text:
III/00940/2015
. III/00940/2015
Első irat érkezett: 04/02/2015
Az ügy tárgya: az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet elleni egyedi normakontroll (perköltség állam általi viselése)
Az indítványozó bíró - az Abtv. 25. §-a alapján - az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet alaptörvény-ellenességének megállapítását, megsemmisítését, és a Debreceni Ítélőtábla előtt Pf.II.20.933/2014. szám alatt folyamatban lévő ügyben az alkalmazásának kizárását kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó bíró előadja, hogy a perbeli esetben az ügyész felperes az alperest védett természeti értékben okozott kár megtérítésére kérte kötelezni. Az elsőfokú bíróság elutasította a keresetet és az állam terhére az alperes részére perköltséget állapított meg.
A sérelmezett jogszabály szerint az ügyész pervesztessége esetén az állam köteles megfizetni a perköltséget vagy annak egy részét, továbbá, ha a perköltség megfizetésére az államot kötelezték, az ellenfél javára megítélt perköltséget az ügyben elsőfokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal fizeti meg a jogosultnak.
Az indítványozó álláspontja szerint a a rendelet sérti az Alaptörvény T. cikk (3) bekezdésében és a 18. cikk (3) bekezdésében foglaltakat, mivel a rendelet a pervesztes ügyész fél, illetve a helyette helytállni köteles állam ehlyett az ellenérdekű pernyertes fél költségét a felek jogvitáját eldöntő, igazságszolgáltatási tevékenységet ellátó bíróságra hárítja, amely szükségképpen felveti a bíróság szervezeti, a bírák ítélkezési függetlenségével kapcsolatos aggályt. Ebből következik az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekedzésében foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való jog sérelme.
az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet
IV_940_13_2015_ind_kieg.pdf III_940_0_2015_indiitvany.pdf
III_940_12_2015_obh_allasfoglalas_anonim.pdf III_940_6_2015_NGM_allasfoglalas_anonim.pdf
A határozat száma: 3089/2016. (V. 12.) AB határozat
Az ABH 2016 tárgymutatója: bírói függetlenség; bírói kezdeményezés elbírálásának feltételei; bírósági gazdasági hivatal; fegyverek egyenlőségének elve; jogalkotó szándéka; Kormány jogalkotói hatásköre; perköltség; tisztességes eljáráshoz való jog mint pártatlan bírósági eljáráshoz való jog; történeti alkotmány vívmányai; ügyészség közérdekvédelmi feladatai; ügyészség polgári perbeli szerepe
Az Alkotmánybíróság május 3-án elutasította az ügyész polgári eljárásbeli
részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes
szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet 3. § b) pontja, valamint
4. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló
bírói kezdeményezést. Az indítványozó bíró szerint a támadott szabályozás sérti
a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogot, mert az ellenérdekű pernyertes
fél költségét a pervesztes ügyész, illetve a helytállni köteles állam helyett a
bíróságra hárítja. Az Alkotmánybíróság nem találta megalapozottnak a bírói
kezdeményezést. A testület többek között utalt arra, hogy a történeti
alkotmányunk vívmányának tekinthető polgári perrendtartásról szóló 1911. évi I.
törvénycikk 644. §-a értelmében is a felperes ügyész pervesztése esetén az
államkincstár került marasztalásra a perköltségben. Az alkotmánybírák azt is
megállapították, hogy az Alaptörvény keretei között a törvényhozó nagy
szabadságot élvez a perköltségviselés államháztartáson belüli telepítése,
illetve perköltség fizetés technikai megvalósítása vonatkozásában, és emellett
a rendelet megfogalmazásbeli egyedisége sem eredményezi a támadott
rendelkezések alaptörvény-ellenességét.
2015.11.10 9:30:00 Teljes ülés
1. Az Alkotmánybíróság az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet 3. § b) pontja valamint 4. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezést elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet 3. § b) pontja valamint 4. §-a a Debreceni Ítélőtábla előtt a Pf.II.20.933/2014. számon folyamatban lévő ügyben való alkalmazásának kizárására vonatkozó bírói kezdeményezést visszautasítja.
3. Az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezést egyebekben visszautasítja.
[1]	1. A Debreceni Ítélőtábla másodfokon eljáró tanácsa (a továbbiakban: bíró) az előtte folyamatban lévő természeti értékben okozott kár megtérítése iránti perben – a per egyidejű felfüggesztése mellett – Pf.II.20.933/2014/7. sorszámú végzésével az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 25. § (1) bekezdésére alapított bírói kezdeményezést terjesztett az Alkotmánybíróság elé (a továbbiakban: bírói kezdeményezés vagy indítvány). Ebben indítványozta az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályairól szóló 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet (a továbbiakban: Rendelet) alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését, továbbá ezen jogszabálynak a Debreceni Ítélőtábla előtt a Pf.II.20.933/2014. számon folyamatban lévő perben történő alkalmazása tilalmának elrendelését.
[2]	2. A bírói kezdeményezés alapjául szolgáló ügyben az ügyész felperes az alperest 1,5 milliárd forint – védett természeti értékben okozott – kár megtérítésére kérte kötelezni. A Debreceni Törvényszék a 8.P.21.636/2013/51. sorszámú ítéletével a keresetet elutasította, az állam terhére az alperes részére 12 700 000 forint perköltséget állapított meg. A pernyertes alperes – a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 78. §-ának (1) és (3) bekezdése alapján az államot terhelő – perköltségét a 32/2003. (VII. 22.) IM rendelet 3. § (2) és (6) bekezdése alapján, a 4/A. §-ának (1) bekezdése szerint általános forgalmi adó felszámításával állapította meg. A bíróság a perköltség megfizetésének a módjáról a Rendelet 3. §-ának b) pontja alapján rendelkezett a törvényszék gazdasági hivatala terhére. A felperes a fellebbezésében a keresetét leszállította: a követelése 14 250 000 forint természeti értékben okozott kár vagy 20 000 000 forint általános kártérítés.
[3]	A bírói kezdeményezés az alapjául szolgáló ügy jogi háttereként az alábbiakra mutatott rá: „[a] természeti értéket képviselő természetes élő környezetben vadon élő, védett állatfaj egyedei a megfelelő kezelésük és védelmük érdekében a természet védelméről szóló 1996. évi LIII. tv. (a továbbiakban: Tvt.) 68. §-ának (2) bekezdése alapján az állam tulajdonában vannak. Természeti érték, terület, valamint védett természeti terület veszélyeztetése, károsítása esetén az ügyészt törvény által feljogosított absztrakt, általános sui generis közjogi jogalanyként a közérdek védelme érdekében a keresetindítás joga a természet védelmére vonatkozó jogszabályokat, egyedi hatósági előírásokat megszegővel szemben az ügyészségről szóló 2011. évi CLXIII. törvény (a továbbiakban: Ütv.) 1. § (2) bekezdése, a 2. § (1) bekezdés f) pontja, 26. § (1) bekezdése, a 27. § (1) bekezdése a) pontja, (5) bekezdése e) pontja és a Tvt. 60. §-ának (2), a 81. §-ának (4) bekezdése alapján illeti.”
[4]	3. A bírói kezdeményezés rámutatott, hogy amennyiben az ítélőtábla az ügyész felperes fellebbezése folytán az előtte folyamatban lévő egyedi ügy másodfokú elbírálása során az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja, a másodfokú eljárásban pernyertes alperes képviseletét ellátó ügyvéd munkadíjának, mint perköltségnek a viseléséről rendelkeznie kell.
[5]	Az indítványozó bíró véleménye szerint a Rendelet megalkotása és tartalma az Alaptörvény T) cikk (3) bekezdésében és 18. cikkének (3) bekezdésében foglalt rendelkezésekbe ütközik. A közigazgatási és igazságügyi miniszternek a Kormány igazságügyért felelős tagjaként – a Rendeletben hivatkozott, a Pp. 395. §-a (4) bekezdésének m) pontjában – kapott törvényi felhatalmazása arra terjedt ki, hogy az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályait az államháztartásért és az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszterrel egyetértésben rendeletben szabályozza. Az önállóan és a felhatalmazás kereteit meghaladó tárgyban alkotott rendelet törvénnyel ellentétes, a Pp. 78. §-a (4) és a 86. §-a (3) bekezdéseinek a rendelkezéseibe ütközik.
[6]	Az indítványozó bíró álláspontja szerint az Alaptörvény 25. cikk (1) és (2) bekezdésének, valamint a 26. cikk (1) bekezdésének sérelmét jelenti, hogy a Rendelet a pervesztes ügyész fél, illetve a helyette helytállni köteles állam helyett az ellenérdekű pernyertes fél költségét a felek jogvitáját eldöntő, igazságszolgáltatási tevékenységet ellátó bíróságra hárítja, amely szükségszerűen felveti a bíróság szervezeti, a bírák ítélkezési függetlenségével kapcsolatos aggályt.
[7]	Az indítványozó bíró kiemelte, hogy az előzőekben kifejtettekből következik az Alaptörvény XXVIII. cikkének (1) bekezdésében a fél alapjogaként megfogalmazott elvek sérelme, különösen annak, miszerint követelmény, hogy a perben a fél jogait és kötelezettségeit független és pártatlan bíróság tisztességes módon bírálja el.
[8]	A Debreceni Ítélőtábla szerint az, hogy a Pp. 78. §-ának (3) bekezdése – a pervesztesség esetén a pernyertes fél költségeinek viselése kapcsán – különbséget tesz a perindító ügyész és más peres felek között, elfogadható alkotmányos indoka a perindítás közérdekvédelmi célja, az ügyészségnek a természetvédelemben (Tvt. 60. §) és a környezetvédelemben [a környezet védelmének általános szabályairól szóló 1995. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Kt.) 109. §] biztosított szerepe. A Rendelet azonban a fent kibontott komoly alkotmányos aggályokat veti fel. Az ügyészi keresetről történő döntés a kereset elutasítása esetén nem járhat együtt a jogvitát eldöntő bíróság „marasztalásával”, a peres fél javára végrehajtható pénzügyi kötelezettsége keletkezésével.
