelezettségek körében válik egyáltalán a kötelem alanyává,
az un. deviza alapú, vagy devizában nyilvántartott kölcsön kapcsán a Bank által alkalmazott deviza vételi és eladási árfolyam bír jelentőséggel valamilyen szempontból, az alkalmazott árfolyamot a bankfiókban teszik közzé,
a Bank a Hitelező, azaz az OTP Jelzálogbank Zrt megbízottjaként jár el, már amennyiben azt a közjegyzői okiratot készítő közjegyző (helyettes) megfelelő módon ellenőrizte,
folyósítási feltétel volt, hogy az adós a rendszeres havi jövedelmét a Hitelező megbízottjánál, azaz a Banknál vezetett folyószámlára utaltassa. Azaz a szerződés kötelezte az adóst, hogy mindenképpen kössön folyószámla vezetésre vonatkozó szolgáltatást meghatározó megállapodást,
a hirdetményeket (Kamat-, díj-, jutalék-, költség-tételek) a bankfiókokban teszik közzé,
a Jelzálogban az adós hátrányára változtathatja meg a terheket a bankközi hitelkamatok, forráskockázat kapcsán.
a Jelzálogbank az adatkezeléseket és –feldolgozásokat a Bank, mint meghatalmazott útján végzi,
az ingatlan-nyilvántartási eljárásban a Bank a Jelzálogbank képviseletében jár el,
Egyértelműen megállapítható, hogy az OTP Bank Nyrt a kötelemben önállóan nem vesz részt, hiszen jogok és kötelezettségek alanyává nem válik, pusztán azt rögzíti a szerződés, hogy a Bank a Jelzálogban képviseletére jogosult taxatív felsorolásban rögzített esetkörökben.
Az OTP budapesti központi fiókjában már csak az okiratok aláírására kellett megjelenni. Az összes többi adminisztrációt – mint említettem – az OTP ügynöke végezte. Az okiratok aláírását megelőzőleg a bank semmilyen iratot, szabályzatot nem adott át. Dr. PI, mint Dr. XY közjegyző helyettese járt el a kötelem feltételeinek írásba foglalása során. A közjegyző helyettesen magát a közokiratot felolvasta, és aláíratta a felekkel. Az egész ügyintézés hozzávetőlegesen majdnem egy óráig tartott a személyes adatok ellenőrzésétől kezdve az iratok nyomtatása és aláírásáig bezárólag. A közjegyző helyettese a szerződés aláírását követően adott át üzletszabályzatokat is, melyet előzőleg senki nem ismertetett a fogyasztókkal.
Az OTP úgy folyósította a hitelt, hogy az ingatlan eladójának számlájára utalta a forint összeget. A hitel összegéből azonnal levonta saját költségeit.
A 9.644.670.-Ft kölcsön alapján az OTP 6 hónapig csökkentett részleteket kért, melynek összege 230.-CHF-nek megfelelő HUF összeget kért, majd a 7. hónaptól 400.-CHF körüli összeget. Az OTP forintot folyósított és forintot is követelt, ám minden forint összeget CHF-ben mutatott ki.
Az adós a kölcsönt 1,5-2 évig tudták rendben törleszteni, ugyanis ő és élettársa is elveszítették állásukat.
A KÖLCSÖNSZERZŐDÉS JOGI MINŐSÍTÉSE
A szerződés esetleges érvénytelenségét csak akkor lehet figyelembe venni, amennyiben létrejött a szerződés. És ha létrejött is egy szerződés, annak világosan meg kell határozni a tartalmát.
A kölcsönszerződés megkötésére irányuló jogi cselekmények során beszélni kell a felek által egyedileg megtárgyalt feltételekről, illetve azon egyedileg meg nem tárgyaltakról, melyek során a pénzintézet általános szerződéses feltételeket használ. Kérdéses, hogy az általános szerződéses feltételek egyáltalán a szerződés részévé vált, vagy sem.
A bankkölcsönszerződés nyilvánvalóan konszenzuál szerződésnek minősül. Egy szerződés létrejötte vagy létre nem jötte tehát ténykérdés. Vagy volt egybehangzó, egymás irányába mutató akaratnyilvánítás, vagy sem. A kötelmi jogban nehezen elképzelhető, hogy a felek nem egymás mellé rendelt pozícióban vannak, hanem alá- és fölérendeltségben.