[9]	Az indítványozó bíró rámutatott az alábbiakra is: „[a] Pp. 78. §-a (3) bekezdésében foglalt törvényi rendelkezésnek megfelelően a bíróságnak az ügyész pervesztessége esetén a pernyertes fél költségeinek a viselésére az államot kell köteleznie, mégpedig az ügyészi kereset alapján – az állam javára – történő marasztalás esetén irányadó módon. A Kt. 103. §-ának (2) bekezdése szerint a kártérítési igényt a károkozóval szemben a miniszter a környezetvédelmi alap célfeladat fejezeti kezelésű előirányzat javára érvényesíti, ez irányadó a 109. § (2) bekezdésében adott felhatalmazás alapján az ügyész keresete esetén is. A Tvt. 3. §-ának (2) bekezdésében foglalt utaló szabály értelmében a Kt. e rendelkezéseit kell alkalmazni abban az esetben is, ha az ügyész a Tvt. 60. §-ának (2) bekezdése alapján indít keresetet.”
[10]	1. Az Alaptörvénynek a bírói kezdeményezés által érintett rendelkezései:
„25. cikk (1) A bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el. […]
a) büntetőügyben, magánjogi jogvitában, törvényben, meghatározott egyéb ügyben;”
„26. cikk (1) A bírák függetlenek, és csak a törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatóak.”
[11]	2. Az indítványozó bíró által sérelmezett Rendelet szövege:
„A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 395. § (4) bekezdés m) pontjában kapott felhatalmazás alapján, az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 12. § a) pontjában meghatározott feladatkörömben eljárva, az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 73. § b) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró nemzetgazdasági miniszterrel és az egyes miniszterek, valamint a Miniszterelnökséget vezető államtitkár feladat- és hatásköréről szóló 212/2010. (VII. 1.) Korm. rendelet 84. § d) pontjában meghatározott feladatkörében eljáró nemzeti fejlesztési miniszterrel egyetértésben a következőket rendelem el:
1. § (1) E rendeletben foglalt szabályokat kell alkalmazni, ha törvény rendelkezése alapján az ügyész pervesztessége esetén az állam köteles megfizetni a perköltséget vagy annak egy részét.
(2) E rendelet szabályai irányadóak az ügyésznek a polgári nemperes eljárásokban történő részvétele esetén is.
2. § A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 76. § (4) bekezdésének megfelelően a bíróság az ügyésznek a felmerült költség előlegezésére történő kötelezését mellőzve, a költségmentesség alkalmazásáról a bírósági eljárásban című 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 12. és 12/A. §-a szerint intézkedik a költség előlegezése érdekében.
3. § Ha a perköltség megfizetésére az államot kötelezték,
a) a bírósági gazdasági hivatal által előlegezett költséget az állam viseli,
b) az ellenfél javára megítélt perköltséget az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal (a továbbiakban: gazdasági hivatal) fizeti meg a jogosultnak.
4. § (1) A perköltség jogosultnak történő megfizetése érdekében az első fokon eljárt bíróság a jogerőre emelkedést követő 30 napon belül megküldi a gazdasági hivatalnak
a) a perköltséget tartalmazó jogerős határozat kiadmányát,
b) – ha ilyen rendelkezésre áll – a jogosultnak a fizetési számla számát és a számlatulajdonos nevét is tartalmazó nyilatkozatát arról, hogy a perköltség megfizetését átutalással kéri, valamint
c) – ha ilyen rendelkezésre áll – a jogosult által tett nyilatkozatot az összeg átvételére meghatalmazott nevéről (megnevezéséről) és postai címéről.
(2) A perköltség megfizetése az (1) bekezdés b) pontjában foglalt esetben átutalással, egyébként kiutalással történik
a) a jogosult részére a bírósági határozatban lévő, vagy
b) az (1) bekezdés c) pontja szerint meghatalmazottnak a nyilatkozatban szereplő
címére a kifizetéshez szükséges iratok kézhezvételétől számított 15 napon belül.
(3) Ha a perköltség kifizetése a jogosult által megadott adatok téves volta miatt eredménytelen vagy a jogosult az összeget nem veszi át, a kifizetés – ha annak akadálya elhárul – az elévülési időn belül kérelemre teljesítendő.
(4) Ha a bíróság a jogerős határozat végrehajthatóságát felfüggesztette, csak ennek megszüntetését követően van helye a kifizetés iránti intézkedésnek; erről a bíróság szükség esetén soron kívül értesíti a gazdasági hivatalt.
5. § Ez a rendelet a kihirdetését követő második hónap 1. napján lép hatályba.
6. § (1) Ha a bíróság a perköltség megfizetésére 2008. január 1. napja és e rendelet hatálybalépésének időpontja közötti időszakban kötelezte az államot, és a perköltség kifizetésére e rendelet hatálybalépéséig még nem került sor, a rendeletet úgy kell alkalmazni, hogy
a) a bíróság a jogosult kérelmére intézkedik a 4. §-ban meghatározott iratoknak a gazdasági hivatal részére történő megküldése iránt, és
b) a jogosultnak a kérelmében meg kell jelölnie a kiutaláshoz vagy átutaláshoz szükséges adatokat és nyilatkoznia kell arról, hogy a perköltség megfizetésére még nem került sor.
(2) Ha a perköltségre vonatkozó követelés elévülési ideje 2008. január 1. napja és e rendelet hatálybalépésének időpontja között telt volna le, és a kifizetés azért nem történt meg, mert a jogosult nem a megfelelő kötelezettől kérte, akkor úgy kell tekinteni, hogy igényét e jogszabály hatálybalépéséig menthető okból nem tudta érvényesíteni.”
[12]	1. Az Alkotmánybíróságnak a bírói kezdeményezés alapján mindenekelőtt azt kellett vizsgálnia, hogy a bírói kezdeményezés megfelel-e a törvényben előírt feltételeknek. Az Abtv. 25. §-a szerint a bíró – a bírósági eljárás felfüggesztése mellett – abban az esetben kezdeményezheti az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés b) pontja alapján az Alkotmánybíróságnál jogszabály vagy jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességének megállapítását, illetve az alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazásának kizárását, ha az előtte folyamatban levő egyedi ügy elbírálása során olyan jogszabályt kell alkalmazni, amelynek alaptörvény-ellenességét észleli, vagy alaptörvény-ellenességét az Alkotmánybíróság már megállapította. Az eljáró bíró tehát csak azon jogszabály, illetve jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességének megállapítására tehet indítványt, amelyet a konkrét ügy elbírálása során kifejezetten alkalmaznia kell.
[13]	Az Abtv. 52. § (4) bekezdése szerint az alkotmánybírósági eljárás feltételeinek fennállását az indítványozónak kell igazolnia. Ebből következően, ha a kezdeményező bíró nem állítja, hogy a támadott normát az ügyben alkalmazni kellene, vagy nem mutat rá az alkotmányellenesnek vélt norma és az egyedi ügy kapcsolatára oly módon, hogy az összefüggés az Alkotmánybíróság számára az indítvány tartalmából egyértelműen megállapítható legyen, az alkotmánybírósági eljárás lefolytatásának – az adott norma vonatkozásában – nincs helye.
[14]	1.1. Az Alkotmánybíróság a jelen ügyben megállapította, hogy az indítványozó bíró olyan jogszabályi rendelkezés felülvizsgálata iránt terjesztette elő indítványát, amelyet – részben – az előtte folyamatban lévő eljárásban alkalmaznia kell.
[15]	A bírói kezdeményezés rögzíti ugyanis: „[a]mennyiben az ítélőtábla az ügyész felperes fellebbezése folytán az előtte folyamatban lévő egyedi ügy másodfokú elbírálása során az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyja, a másodfokú eljárásban pernyertes alperes képviseletét ellátó ügyvéd munkadíjának, mint perköltségnek a viseléséről rendelkeznie kell.” A Rendelet 3. §-ának b) pontja alapján „[h]a a perköltség megfizetésére az államot kötelezték, […], az ellenfél javára megítélt perköltséget az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bíróság gazdasági hivatala (a továbbiakban: gazdasági hivatal) fizeti meg a jogosultnak. Az indítványozó bíró továbbá rögzíti: „[a] rendelet további rendelkezései gyakorlatilag technikai jellegűek.”
[16]	Az Alkotmánybíróság már korábbi határozataiban is megállapította, hogy a bírói kezdeményezés mint normakontroll „egyedi vagy konkrét” jellege az absztrakt utólagos normakontrollhoz képest annyiban szűkebb, hogy az indítványozó bíró csak az ügyben alkalmazott jogszabályt támadhatja meg és részletesen meg kell indokolnia, hogy valóban kell azt az adott ügyben alkalmaznia. Csak ezzel biztosítható ugyanis a kezdeményezés egyedi – konkrét – normakontroll jellege” {3193/2014. (VII. 15.) AB végzés, Indokolás [7], 3058/2015. (III. 31.) AB végzés Indokolás [22]}.
[17]	A támadott Rendeletet az Alkotmánybírósághoz forduló bírónak az előtte folyamatban levő egyedi ügy elbírálása során – csak részben – kell alkalmaznia. A felfüggesztett ügy ugyanis olyan, természeti értékben okozott kár megtérítése iránti per, amelyben – a bírói kezdeményezés szerint – a támadott rendelkezések között vannak olyan részek: a Rendelet 3. § b) pontja valamint 4. §-a, amelyeket a bíró(ság)nak a konkrét ügyben alkalmaznia kell. A Rendelet további paragrafusainak a konkrét perben való alkalmazása szükségességéről vagy lehetőségéről az indítványozó bíró nem tett nyilatkozatot.
[18]	Emiatt az Alkotmánybíróság a Rendelet bevezető és záró rendelkezéseit, 1. §-át, 2. §-át, és 3. §-ának a) pontját nem vizsgálta, éppígy a 6. §-át sem. A Rendelet 6. §-a arra az esetre vonatkozóan tartalmaz rendelkezéseket, ha a bíróság a perköltség megfizetésére 2008. január 1. napja és e rendelet hatálybalépésének időpontja közötti időszakban kötelezte az államot, és a perköltség kifizetésére a Rendelet hatálybalépéséig, 2012. október 1. napjáig, még nem került sor. A konkrét perben nem a Rendelet 6. §-a által szabályozott, „elmaradt” kifizetésről van szó, tehát az Alkotmánybíróság nem látta indokoltnak, hogy – a Rendelet hatálybalépését mintegy 3 évvel követően – a vizsgálatát (hivatalból) ezen esetkörre is kiterjessze, ezért azt nem vizsgálta az Alkotmánybíróság.
[19]	1.2. Az indítványozó bíró a Rendelet alaptörvény-ellenességét állította, mert véleménye szerint az Alaptörvény alábbi rendelkezéseibe ütközik: T) cikk (3) bekezdés „[j]ogszabály nem lehet ellentétes az Alaptörvénnyel”; 18. cikk (3) bekezdés „[a] Kormány tagja törvényben vagy kormányrendeletben kapott felhatalmazás alapján, feladatkörében eljárva, önállóan vagy más miniszter egyetértésével rendeletet alkot, amely törvénnyel, kormányrendelettel és a Magyar Nemzeti Bank elnökének rendeletével nem lehet ellentétes.”; XXVIII. cikk (1) bekezdés „[m]indenkinek joga van ahhoz, hogy az ellene emelt bármely vádat vagy valamely perben a jogait és kötelezettségeit törvény által felállított, független és pártatlan bíróság tisztességes és nyilvános tárgyaláson, ésszerű határidőn belül bírálja el,”; 25. cikk (1) bekezdés „[a] bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el,”; 25. cikk (2) bekezdés „[a] bíróság dönt a) büntetőügyben, magánjogi jogvitában, törvényben meghatározott egyéb ügyben”; 26. cikk (1) bekezdés „[a] bírák függetlenek, és csak a törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatóak.”
[20]	Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a kérelem a határozottság Abtv. 52. § (1b) bekezdésében felsorolt követelményeinek – az alábbiak szerint – eleget tesz. A kérelem a) tartalmazza azt a törvényi rendelkezést, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét a bírói kezdeményezés elbírálására, továbbá azt, amely az indítványozó indítványozói jogosultságát megalapozza [Abtv. 25. § (1) bekezdés]; b) az eljárás megindításának indokait [alaptörvény-ellenesnek tartott jogszabályi rendelkezés folyamatban lévő egyedi ügy elbírálása során történő alkalmazása]; c) az Alkotmánybíróság által vizsgálandó jogszabályi rendelkezést; d) az Alaptörvény azon rendelkezéseit, amelyek sérelmét állította az indítványozó bíró; indokolást arra nézve, hogy a sérelmezett rendelkezések miért ellentétesek az Alaptörvény megjelölt rendelkezéseivel, valamint kifejezett arra vonatkozó kérelmet, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg a megjelölt szakaszok alaptörvény-ellenességét, semmisítse meg azokat, és mondja ki egy konkrét ügyben alkalmazásuk tilalmát.
[21]	Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a bírói kezdeményezés a Rendelet 3. §-ának b) pontja, és az annak technikai megvalósítása részleteit tartalmazó 4. §-a tekintetében rögzíti, hogy azokat az indítványozó bírónak a konkrét ügyben alkalmaznia kell, csak ezek vonatkozásában tartalmaz ténylegesen indítványt, és ezen indítványokhoz fűz indokolást. Ezért az Alkotmánybíróság ezen rendelkezések tartalmi, esetleges alaptörvény-ellenességét vizsgálta a továbbiakban.
[22]	2. Az Alkotmánybíróság áttekintette az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költségek állam általi viselésének technikai megvalósítására vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket, illetve e rendelkezések szabályozási környezetét.
[23]	Az Alaptörvény R) cikk (3) bekezdése értelmében az Alaptörvény rendelkezéseit azok céljával, a benne foglalt Nemzeti hitvallással és történeti alkotmányunk vívmányaival összhangban kell értelmezni. Az ügyész polgári eljárásbeli jogállása az 1952. évi Pp. megszerkesztésekor politikai üzenetet hordozott, illetve az ügyészek vonatkozásában annak közvetítése elvárásként érvényesült. Ezért is indokolt az ügyész polgári eljárásbeli részvételével illetve az ezzel kapcsolatos költségek viselésével kapcsolatos jogszabályi környezet rövid történeti áttekintése.
[24]	A királyi ügyész perbeli közreműködését a házassági jogról szóló 1894. évi XXXI. tc. honosította meg. A Polgári perrendtartásról szóló 1911. évi I. tc. pedig már a közérdekű perbeli közreműködését a házassági, a gyermek törvényességének megtámadási, a kiskorúsággal és az atyai hatalommal kapcsolatos, továbbá a gondnokság alá helyezési perekben is lehetővé tette. Ez utóbbi esetekben az ún. árvaszéki ügyész keresetindítási joggal rendelkezett.
[25]	Az ügyész polgári perbeli szerepe – a szovjet jog mintájára – a Pp. 1952. évi rendelkezései szerint alapvetően megváltozott: a törvényhozás az ügyészt mind a keresetindítást, mind a perbeli fellépést tekintve széles körű jogosítványokkal ruházta fel. Az Alkotmánybíróság által kidolgozott elvek alapján, az Országos Ítélőtábla székhelyének és illetékességi területének megállapításáról, valamint az igazságszolgáltatás működését érintő egyes törvények módosításáról szóló 1999. évi CX. törvény igazította jogállami keretek közé az ügyész polgári eljárásbeli jogkörét, erősen redukálva az ügyész korábbi jogait.
[26]	Az ügyész polgári perbeli jogállásáról fő szabályként a Pp. „[a]z ügyész feladatai a polgári perben” címet viselő hatályos 9. §-a az alábbiak szerint rendelkezik: „Pp. 9. § (1) Az ügyész a felek rendelkezési jogának tiszteletben tartása mellett keresetet indíthat, ha a jogosult jogainak védelmére bármely okból nem képes. Nem indíthat az ügyész keresetet olyan jog iránt, amelyet csak jogszabályban meghatározott személy vagy szervezet érvényesíthet.
(2) Ha az ügyészt az (1) bekezdésben meghatározott keresetindítási jog illeti meg, de a perbeli részvételét megalapozó körülmények a per folyamán állnak be, az ügyész a perben felléphet. Az ügyész fellépése kötelező a 124/A. § szerint indult perben. Ha az ügyészi fellépés törvényi feltételei fennállnak, a bíróság erről az ügyészt értesíti.
(3) Az ügyészt az általa indított perben, illetve fellépése esetén megilletik mindazok a jogok, amelyek a felet megilletik, egyezséget azonban nem köthet, jogról nem mondhat le, illetve jogokat nem ismerhet el.
(4) Abban a perben, amelynek megindítására külön törvény jogosítja fel az ügyészt, vagy amelyet ellene lehet indítani, az ügyész a fél jogait gyakorolja.
(5) A bíróság előtt az ügyészségről szóló törvény szabályai szerint illetékes ügyész jár el.”
[27]	Az illetékes ügyész meghatározása tekintetében az ügyészség közérdekvédelmi feladatairól szóló 3/2012. (I. 6.) LÜ. utasítás rendelkezései, így különösen a 34. § (1)–(3) bekezdésében foglaltak az irányadóak. Eszerint, ha a legfőbb ügyész egyedi vagy általános rendelkezése másként nem rendelkezik, a magánjogi tevékenységet az a főügyészség, illetve az a járási, ill. kerületi ügyészség látja el, amelyik az illetékes bíróság területén működik. Az ítélőtáblához tartozó ügyekben az Ítélőtábla illetékességi területén működő fellebbviteli főügyészség jár el. A Legfőbb Ügyészség bármely bíróságnál, a főügyészség pedig a főügyészség illetékességi területén lévő bármely járási (kerületi) bíróságnál eljárhat. A megyei, fővárosi főügyész úgy is rendelkezhet, hogy a területén működő bármely járási (kerületi) bíróságnál részben vagy egészben a főügyészség látja el a magánjogi tevékenységet.
[28]	Az indítvány tárgya szempontjából is jelentősége lehet annak, hogy az ügyészi keresetindítást, perbeli fellépést, illetve egyéb perbeli részvétel jogát megalapozó törvényi rendelkezések nem az egyes ügyészségeket, de nem is a Legfőbb Ügyészséget, hanem az „ügyész”-t jogosítják az eljárásra. Az ügyészi szervezetben kizárólag a Legfőbb Ügyészség a jogi személyiséggel rendelkező szerv [Ütv. 9. § (1) bekezdés], ugyanakkor a Pp. 9. § (4) bekezdésében szereplő „ügyész” kategóriájával a Legfőbb Ügyészség nem azonosítható. A Legfőbb Ügyészség alapító okirata alapján a megyei főügyészségek a Legfőbb Ügyészség területileg feladata ellátásban elkülönült, de önálló jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeti egységei, ezért perbeli jogképességgel nem rendelkeznek.