A római jog obligatio névvel illeti a kötelmet. Az oligatio lényege nem más, minthogy „valaki mást rászorítson arra, hogy nekünk valamit adjon, valamit tegyen, vagy valamiért helyt álljon” (Paulus) Ebben a kontextusban fel sem merülhet a szerződési akarat kapcsán, hogy valakinek a jog többet enged meg, mint a másiknak. A polgári jog alapelveként jelenik meg az együttműködési és tájékoztatási kötelezettség. A jóhiszeműség és a tisztesség követelménye alapján eljáró felek a szerződéskötéskor gyakorlatilag kötelesek minden olyan körülményt feltárni, mely meghatározhatja a másik fél szerződéses akaratát.
Az eljáró közjegyző helyettes előtt megjelent ügyfelek személye kapcsán le kell szögezni, hogy a közjegyző előtt csak az adós és a dologi adós, PH és TS jelentek meg, banki aláírók nem voltak jelen.
Ehhez képest a közokirat alábbi része valótlanul állítja, hogy a banki aláírók jelen voltak.
Tekintettel arra, hogy a közjegyzői okirat felolvasása előtt senki semmilyen módon nem tájékoztatta a fogyasztókat arról, hogy milyen tartalmú szerződés megkötése vár rájuk, az alábbi normát kell felhívni:
Az adós és dologi adós tudata azt fogta át, akaratuk arra irányult, hogy a bank 9.500.000.-Ft kölcsönt nyújtson nekik. Ehhez képest már a közokirat mást tartalmaz:
Ugyanis a felek között nem jött létre hitelszerződés, csak kölcsönszerződés. A közjegyző által hivatkozott „hitelkeret-beállítási jutalék” kapcsán kell különbséget tenni hitelügylet és kölcsönügylet között.
Ptk. 522. § (1) Bankhitelszerződéssel a pénzintézet arra vállal kötelezettséget, hogy jutalék ellenében meghatározott hitelkeretet tart a másik szerződő fél rendelkezésére, és a keret terhére – a szerződésben meghatározott feltételek megléte esetén – kölcsönszerződést köt, vagy egyéb hitelműveletet végez.
A bankhitelszerződés kapcsán létrejött kötelmi jogviszonyban az adóst tulajdonképpen nem terheli semmilyen kötelezettség. Az ilyen szerződés un. praestare jellegű ügylet, a felek majd kötnek ennek alapján kölcsönszerződést. A jogtudomány a bankhitelszerződést a kölcsönszerződés előszerződéseként aposztrofálja. Szerződéskötési kötelezettség azonban terheli a hitelintézetet, az ügyfelet kizárólag jogosultságok illetik meg, ő maga jogosult eldönteni, hogy a hitelkeret terhére köt kölcsönszerződést a bankkal, vagy sem.
Nos, ilyen előszerződés jellegű jogügylet szóba sem került a felek között.
A szerződés tárgya tehát a fogyasztó akarata szerint 9,5 millió forint volt. Amennyiben a kölcsönszerződést megkötötték a felek, a pénzintézetet a kölcsönösszeg nyújtásának kötelezettsége terheli. Amennyiben kötelmének nem tesz eleget, az adós fél marasztalásra irányuló kereset előterjesztésével kérheti a bíróságtól, hogy a meghatározott összeget fizesse ki, teljesítse az adós felé. e szempontból kell tehát megítélni azt, hogy az eljáró közjegyző helyettes a felek jognyilatkozatát milyen módon, milyen értelemben rögzítette a közokiratban.
A szerződésben tehát az alábbi összegek szerepelnek:
a) 9.500.000.-Ft kölcsönösszeg,
b) 9.644.670.-Ft kölcsönösszeg,
c) 66.396.-CHF kölcsönösszeg.
Az alapvető kérdés tehát az, melyik a Ptk. 523.§ (1) bekezdése alapján meghatározott összeg?
A fogyasztó akarata arra irányult tehát, hogy 9,5 millió forintot, 300 havi futamidővel, 4,2% induló kamattal, 0% kezelési költséggel vegyen fel kölcsön.