[29]	2.1. A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) visszatérően, számos §-ban „az állam viseli” szófordulatot használja. Például a Be. 74. § (3) bekezdés c) pontja értelmében a kirendelt védő díját és költségét az állam viseli. A szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.) 92. § (4) bekezdése is hasonló szófordulatot használ: „[a] feljelentés elutasítása és a szabálysértési eljárás megszüntetése esetén a szabálysértési költség az államot terheli, az eljárás alá vont személyt kötelezni kell annak a költségnek viselésére, amely a mulasztása folytán merült fel.”
[30]	A történeti alkotmányunk vívmányának tekinthető polgári perrendtartásról szóló 1911. évi I. törvénycikk 644. §-a értelmében a felperes ügyész pervesztése esetén az államkincstár került marasztalásra a perköltségben.
[31]	A hatályos Pp. 78. § (3) bekezdése kimondja: „[h]a a bíróság az ügyész, illetőleg a külön jogszabállyal erre feljogosított személy vagy szervezet keresetét elutasította, a perköltségek megfizetésére az államot kell kötelezni.”
[32]	A polgári perekben meghatározott esetekben sem a felperest, sem az alperest nem lehet kötelezni a perköltség viselésére. Ebben az összefüggésben ki kell emelni, hogy a törvényalkotó rendelkezése szerint az állam viseli különösen:
– annak a pernek a költségét, amelyet az ügyész vagy külön jogszabályban perindításra feljogosított szervezet indított, de keresetét a bíróság elutasította; – a kizárólag a bíróság érdekkörében felmerült költségeket;
– a költségkedvezményekből adódó költségeket;
– ha jogszabály értelmében a pert ügygondnok ellen kell megindítani, az ügygondnok költségeit és díját, valamint az őt terhelő perköltséget.
[33]	A költségmentesség alkalmazásáról a bírósági eljárásban címet viselő 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13. §-a (1) bekezdése szerint, a felet, ha költségmentességben részesült – a (7) bekezdésben foglalt kivétellel – nem lehet a meg nem fizetett illeték és az állam által előlegezett költség megfizetésére kötelezni. Ugyanennek a §-nak az (5)–(7) bekezdései továbbá az alábbiak szerint rendelkeznek: „(5) Ha a jogszabály értelmében a keresetet ügygondnok ellen kell indítani (Pp. 281., 295., 302., 312. §, Ptk. 4:139. §), az ügygondnok költségeit és díját, valamint az őt terhelő perköltséget az állam viseli.
(6) Az alperes részére kirendelt ügygondnok eljárásával felmerült illetéket és költséget az állam előlegezi, illetőleg viseli a felperes pernyertessége esetén.
(7) A részleges költségmentességben részesült felet nem lehet kötelezni a meg nem fizetett illeték és az állam által előlegezett költségek közül azok megfizetésére, amelyekre a költségmentesség kiterjedt.”
[34]	A 14. § pedig rögzíti, hogy a 13. § szerint meg nem térülő költséget az állam viseli.
[35]	Az ügyész vonatkozásában hasonlóképpen kezeli a jogalkotó az igazságszolgáltatáshoz kapcsolódó költségek előlegzésének a problémakörét is.
[36]	A költségek – költségvetési forrásból történő – előlegezése vonatkozásában nem az egyes, költségvetési forrásból működtetett jogi személyek előlegezési kötelezettségéről rendelkeznek általában az eljárási törvények, hanem az állam „előlegzi” illetve „előlegezi” terminológiát tartalmazza számos vonatkozásban a Pp., a Be. és a Szabs. tv. is. Eltérést jelent e fenti szabály alól, hogy például az ügyész előlegezési feladatáról rendelkezik a Be. 209. § (3) bekezdése: „Be. 209. § (3) Azt az eljárásban felmerült bűnügyi költséget, amelyet a 74. § (1) bekezdésének a) pontja szerint az állam előlegez, a nyomozási bíró állapítja meg, de a megállapított összeget az ügyész előlegezi.”
[37]	A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) viszont egészen más logikai rendszerben kezeli a költségek – költségvetési forrásból történő – előlegezése és megfizetése problémáját.
[38]	2.2. A Pp. 78. § (3) bekezdése szerinti esetekben a kifizetés forrását 2008. január 1-ig az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költségek viseléséről szóló 88/1954. LÜ-IM együttes utasítás (a továbbiakban: utasítás) határozta meg. Ezen utasítás szerint „az ügyben első fokon eljárt bíróság szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal” fizette ki az állam által fizetendő összeget.
[39]	A fenti utasítást az egyes jogszabályok és jogszabályi rendelkezések hatályon kívül helyezéséről szóló 2007. évi LXXXII. törvény 1. § (4) bekezdése – egy sommás rendelkezéssel („1989. október 23. előtt alkotott valamennyi […] normatív jogi aktus hatályát veszti”) – 2008. január 1. napjával hatályon kívül helyezte.
[40]	2008. január 1. napját követően – a Rendelet tervezetének a KIM által készített szakmai indokolása szerint (a továbbiakban: a Rendelet szakmai indokolása) –: „[a] gyakorlatban értelmezés tárgyát képezte, hogy pontosan ki köteles a perköltség megfizetésére, illetve néhány kifizetés meg is hiúsult. A Legfőbb Ügyészség tájékoztatása szerint évente átlagosan néhány százezer forintos költség felmerülése várható, de nem kizárt nagyobb ügyértékű ügyek esetén magasabb összegű kifizetési kötelezettség keletkezése sem.”
[41]	Az egyes törvényeknek a bíróságok hatékony működését és a bírósági eljárások gyorsítását szolgáló módosításáról szóló 2010. évi CLXXXIII. törvény 121. §-a kiegészítette a Pp. 395. § (4) bekezdését egy m) ponttal, amely felhatalmazta az igazságügyért felelős minisztert arra, hogy „az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályait az államháztartásért és az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszterrel egyetértésben rendeletben szabályozza”. E módosítás 2012. március 1. napján lépett hatályba. E felhatalmazó rendelkezés alapján kerülhetett sor a Rendelet kiadására.
[42]	A 2012. október 1. napján hatályba lépett Rendelet 1. §-a rögzíti azt, hogy milyen ügyekben kerül sor a költségek kifizetése Rendelet szerinti eljárására: ezek az ügyész részvételével zajló polgári peres és nemperes eljárások lehetnek. Bár a Pp. 78. § (3) bekezdése – azaz az „ügyész keresetének elutasítása” – felperesi pozíciót feltételez, a tervezet 1. § (1) bekezdés d) pontja alapján a szabályozott fizetési kör magában foglalja a külön törvény alapján az ügyész ellen megindított egyes pereket is. Ennek jogszabályi alapját – a Rendelet szakmai indokolása szerint –: „[e]gyrészt az adja, hogy a Pp.-nek a jogszabály megalkotására felhatalmazó rendelkezése tágabb („az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezése és viselése”). Másrészt az ügyész alperesként bár nem kereseti kérelmet, hanem ellenkérelmet (ami viszontkereset is lehet) terjeszt elő, ezeket a Pp. több szempontból is hasonlóan kezeli (az ítélet nem terjedhet ezeken túl, hasonló változtatási korlátozás alá esnek stb.). Harmadrészt a vele szemben külön törvény alapján indított perekben az ügyész ugyanazt a közrendvédelmi funkciót tölti be, mint az általa indítottakban (ügyész keresete alapján megszüntetett szülői felügyelet visszaállítása, az ügyész keresete alapján elrendelt gondnokság megszüntetése stb.).”
[43]	2.3. Az ügyészség – az Ütv. 6. §-ának (1) bekezdése értelmében – a költségvetésről szóló törvényekben önálló költségvetési fejezetként szerepel. Az ügyészség szervezetéről és működéséről szóló 12/2012. (VI. 8.) LÜ utasítás 1. § (3) bekezdése alapján a Legfőbb Ügyészség önállóan működő és gazdálkodó központi költségvetési szerv; jogi személy.
[44]	Az Alkotmánybíróság a bírói kezdeményezést vizsgálva áttekintette az Állami Számvevőszék „Jelentés a Bíróságok gazdálkodásának ellenőrzéséről. 2014. január” című, 14032 számú jelentését, amely többek között rámutatott: „Az ítélkezési kiadások – jellemzően szakértői, tolmácsolási, ügyvédi, tanú és ülnöki díjak – az igények pontos ismerete nélkül nem voltak kellő megbízhatósággal tervezhetők”. (12. old.)
[45]	3. Az Alkotmánybíróság a továbbiakban áttekintette az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költségek forrására és az azért való helytállásra vonatkozó rendelkezéseket. A bíróságok – a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 4. §-a és az ügyészség – az Ütv. 6. §-ának (1) bekezdése értelmében a költségvetésről szóló törvényekben egyaránt önálló költségvetési fejezetet alkotnak.
[46]	A jogtörténeti hagyományokat követve tehát, miszerint az ügyészség önálló költségvetési címként szerepelt, a hatályos jogszabályok szerint mind az ügyészség, mind a bíróságok – az Ütv. illetve a Bszi. alapján – önálló költségvetési fejezetként jelennek meg a költségvetésről szóló törvényekben, évről-évre. Elkülönülnek tehát az igazságügyért felelős mindenkori minisztérium költségvetési fejezetétől is, amely utóbbi költségvetési fejezetben az igazságszolgáltatáshoz kapcsolódó, jelentősebb, és előre nem tervezhető számos kiadás típust elkülönült célelőirányzatokból fedezi az állam, ezáltal óvva a minisztérium költségvetési rendszerét.
[47]	A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 3:406. §-a [Helytállás az állami kötelezettségekért] rögzíti: „[a]z államot és az államháztartás részét képező jogi személyt a polgári jogi jogviszonyból fakadó kötelezettsége költségvetési fedezet hiányában is terheli.”
[48]	A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvénynek a Rendelet megalkotásakor hatályos, a bírói kezdeményezés szempontjából releváns rendelkezései következetlenek voltak abban, hogy kimondták, míg a költségvetési szerveket, a költségvetésüket meghaladó mértékben is terhelte a kártérítési, megtérítési, kártalanítási, valamint a harmadik személyek irányában vállalt kötelezettség, addig a Magyar Államra mint magánjogi jogalanyra, jogi személyre ilyen előírás nem vonatkozott.
[49]	Az új Ptk. változtatott e szabályozáson: a Ptk. Harmadik könyvének Hetedik része, amely „[a]z állam részvétele a polgári jogviszonyokban” címet viseli, az alábbiakat mondja ki: „3:405. § [Az állam jogalanyisága]
(1) Az állam a polgári jogi jogviszonyokban jogi személyként vesz részt.
(2) Az államot a polgári jogi jogviszonyokban az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszter képviseli.
3:406. § [Helytállás az állami kötelezettségekért]
Az államot és az államháztartás részét képező jogi személyt a polgári jogi jogviszonyból fakadó kötelezettsége költségvetési fedezet hiányában is terheli.”
Az e rendelkezésekhez fűzött indokolás szerint: „Speciális rendelkezéseket igényel viszont az a helyzet, amikor az állam, mint egész, nem egyes szervein keresztül kíván magánjogi jogviszonyokban részt venni. A törvény kimondja, hogy erre az államnak, mint jogi személynek lehetősége van. Természetesen az államnak, mint jogi személynek szüksége van képviseletre, amit az államháztartásért felelős miniszter láthat el.
Azon túl, hogy az állam és az állami szervezetrendszerbe tartozó jogi személyek polgári jogi jogalanyok lehetnek, gyakorlati problémákat vet fel, hogy az ilyen jogviszonyokban vállalt vagy egyébként őket terhelő kötelezettségekért hogyan felelnek. A törvény egyértelművé teszi, hogy a polgári jogi jogviszonyokban a helytállási kötelezettségük teljesítésének nem akadálya az, ha a közjogi, államháztartási szabályok szerint nem szerepel a költségvetésükben a polgári jogi jogviszonyban teljesítendő szolgáltatás fedezete. Az államháztartás részét képező szervezetek ilyenkor a költségvetésüket meghaladóan is kötelesek helytállni, és az államháztartási szabályoknak kell kidolgozniuk az ehhez szükséges fedezet biztosításának rendjét.”
[50]	Az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a továbbiakban: Áht.) 36. § (1)–(2) bekezdései értelmében is a tipikus, a csak megfelelő kötelezettségvállalás alapján a költségvetési év ún. szabad (kiadási) előirányzatai terhére történő kifizetési kötelezettségekkel szemben, külön, kifizetési elsőbbséget élveznek a jogerős bírósági „döntéseken” alapuló fizetési kötelezettségek.
[51]	Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az ügyész polgári eljárásbeli pervesztességéből fakadó, a Pp. 78. § (3) bekezdése szerinti perköltségviselés államháztartáson belüli technikai kifizetési célzatú telepítése technikája a Ptk. 3:406. §-nak való megfelelést szolgálja. A költségvetési kiadások volumenét tehát nem érinti, hogy az állam melyik költségvetési fejezetéből, milyen technikával folyósítja a megítélt perköltség összegét. Az erre vonatkozó jogszabályi rendelkezés létrejöttének, létrehozatalának módja viszont vizsgálatot igényel.
[52]	Az Alaptörvény keretei között a törvényhozó nagy szabadságot élvez a perköltségviselés államháztartáson belüli telepítése, illetve perköltség fizetés technikai megvalósítása vonatkozásában. E jogalkotói feladatot úgy kell a jogalkotónak megvalósítania, hogy az Alaptörvényben rögzített alapjogokkal, elvekkel, rendelkezésekkel illetve a jogrendszer más vonatkozó szabályaival az ne legyen ellentétes. A jogalkotó szabályozási szabadsága és egyben kötelezettsége azonban nem terjedhet odáig, hogy az Alaptörvényben deklarált elveket – jelen esetben a jogszabályi hierarchiát, a bíróság szervezeti függetlenségét és a bíró pártatlansága szervezeti eszközök útján való biztosítása szükségességét, ezáltal a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog tiszteletben tartását – a jogalkotó figyelmen kívül hagyhatná.
[53]	3.1. Az indítványozó bíró értelmezése szerint a Rendelet az ügyész polgári perbeli pervesztessége esetén a pernyertes ellenérdekű fél költségeinek a megfizetésére – a Pp. 78. § (3) bekezdése szerint – kötelezendő állam helyett a perköltségek tényleges megfizetését az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal pénzügyi kötelezettségévé teszi.
[54]	Az indítványozó bíró ezzel összefüggésben rámutatott az alábbiakra: „[a]z ügyészség környezetvédelmi tevékenységéről kiadott 1/2014. (III. 31.) LÜ körlevél szerint az ügyész a kár megtérítésének a Kövice 10032000-01220191-50100002 számú számlájára történő teljesítését indítványozza. [A Magyarország minisztériumainak felsorolásáról szóló 2014. évi XX. törvény módosította Magyarország szakpolitikai feladatokat ellátó minisztériumait, a Magyarország minisztériumainak felsorolásáról szóló 152/2014. (VI. 6.) Korm. rendelet szerint a Kormány természetvédelemért felelős tagja a földművelésügyi miniszter. Magyarország 2015. évi központi költségvetéséről szóló 2014. évi C. törvény szerint a földművelésügyi minisztérium kezeli a fejezeti kezelésű előirányzatokon belül a környezetvédelmi célelőirányzatokat.]”
[55]	3.2. A Pp. 395. § (4) bekezdés m) pontjában adott felhatalmazás alapján a jogalkotó által kimunkált Rendelet normatív tartalmához hasonló rendelkezések megszövegezése nagy változatosságot mutat.
[56]	3.2.1. A kisebb összegű kifizetések esetén – a teljesség igénye nélkül – az alábbi megoldásokkal találkozhatunk a hatályos magyar jogban:
[57]	A bíróság érdekkörében felmerült, elhárítható ok következtében keletkezett költségek viseléséről szóló 12/2002. (VI. 24.) IM rendelet 3. §-a kimondja: „[a] bíróság jogerős határozatával megállapított, az államot terhelő költséget a jogosult a törvényszék gazdasági hivatalában veheti át, ha a jogosult a törvényszék székhelyén lakik, vagy ott munkavégzésre irányuló jogviszonyban áll. E feltételek hiányában az eljáró bíróság a megállapított költséget – a jogosult választása szerint – a házipénztárából vagy postai úton fizeti ki.”
[58]	A terhelt és a védő készkiadása, illetőleg a védő díja állam általi megtérítésének szabályairól, valamint a büntetőeljárásban részt vevő személyek és képviselőik költségéről és díjáról szóló 26/2003. (VII. 1.) IM–BM–PM együttes rendelet 7. § (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik: „[a] jogerős határozat alapján megtérítendő összeg kiutalását, illetve ha a jogosult átutalással kérte a megtérítendő összeg kifizetését, átutalását a bíróság székhelye szerint illetékes törvényszék gazdasági hivatala végzi.”
[59]	3.2.2. Jogrendszerünkben találhatunk példát arra vonatkozóan, hogy az adott kiadásokat más költségvetési fejezetekből térítik meg, vagy önálló célelőirányzat fedezi a költségeket.
[60]	Az ügyészség és a Rendőrség szerveinek az ügyészségi nyomozásban való együttműködéséről és az ennek során felmerült költségekről szóló 60/2007. (XII. 23.) IRM rendelet 4. §-ának (6) bekezdése az alábbi pénzügyi-technikai megoldást rögzíti: „[a] teljesített eljárások ellenértékének biztosítása a Magyar Köztársaság Ügyészsége fejezet és az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium fejezet közötti, megállapodáson alapuló előirányzat-átcsoportosítással valósul meg. A fejezetek közötti előirányzat-átcsoportosítást a Legfőbb Ügyészség kezdeményezi a teljesítések ellenértékéről készült jelentés részére történő megküldését követő harminc napon belül. Az átvett előirányzat a Rendőrség cím előirányzatát növeli.”
[61]	A jogi segítségnyújtásról szóló 2003. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: Jstv.) egyértelmű rendszert tartalmaz. Magyarország 2015. évi központi költségvetéséről szóló 2014. évi C. törvény X. „IGAZSÁGÜGYI MINISZTÉRIUM” fejezetében, a „Fejezeti kezelésű előirányzatok”-on belül, a Célelőirányzatok között szerepelnek például az Igazságügyi regionális együttműködés 2015, A büntetőeljárásról szóló törvény alapján megállapított kártalanítás, Jogi segítségnyújtás, Bűncselekmények áldozatainak kárenyhítése és további célelőirányzatok.
[62]	A „Jogi segítségnyújtás” célelőirányzat a forrása a Jstv.-ben meghatározott kifizetéseknek. A célelőirányzat csak a Jstv.-ben meghatározott díjak, fordítási és tolmácsolási költségek, stb. megfizetésére használható fel. A Jstv. 49. § (1) bekezdése alapján a jogi segítő részére a jogi szolgáltatás díját a célelőirányzat terhére kell megfizetni. A Jstv. további szabályainak ismertetését mellőzve kiemeljük a 62. § (7) bekezdését, amely rögzíti: „[a] határozat jogerőre emelkedését követően a jogi segítségnyújtó szolgálat intézkedik a fél helyett az állam által kifizetendő (előlegezendő) pártfogó ügyvédi díj kifizetése iránt; a díj kifizetése a célelőirányzat terhére történik.”
[63]	3.3. Az Alkotmánybíróság – szakmai álláspontjának kifejtése céljából – megkereste a nemzetgazdasági minisztert.