A THM 6,4%, ám valójában ennek mi képezte a részét? A deviza alapú kölcsönszerződésben az árfolyamrésnek, mint költségnek a feltüntetéséről a Kúria által meghozott Gfv.VII.30.078/2013/14. számú közbenső ítélet indokolása így szól:
„Az alperesek felülvizsgálati kérelmében írtakra tekintettel a Kúriának abban a jogkérdésben kellett állást foglalnia: a perbeli lakossági, fogyasztási kölcsönszerződésben költségnek minősül-e a kétnemű devizaárfolyam (vételi és eladási árfolyam) alkalmazása során felmerülő különbözet. Amennyiben költség, annak az a jogkövetkezménye, hogy – figyelemmel a Hpt. 213. § (1) bekezdés c) pontjában foglaltakra – az árfolyamok közötti különbség %-os mértéke, vagy az árfolyamrés mértéke feltüntetésének hiánya a szerződés semmisségét eredményezi. Nem tárgya jelen felülvizsgálati eljárásnak a kétnemű árfolyam alkalmazása esetleges tisztességtelenségének megítélése, mely kérdés kapcsán a Kúria előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményezett a Pfv.VII.21.247/2012. számú ügyben.
A felmerült jogkérdés megválaszolásához a Kúria rögzíti – mert ezen fogalmak tartalmát jogszabály nem adja meg -, hogy árfolyam alatt egy deviza másik devizában kifejezett értékét érti. Az árfolyam különbözet számszerűen mutatja meg adott időpontban az adott devizavételi és -eladási árfolyama közötti különbséget (pl. 8 Ft). Az árfolyamrés pedig azt fejezi ki, hogy az adott devizavételi és -eladási árfolyama az adott időpontban hány százalékban tér el az adott deviza középárfolyamától (pl. +/- 1 %).
A jelen perben a felek nem vitatták, hogy az ugyanazon időpontban érvényesülő eladási és vételi árfolyam kizárólag a THM kiszámításakor jelent meg, értékelődött. A kölcsön folyósításakor csak a vételi árfolyamnak, míg a törlesztésekkor csak az eladási árfolyamnak volt, illetve ez utóbbinak van jelentősége. Ez azonban még nem jelenti – a később kifejtettek szerint – azt, miszerint szerződésen kívüli és így jelen jogkérdés eldöntését nem befolyásoló körülménynek kellene tekinteni, hogy a vételi és eladási árfolyam képzésekor a pénzügyi intézmény milyen mértékben tér el saját deviza középárfolyamától.
A felülvizsgálati kérelemben hivatkozott Hpt. 213. § (1) bekezdés b) pontja szerint kötelező a szerződésben feltüntetni az éves, százalékban kifejezett teljes hiteldíjmutatót és a hiteldíjmutató számítása során figyelembe nem vett egyéb – esetleges – költségeket. A 213. § (1) bekezdés c) pontja a fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés kötelező tartalmi elemeként sorolja fel a szerződéssel kapcsolatos összes költséget, ideértve a kamatokat, járulékokat, valamint ezek éves, százalékban kifejezett értékét. A teljes hiteldíjmutatóban – figyelemmel a Hpt. 212. § (2) és (3) bekezdésében írtakra – az adós által a kölcsönért fizetendő terhelést kell számításba venni.
A THM rendelet egyes vonatkozó rendelkezéseinek elemzése előtt a Kúria vizsgálta a THM célját, funkcióját. A THM egyik – a THM rendelet 1. § (1) bekezdésében tételesen is rögzített – funkciója az, hogy a fogyasztó a szerződés megkötése előtt az egyes pénzügyi intézmények által nyújtott termékek „árai”-t össze tudja hasonlítani. Másik funkciója – bár ennek tételes rögzítése a rendeletben elmaradt – az, hogy a jövőre nézve is tájékoztatást nyújtson arról, milyen terhek terhelik a fogyasztót, feltéve, hogy szerződésszerű teljesítésre kerül sor, és nem változnak a szerződéses feltételek (egyoldalú szerződésmódosítás lehetősége).
A hivatkozott irányelv nem rendelkezik külön azon kölcsönszerződésekről, amelyek esetén a kölcsön nyújtása más pénznemben történik, mint a folyósítás, illetve a törlesztés. Az irányelv megalkotásakor, módosításakor a deviza alapú hitelezés még nem volt elterjedt. Ettől függetlenül a később tömegesen, több tagállamban is alkalmazott deviza alapú kölcsönszerződésekre – így a perbeli szerződésre is – irányadó nemzeti jogszabályoknak meg kellett felelniük az irányelv rendelkezéseinek.