[64]	3.3.1. A bírói függetlenség és a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme tekintetében a nemzetgazdasági miniszter többek között rámutatott, hogy az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése kifejezetten nevesíti, hogy a bírák csak a törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatóak. Ezt a követelményt a bíró számára kötelezettségként állítja a bírák jogállásáról és javadalmazásáról szóló 2011. évi CLXII. törvény 36. §-a. Ezek alapján az állam költségvetési érdeke vagy a bíróságok aktuális állami finanszírozásának mértéke pedig az ítélet meghozatalánál nem lehet szempont – mutatott rá a nemzetgazdasági miniszter.
[65]	3.3.2. A miniszteri észrevétel továbbá reagált a Rendelet és a Pp. viszonyát érintő kérdésre. Érvelése szerint a Rendelet nem ellentétes az Ütv. 27. § (2) bekezdésével és nem ütközik a Pp. 76. § (4) bekezdésébe, a Pp. 78. § (4) bekezdésébe és a Pp. 86. § (3) bekezdésébe. A megjelölt Pp. szakaszok szerint az ügyész által indított, a tárgyban nevezett ügy alapjául szolgáló perben a felperes nem mentesül az általában a magánjogi jogvitákban a felperest terhelő előlegezési és költségviselési kötelezettség alól, csak azt nem az ügyészi szerv vagy az annak útján eljárni jogosult ügyész, hanem az állam teljesíti, hiszen a perben az ügyész nem saját polgári alanyi jogát érvényesíti, hanem absztrakt közjogi jogalanyként az állam közérdekvédelmi funkcióját gyakorolja. Önmagában az, hogy az állami előlegezés, illetve a perköltség tényleges kifizetése a Rendelet szerint technikailag a bíróság gazdasági hivatala közreműködésével történik, nem jelenti azt, hogy a kötelezettséget nem az állam teljesíti, hiszen a bíróságok finanszírozása állami úton a központi költségvetésből történik.
[66]	3.3.3. A nemzetgazdasági miniszter az indítványozó bíró által támadott szabályozás célszerűségét is hangsúlyozta.
[67]	A miniszteri válasz szerint az állam képviseletében ez esetben a bíróság gazdagsági hivatala mint jogszabályban meghatározott jogi személy látja el a feladatot. A képviselet intézménye ugyanakkor nem abban áll, hogy a képviselő a képviselt helyébe lép, így a bíróság ítélkező tevékenységében, de még a gazdasági hivatal igazságügyi igazgatási tevékenységében sem érintett közvetlenül. A költségviselő (fizetésre kötelezett) ebben az esetben is az állam, akinek a nevében valamely kifizetést a gazdasági hivatal teljesít. A miniszter rámutatott, hogy a gazdasági hivatal tevékenysége nem igazságszolgáltatási, hanem igazgatási jellegű, az ítélkezésre nem hathat ki. Az indítványban meghatározott esetben a bíróság sem a saját személyi és tárgyi feltételeit biztosító előirányzatokat, hanem olyan előirányzatokat érintően hoz döntést, és a gazdasági hivatal is olyan előirányzat felett rendelkezik ez esetben, amelyet az állam által fizetendő költség fedezeteként a központi költségvetés a bíróságok fejezetébe tervezve állapított meg.
[68]	A bírói függetlenség elvének érvényesülését célozza a függetlenség gazdasági aspektusa, miszerint a bíróságok költségvetését az Országos Bírósági Hivatal állítja össze a Bszi.-ben rögzítettek értelmében. Így a bírót ítélkezési tevékenységében érintő körülmény ezzel kapcsolatban nem azonosítható.
[69]	Végül a nemzetgazdasági miniszter rámutatott, hogy mindezek alapján szabályozás tekintetében alkotmányossági kockázatot nem lát, különösen arra tekintettel, hogy a bíróságok függetlenségét „[a]z Alaptörvény más hatalmi ággal és nem az állammal szemben biztosítja”.
[70]	Az Alkotmánybíróság rögzíti: a bíróság gazdasági hivatala nem jogi személy, tehát a tárgyi esetben az első fokon eljárt törvényszék mint a költségvetési előirányzat felett rendelkező jogi személy – gazdasági hivatala mint belső szervezeti egysége útján – fizeti ki az államot terhelő perköltséget az ügyész által perelt alperesnek.
[71]	3.4. Az Alkotmánybíróság – szakmai álláspontjának kifejtése céljából – megkereste az Országos Bírósági Hivatal (a továbbiakban: OBH) elnökét, miszerint nyilatkozzon a bírói kezdeményezéssel kapcsolatos álláspontjáról.
[72]	3.4.1. A válasz első fő része a jogszabályi környezetet ismerteti. Többek között hivatkozás található „a rendkívüli kormányzati intézkedésekre szolgáló tartalékból történő előirányzat-átcsoportosításról szóló 1223/2012. (VII. 3.) Korm. határozat”-ra.
[73]	3.4.2. A válasz második fő része a közjogi tevékenységgel összefüggésben felmerülő állami költségek viselése címet viseli. Az OBH elnöke válaszában többek között rámutatott: a bíróságok gazdasági hivatalainak technikai szerepe nem érinti a bíróságok független igazságszolgáltatási funkcióját.
[74]	A válasz rögzíti: „[a] bíróságok gazdasági hivatalai az állam képviseletében járnak el célszerűségi szempont alapján: az államot terhelő kötelezettségek teljesítése a felmerülés helyére kerül telepítésre. […] Az ügyész pervesztessége esetén a magyar államot kell marasztalni (nem a bíróságot). A költség megfizetésére a 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet 3. § b) pontja alapján az állam nevében eljáró jogalany, a bírósági gazdasági hivatal lesz köteles. Ezáltal a bíróság független, igazságszolgáltatási aspektusa egyértelműen és világosan elválik az igazgatásitól, amelynek keretében a mindenkire kötelező érvényű jogerős döntés végrehajtására köteles jogalany a bíróság gazdasági hivatala lesz.
Mindezek alapján a hatályos 35/2012. (VIII. 15.) KIM rendelet szerinti speciális, a bíróság refinanszírozott költségkiutalási jogköre az állami szervek alkotmányos helyzetének, a bíróság függetlenségének sérelme nélkül hatékonyan biztosítja a jogszabályi kötelezettségek teljesítését a perköltség viselése körében. A költségvetés-technikai, hatékonysági, célszerűségi szempont pedig semmilyen hatással nincs az ügyben eljáró független és törvényes bíró státuszára, ítélkezési tevékenységére.
Az ügyészség közjogi szerepe és önálló állami szerv jellege a hatályos Rendelet szabályozási struktúráját alkotmányossági szempontból nem zárja ki. A bíróság mint alkotmányosan önálló hatalmi ágú állami szerv, a részére biztosított állami pénzügyi forrásból a technikai jellegű perköltség kifizetést a hatékony, takarékos és olcsó állam működési elvét megvalósítva teljesíti.”
[75]	3.4.3. Az OBH elnöke válaszának harmadik fő része a finanszírozási gyakorlat ismertetését tartalmazza. A bírósági intézmények részére az ügyészi pervesztesség folytán felmerült költségek megtérítése utólagosan történik az intézmény elszámolása alapján, a fejezeti kezelésű előirányzatok terhére, illetve előirányzat átcsoportosítással. A válasz kiemeli: „[k]öltségvetési értelemben nem történik utófinanszírozás, hanem a fent írt elszámolási metódus alkalmazása érvényesül akként, hogy a 1223/2012. (VII. 3.) Korm. határozat normatív szabályozása alapján átlátható módon, előre meghatározott összeg biztosítja az államot terhelő költségek kifizetésének fedezetét. Az átcsoportosítás révén az érintett bíróságnál ún. fedezethiány nem merült, illetve nem merülhet fel.
A bíróságoknak a megkereséssel érintett, várható perköltség-viselési terhe és annak összege tervezhető és a bírósági költségvetésbe tervezett és fedezettel rendelkező tétele 2012. év óta. A tervezés alapja a 2012. évtől kezdődő legmagasabb összegű lezárt év költsége. A kifizetések teljesítése – a költségvetési fedezet mindenkori tervezete alapján történő rendelkezésre állása okán – késedelmet 2012. évtől nem szenvedett.”
[76]	4. Az Alkotmánybíróság ezt követően áttekintette a bírósági gazdasági hivatalok jogi státuszát.
[77]	A Bszi. 28. § (3) bekezdése értelmében jogi személy: a Kúria, az ítélőtábla és a törvényszék is. A járásbíróság és a közigazgatási és munkaügyi bíróság azonban nem jogi személyek. A jogi személy bíróságokon működő „Bírósági Gazdasági Hivatal” (a továbbiakban: BGH) az adott jogi személy szervezeti egysége. A BGH tehát nem önálló jogi személy. A Bszi. 119. §-a úgy rendelkezik, hogy a bíróság elnöke többek között irányítja a bíróság pénzügyi, gazdasági tevékenységét is.
[78]	A jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló bírói kezdeményezés az alábbiak szerint nem megalapozott.
[79]	A jelen határozat indokolásának III.1.1. pontjában (Indokolás [14]–[18]) kifejtettek értelmében, – a bírói kezdeményezés alapján – a támadott rendelkezések közül csak a Rendelet 3. § b) pontját valamint 4. §-át kell a bíró(ság)nak a konkrét ügyben alkalmaznia. Az alaptörvény-ellenesség megállapítására és megsemmisítésére irányuló vizsgálatot az Alkotmánybíróságnak ezért csak ezen rendelkezések tekintetében kellett lefolytatnia.
[80]	1. Az indítványozó bíró álláspontja szerint a Rendelet megalkotása és tartalma az Alaptörvény T) cikk (3) bekezdésében és 18. cikkének a (3) bekezdésében foglalt rendelkezésekbe ütközik. A közigazgatási és igazságügyi miniszter a Kormány igazságügyért felelős tagjaként a Rendeletben hivatkozott, a Pp. 395. §-a (4) bekezdésének m) pontjában kapott törvényi felhatalmazása arra terjedt ki, hogy az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályait az államháztartásért és az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszterrel egyetértésben rendeletben szabályozza. A bírói kezdeményezés szerint azonban a Rendelet az ügyész polgári perbeli pervesztessége esetén a pernyertes ellenérdekű fél költségeinek a megfizetésére – a Pp. 78. § (3) bekezdése szerint – kötelezendő állam helyett a perköltségek tényleges megfizetését az ügyben első fokon eljárt bíróság székhelye szerint illetékes bírósági gazdasági hivatal pénzügyi kötelezettségévé teszi. Az indítványozó bíró érvelése szerint az Alaptörvény T) cikk (3) bekezdésébe és a 18. cikk (3) bekezdésébe ütközik a Rendelet 3. § b) pontja, – mivel az a Pp. 78. § (3) bekezdésében foglaltakkal ellentétes tartalmú.
[81]	A hatályos Pp. 78. § (3) bekezdése kimondja: „[h]a a bíróság az ügyész, illetőleg a külön jogszabállyal erre feljogosított személy vagy szervezet keresetét elutasította, a perköltségek megfizetésére az államot kell kötelezni.” E szabályozást a Pp. 395. § (4) bekezdés m) pontjában formált felhatalmazás alapján végrehajtási rendelettel kellett részletesen kidolgozott szabályokkal kitölteni.
[82]	1.1. A Pp.-ben foglaltakkal ellentétes tartalmú részletszabályokat a jogalkotás ezen szintjéért felelős jogalkotó nem alkothat. Az Alkotmánybíróság tehát a bírói kezdeményezés alapján azt vizsgálta, hogy az indítványozó bíró által felismerni vélt, a Rendeletnek a Pp. 78. § (3) bekezdésében foglaltakkal ellentétes tartalma, azaz az esetleges alaptörvény-ellenesség fennáll-e.
[83]	Az Alaptörvény 18. cikk (3) bekezdése szerint: „[a] Kormány tagja törvényben vagy kormányrendeletben kapott felhatalmazás alapján, feladatkörében eljárva, önállóan vagy más miniszter egyetértésével rendeletet alkot, amely törvénnyel, kormányrendelettel és a Magyar Nemzeti Bank elnökének rendeletével nem lehet ellentétes.” Az Alaptörvény T) cikk (3) bekezdése pedig azt rögzíti, hogy jogszabály nem lehet ellentétes az Alaptörvénnyel.
[84]	A Ptk. 3:406. §-a pedig kimondja, hogy az államot és az államháztartás részét képező jogi személyt a polgári jogi jogviszonyból fakadó kötelezettsége költségvetési fedezet hiányában is terheli.
[85]	Az e rendelkezésekhez fűzött indokolás szerint: „[s]peciális rendelkezéseket igényel viszont az a helyzet, amikor az állam, mint egész, nem egyes szervein keresztül kíván magánjogi jogviszonyokban részt venni. A törvény kimondja, hogy erre az államnak, mint jogi személynek lehetősége van. Természetesen az államnak, mint jogi személynek szüksége van képviseletre, amit az államháztartásért felelős miniszter láthat el.
[86]	Azon túl, hogy az állam és az állami szervezetrendszerbe tartozó jogi személyek polgári jogi jogalanyok lehetnek, gyakorlati problémákat vet fel, hogy az ilyen jogviszonyokban vállalt vagy egyébként őket terhelő kötelezettségekért hogyan felelnek. A törvény egyértelművé teszi, hogy a polgári jogi jogviszonyokban a helytállási kötelezettségük teljesítésének nem akadálya az, ha a közjogi, államháztartási szabályok szerint nem szerepel a költségvetésükben a polgári jogi jogviszonyban teljesítendő szolgáltatás fedezete. Az államháztartás részét képező szervezetek ilyenkor a költségvetésüket meghaladóan is kötelesek helytállni, és az államháztartási szabályoknak kell kidolgozniuk az ehhez szükséges fedezet biztosításának rendjét.”
[87]	A Rendelet szakmai indokolása szerint: „[a] tervezet az ügyészi perköltségek kifizetésére lényegében a korábban érvényesült eljárási rendet írja elő ismételten, mivel a bíróságok rendelkeznek a kifizetéshez szükséges infrastruktúrával, munkatapasztalattal és legegyszerűbben, leggyorsabban a bírósági szervezeten belül lehet a kifizetés jogalapját képező ítéletet beszerezni a kifizetés teljesítéséhez. Ez értelemszerűen azzal jár, hogy a kifizetendő összegek fedezetét a bírósági költségvetésben biztosítani kell.”
[88]	Lényegében ugyanezt állapította meg a nemzetgazdasági miniszter válasza és az OBH elnökének a levele egyaránt, a Rendelet tekintetében.
[89]	A nemzetgazdasági miniszter szakmai álláspontja szerint a finanszírozás módja tekintetében az alkotmányossági vizsgálat tárgyává tett jogi szabályozás azon a célszerűségi megfontoláson alapul, hogy az államot terhelő fizetési kötelezettség teljesítését a jogszabály oda telepíti, ahol az közvetlenül felmerül.
[90]	A bírói kezdeményezés is rögzítette, hogy az államot kell a perköltség viselésére kötelezni. A bírói kezdeményezésben foglaltaktól eltérően az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a technikai kifizetés a feladata a Rendeletben megjelölt bíróságnak mint az államháztartás részét képező jogi személynek. A BGH mint a törvényi rendelkezés által jogi személynek minősített bíróság szervezeti egysége jár el.
[91]	Az Alkotmánybíróság rámutat, hogy a fentebb ismertetett, az állam perköltség viselésére vonatkozó egyes jogszabályok rendelkezéseiben a „révén”, vagy „végzi” meghatározások egyértelművé teszik, hogy a BGH a jogi személy törvényszék (ítélőtábla, Kúria) részeként végzi a pénzkezelést.
[92]	Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy mind a Rendelet szakmai indokolása, mind a nemzetgazdasági miniszter válasza, mind az OBH elnökének a levele egyaránt a BGH általi kifizetést és a „fizeti meg” megfogalmazást mintegy szinonimaként kezelik.
[93]	Ezzel szemben a Rendeletben a „fizeti meg” szövegezést olvashatjuk. Ehhez képest a más hasonló jogszabályokban, a Rendelet szakmai indokolásában, a nemzetgazdasági miniszter és az OBH elnökének a válaszleveleiben egyaránt rendszeresen használt „fizeti ki”, vagy „végzi” kifejezések jelentős tartalmi eltérést nem mutatnak. Utóbbiak az állam költségviselése vonatkozásában egyértelműen, szabatosan a technikai kifizetés jelentéstartalmat hordozzák. A rendelet megfogalmazásbeli egyedisége azonban nem eredményezi a támadott rendelkezések alaptörvény-ellenességét.
[94]	Az Alkotmánybíróság tehát megállapította, hogy a Pp.-ben írott törvényi felhatalmazásnak tartalmában a Rendelet vizsgált rendelkezései megfelelnek, e tekintetben az Alkotmánybíróság alaptörvény-ellenességet nem állapított meg.
[95]	Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Rendelet 3. § b) pontja valamint 4. §-a nem sértik az Alaptörvény T) cikk (3) bekezdését és 18. cikk (3) bekezdését.
[96]	1.2. Az indítványozó bíró álláspontja szerint a KIM által a felhatalmazás kereteit meghaladó tárgyban alkotott Rendelet törvénnyel ellentétes.
[97]	A jogalkotó feladata, – amelyet a Jat. 5. § (1) második mondata szerinti egyetértési jog jogosultjával egyetértésben kellett teljesítenie –, a Rendelet megalkotásakor az volt, hogy a Pp. 395. § (4) bekezdés m) pontjában adott felhatalmazás alapján a Rendeletet olyan normatív tartalommal töltse meg, amely megfelel a felhatalmazásnak.
[98]	Tekintettel arra, hogy a Pp. 395. § (4) bekezdés m) pontja kimondja: „az ügyész polgári eljárásbeli részvételével kapcsolatos költség előlegezésének és viselésének részletes szabályait az államháztartásért és az állami vagyon felügyeletéért felelős miniszterrel egyetértésben rendeletben szabályozza” az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a Rendelet megalkotásakor a jogalkotó nem alkotott a felhatalmazás kereteit meghaladó, azzal ellentétes szabályt, sem a Rendelet 3. § b) pontja, sem a 4. §-a esetében. A Rendelet fenti rendelkezései az ügyész polgári eljárási pervesztessége esetére, az állam általi perköltségviselés technikai megvalósítása részletkérdéseire adnak választ.
[99]	1.3. Az indítványozó bíró álláspontja szerint a KIM által önállóan alkotott Rendelet törvénnyel ellentétes.
[100]	A Jat. a fentiek tekintetében irányadó, 2011. január 1. napján hatályba lépett rendelkezései az alábbiakat mondják ki: „4. § Ha egy tárgykört törvény szabályoz, törvényben kell rendezni az alapvető jogintézményeket és a szabályozási cél megvalósulásával összefüggő lényeges garanciákat.
5. § (1) A jogszabály alkotására adott felhatalmazásban meg kell határozni a felhatalmazás jogosultját, tárgyát és kereteit. Ha a miniszteri rendelet esetében a felhatalmazásban adott jogalkotási jogosultság nem önálló, a felhatalmazásban az egyetértési jog jogosultját is meg kell jelölni. Miniszteri rendelet kiadására adott felhatalmazásban a felhatalmazás jogosultját feladatkör szerint kell megjelölni.”