A THM rendelet jelen jogvita eldöntése szempontjából irányadó, a szerződés megkötésekor hatályos rendelkezései az alábbiakat tartalmazzák. A THM rendelet 8. § (1) bekezdése szerint a teljes hiteldíjmutató belső kamatláb, amely mellett az ügyfél által visszafizetendő tőke és hiteldíj egyenlő az ügyfél által a hitel folyósításáig bezárólag a kölcsönnel kapcsolatban – a (2) bekezdésben meghatározott kivételekkel – fizetett összes költséggel csökkentett hitelösszeggel. A THM számításánál az ügyfél által a pénzügyi intézménynek fizetett költségeket, valamint a harmadik személynek fizetett költségek közül az ügyfél által felajánlott fedezet értékbecslésének díját és lakásépítéseknél a helyszíni szemlék díját kell figyelembe venni. A (2) bekezdés nevesíti a THM számításánál figyelembe nem vehető költségeket. A 8. § semmilyen speciális rendelkezést nem tartalmaz a deviza alapú kölcsönszerződésekre. Ugyanakkor a THM rendelet 11/B. § (1) bekezdésében akként rendelkezik a deviza alapú kölcsönök tekintetében, hogy a 10. §-ban meghatározott képleteknél az ügyfél által teljesített kifizetéseket forintban kell számításba venni, az a) pont szerint a szerződésben rögzített THM számításnál a pénzügyi intézménynél alkalmazott, a szerződés megkötését megelőző 10 napnál nem régebbi devizaárfolyam figyelembe vételével. A THM rendelet módot ad mind egynemű, mind kétnemű árfolyamok alkalmazására.
A THM rendelet az előbbiekben másodikként megjelölt célja, funkciója nem tud maradéktalanul érvényesülni deviza alapú kölcsönszerződések esetén. A THM nem alkalmas, nem lehet alkalmas arra, hogy annak alapján a kölcsön felvevője összegszerűen kiszámítsa a teljes futamidő alatt őt terhelő fizetési kötelezettségét. A forint-deviza árfolyamok alakulását illetően ugyanis a THM semmilyen előzetes tájékoztatást nem tud adni. A forint-deviza árfolyamának változása a feleken kívül álló körülmény. Ugyanakkor a vételi és eladási árfolyam közötti különbség, a banki működéshez, a belső árképzéshez kapcsolódó fogalom. Azt, hogy az árfolyamrést a pénzügyi intézmény milyen %-ban határozza meg, üzletpolitikája, üzleti érdekei és a keresleti-kínálati viszonyok befolyásolják. A perbeli tényállás szerint az árfolyamrés hosszú ideig – a THM meghatározásától egészen 2008 októberéig – változatlan mértékű volt, a deviza-középárfolyamhoz viszonyítva +/- 0,5%. Ezt követően emelték fel a deviza-középárfolyamhoz viszonyítva +/- 1%-ra.
A felperes törlesztőrészleteit tehát – a perbeli szerződés alapján – két egymástól elkülönülő körülmény is növelhette: egyrészt az árfolyamkockázat (ez akár csökkenthette is), másrészt az árfolyamrés, amely a fogyasztó számára szükségképpen többlet terhet jelent az egynemű árfolyam alkalmazásához képest. A kétnemű, a folyósításkor vételi, a törlesztésekkor eladási árfolyamok alkalmazásából eredő teher mindenképpen a fogyasztót terheli, melyet a szerződés megkötésekor tudomásul vett és annak mértéke változatlanságával főszabályként jogszerűen számolhatott. A kétnemű árfolyamok alkalmazása miatt a vételi és eladási árfolyam közötti különbözet az árfolyam változatlansága mellett is teher, az árfolyam változása – akár a forint erősödése – esetén is többletfizetési kötelezettséget eredményez a fogyasztó számára az akkori vételi árfolyammal összehasonlítva.