[101]	Az Alkotmánybíróság tehát megállapította, hogy a Pp.-ben írott törvényi felhatalmazásnak az egyetértés kérdésében való szabályozás megfelelt, e tekintetben az Alkotmánybíróság alaptörvény-ellenességet nem állapított meg.
[102]	Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján az Alaptörvény T) cikkének (3) bekezdése és 18. cikkének (3) bekezdése tekintetében az alaptörvény-ellenesség megállapítására irányuló kérelmet elutasította.
[103]	2. Az indítványozó bíró álláspontja szerint az Alaptörvény 25. cikk (1) és (2) bekezdésének, valamint a 26. cikk (1) bekezdésének sérelmét jelenti, hogy a Rendelet a pervesztes ügyész fél, illetve a helyette helytállni köteles állam helyett az ellenérdekű pernyertes fél költségét a felek jogvitáját eldöntő, igazságszolgáltatási tevékenységet ellátó bíróságra hárítja, amely szükségszerűen felveti a bíróság szervezeti, a bírák ítélkezési függetlenségével kapcsolatos aggályt.
[104]	2.1. Az indítványozó bíró kiemelte, hogy „a Rendelet a polgári igazságszolgáltatás rendszerében elmossa a felek és az ítélkezés elkülönülését is”. A bíróság bevonása a perbe quasi költségviselő félként ellentétes az Alaptörvény által a bíróságokra ruházott igazságszolgáltatási hatalommal, a bírósági szervezet függetlenségével. Továbbá kiemelte, hogy az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának R (94) 12. számú ajánlásának indokolása is azt hangsúlyozza, hogy a bírónak abszolút szabadnak kell lennie az ügyben és a meggyőződésének, valamint a tényeknek és a jogszabályoknak megfelelő döntést kell hoznia.
[105]	A fenti tárgykört is érintette az OBH elnöke válasziratában, amelyben többek között hangsúlyozta: „[a] bíróságok gazdasági hivatalainak az előlegezési, költségviselési technikai szerepe nem érinti, nincs kapcsolatban a bíróságok független igazságszolgáltatási funkciójával. A bíróságok gazdasági hivatalai az Országos Bírósági Hivatal által az adott tárgyévre összeállított költségvetés alapján rendelkeznek az államot terhelő költségek előlegezésről, pervesztesség esetén történő viseléséről. Ezek forrása az egységes előirányzatként a központi költségvetés által e célra, a mindenkori költségvetési törvény alapján a bíróságok fejezetében megállapított összeg.”
[106]	2.2. Az Alaptörvény az etika és a jog több évezredes alapvető szabályát rögzíti, amikor kimondja: „26. cikk (1) A bírák függetlenek, és csak a törvénynek vannak alárendelve, ítélkezési tevékenységükben nem utasíthatóak.”
[107]	Az Alkotmánybíróság kiemeli, hogy az OBH elnöke levelében rámutatott, és indokolta, hogy a Rendelet a bíróságok ítélkezési tevékenységét semmilyen formában sem befolyásolja: „[a] bíróság által előlegezett és viselt költségek köre messze meghaladja az indítvánnyal érintett ügyészi szervezet körét. A bíróság a polgári eljárások széles esetkörén túl a büntető eljárásokban is viseli az általa előlegezett költségeket és ügyvédi díjakat, ha a vádlott felmentésére kerül sor. Ezen jelentős súlyú ügyekben sem merült fel eddig a bírói függetlenség, a független ítélkezési funkció és az igazgatási jellegű, költségvetés-technikai funkciók összekeverése.”
[108]	Az Alkotmánybíróság e tárgykörben szükségesnek tartotta annak rögzítését, hogy a konkrét pénzügyi technikai cselekményeket természetesen nem az igazságszolgáltatási tevékenységben résztvevő bírák, bírósági titkárok, fogalmazók, igazságügyi ügyintézők, hanem a BGH-ba mint elkülönült szervezeti egységbe beosztott dolgozók végzik.
[109]	Az Alkotmánybíróság úgy ítélte meg, hogy az Alaptörvény 25. cikk (1) és (2) bekezdésének, valamint a 26. cikk (1) bekezdésének sérelmét a támadott rendelkezések nem eredményezik, így az Alkotmánybíróság az alaptörvény-ellenesség megállapítására irányuló kérelmet e vonatkozásban elutasította.
[110]	3. Az indítványozó bíró hangsúlyozta, hogy a Rendeletben foglaltakból következik az Alaptörvény XXVIII. cikkének (1) bekezdésében a fél alapjogaként megfogalmazott elvek sérelme, az, hogy a perben a fél a jogait és kötelezettségeit független és pártatlan bíróság tisztességes módon bírálja el. A polgári eljárásban a pernyertes felet képviselő ügyvéd munkadíjának és készkiadásának megállapítása során alkalmazandó, a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 2. §-ának (2) és a 3. §-ának (6) bekezdése egyaránt lehetőséget ad a bíróság számára, hogy a megbízási szerződésben kikötött, vagy a pertárgyérték alapján megállapítandó ügyvédi munkadíjat mérsékelje, de csak a ténylegesen elvégzett ügyvédi tevékenység értékelésével. Minden perben, de különösen a nagy pertárgyértékű, kiemelt jelentőségű, kötelező jogi képviselettel járó perekben, a felek számára fontos kérdés a Pp. 75. §-ának (2) bekezdése alapján az őket képviselő ügyvéd (jogtanácsos, stb.) perköltséghez számítandó munkadíja, amelynek összegéről és viseléséről a Pp. 77. §-a, a 79. §-ának (1) bekezdése alapján a bíróság dönt.
[111]	Az indítványozó bíró kiemelte: „[a] törvénynek való kizárólagos alárendeltségen mint a bírói függetlenség garanciáján esik csorba, ha a pernyertes fél költségeiről történő döntésben tetten érhető a bíróság gazdasági érdekeltsége. A bírói függetlenséget veszélyezteti a törvényeknek való alávetettség kizárólagossága mellett a bíróság ilyen jellegű függősége. A Rendelet alkalmazásával nemcsak az ítélkező bíró(ság) pártatlansága, hanem tisztességes eljárása is megkérdőjelezhető.”
[112]	A bírói kezdeményezés egyik lényeges eleme, hogy az indítványozó bíró annak a látszatát is el kívánja kerülni, miszerint egyik oldalon az ügyész, mint peres fél, a másik oldalon tipikusan az igazságszolgáltatás szervrendszerén kívül eső fél vitájában a bíróság mint a perköltség viselés tárgyában az ügyész „oldalán” érdekelt hoz határozatot.
[113]	Az indítványozó bíró szerint a pártatlan bíróság követelményén túlmenően a fegyverek egyenlősége elvének sérelmét is felveti a bírói kezdeményezésben nehezményezett jogszabályi rendelkezés.
[114]	Az Alkotmánybíróság gyakorlata következetes a fegyverek egyenlősége elvének tiszteletben tartása megkövetelése tekintetében. Az Alkotmánybíróság az erre vonatkozó általános gyakorlatát egyik korábbi határozatában így foglalta össze: „[a]z Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének értelmezésével nevesíthetők a tisztességes eljáráshoz való jog tartalmát kitöltő ún. részjogosítványok. Ezek különösen: a bírósághoz fordulás joga, a tárgyalás tisztességessége, a tárgyalás nyilvánosságának és a bírói döntés nyilvános kihirdetésének a követelménye, törvény által létrehozott bíróság, a bírói függetlenség és pártatlanság kívánalma, továbbá az ésszerű időn belüli elbírálás. A szabály de facto nem rögzíti, de az Alkotmánybíróság értelmezése szerint része a tisztességes eljárásnak az is, hogy az eljárásban biztosítva legyen a fegyverek egyenlősége.” {8/2015. (IV. 17.) AB határozat, Indokolás [63]}
[115]	Hasonlóképpen a tisztességes eljárás elve alkotó elemének tekintette a fegyverek egyenlőségének követelményét az Alkotmánybíróság más határozataiban is, például: „[a]z Alkotmánybíróság értelmezése szerint része a tisztességes eljárásnak az is, hogy az eljárásban biztosítva legyen a fegyverek egyenlősége.” {36/2014. (XII. 18.) AB határozat, Indokolás [66], 22/2014. (VII. 15.) AB határozat, Indokolás [49]}
[116]	Az Alkotmánybíróság rögzíti, hogy a fentebb ismertetett rendelkezések szerint a hatályos jogszabályok más esetekben is úgy rendelkeznek, hogy az állam által finanszírozandó (ügyvédi) költségek tekintetében az eljáró bíróság dönt. Így a – korábbiakban már hivatkozott – Be. 74. §-ában szabályozott esetben is a kirendelt védő díja és költsége tárgyában az eljáró bíróság hoz határozatot, míg azokat az állam viseli. Az Alkotmánybíróság az Alapörvényben rögzített ezen alapjog sérelmét nem állapította meg, különös tekintettel arra az aspektusra, hogy a tárgybeli perköltségek költségvetési forrásának a rendelkezésre állása miatt, az indítványozó bíró által vélelmezett finanszírozási probléma fennállása sem állapítható meg. Mindezek tükrében úgy ítélte meg az Alkotmánybíróság, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmét a támadott rendelkezések nem eredményezik, így az Alkotmánybíróság az alaptörvény-ellenesség megállapítására irányuló kérelmet e vonatkozásban elutasította.
[117]	4. Az Alkotmánybíróság a fentiekkel való összefüggésben, az indítványozó bíró által támadott jogszabályi rendelkezések alaptörvény-ellenessége hiányában a Rendelet 3. § b) pontja valamint 4. §-a a Debreceni Ítélőtábla előtt a Pf.II.20.933/2014. számon folyamatban lévő ügyben való alkalmazásának kizárására vonatkozó bírói kezdeményezést visszautasította.
[118]	5. A Rendelet bevezető és záró rendelkezései, továbbá 1. §-a, 