A fenti jogi álláspontot támasztják alá az alábbiak is. Jelen perben – szemben a Pfv.VII. 21.247/2012. számú üggyel – nem volt vitatott (a felek egyező előadást tettek e tárgyban), hogy van tényleges átváltás, vagyis, hogy a folyósításkor a pénzügyi intézmény a devizát átváltja forintra, majd a törlesztésekkor a forintot visszaváltja devizára, vagyis konverziós szolgáltatást nyújt. E kérdés megítélése tárgyában egyébként a Kúria a hivatkozott ügyben nem is tett fel kérdést az Európai Unió Bíróságának. Kérdései arra irányultak, hogy az árfolyamrés tisztességtelensége egyáltalán vizsgálható-e a bíróság által, illetve ha vizsgálható és azt tisztességtelennek találná, a tisztességtelen rendelkezés hogyan orvosolható. Jelen ügyben – figyelemmel a felek előadására – a Kúria tényként köteles elfogadni, hogy volt és van konverziós szolgáltatás, ennek pedig költségei vannak. A Kúria nem osztja a Legfőbb Ügyész szakmai véleményében kifejtett azon álláspontot, hogy elkülönítendő, elkülöníthető az adott szerződéses konstrukcióban a kölcsönszerződéstől a deviza forintra, illetve a forint devizára történő átváltására irányuló szerződéses megállapodás. A perbeli kölcsönszerződésnek ugyanis elválaszthatatlan része a konverzió, anélkül a kölcsönszerződés nem teljesíthető.
Azt, hogy a vételi és eladási árfolyam alkalmazásából eredő eltérés költség, nem cáfolják a jelen ügyben nem irányadó, 2010. november 27-től hatályos Hpt-nek a rendelkezései sem. A hatályos Hpt. 200/A. §-a deviza alapú lakáskölcsön esetén írja elő, hogy az átváltásra mind a folyósításkor, mind a törlesztésekkor a kölcsönt nyújtó hitelintézet által meghatározott középárfolyamon vagy az MNB hivatalos devizaárfolyamán kell, hogy sor kerüljön. A Hpt. 209. § (1) bekezdés g) pontja – visszautalva a 200/A. § szerinti árfolyamok közötti választási lehetőségre – valóban a számítási mód kifejezést használja, de mivel egynemű árfolyam alkalmazását írja elő, ezen kifejezés használatából nem lehet arra következtetni, hogy kétnemű árfolyam alkalmazásából nem keletkezik költség a fogyasztó oldalán. A Hpt. egyes rendelkezéseit 2010. november 27-i hatállyal módosító 2010. évi XCVI. tv. indokolása az 1. § kapcsán azt tartalmazza: „a devizában nyilvántartott, illetve devizában nyújtott, de forintban törlesztett hitelekhez kapcsolódó fizetések alkalmával (pénzügyi intézmény által történő folyósítás, ügyfél általi elő- vagy végtörlesztés és díjak megfizetése) az egyes devizanemek bankok által meghatározott átváltási illetve eladási árfolyamai közötti jelentős különbség miatt az ügyfeleket terhelő indokolatlanul magas költség keletkezik”.
Bár nincs ügydöntő jelentősége, a Kúria rögzíti, miszerint nem osztja a másodfokú bíróság álláspontját a tekintetben, hogy a Hpt. 213. § (1) bekezdés c) pontja a b) pont kifejtése. A Kúria megítélése szerint az (1) bekezdés b) pontjának kifejtését a THM rendelet tartalmazza, míg az (1) bekezdés c) pontja olyan költségeket is magában foglal, melyeket a b) pont nem tartalmaz.”
Tehát egy dolgot kell nagyon szigorúan kiemelni a fenti, kúriai indokolásból: volt-e szerepe bármilyen devizának az ügyletben, azt ténylegesen bárki váltotta-e, így a Kúria álláspontja jelen ügyben iránymutató, vagy sem.
Ám előtte a közjegyző eljárását meghatározó törvényi rendelkezést kell felhívni segítségül:
One Response to “Közjegyzői magatartás megítélése az un. deviza alapú kölcsönszerződések kapcsán”
Papp Éva:
2017. november 11. szombat - 01:43
Ez egy gyönyörű levezetés! Gratulálok, szép munka!
Az én perem most kezdődik és félek, hogy még mindig akadhatnak olyan ügyvédek, akik nem rázzák így ki a kisujjukból az ilyen alapos érveléseket… őszintén, fogalmam sincs mi tévő legyek. Dőljek hátra, hisz így is, úgy is elkaszálnak…

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria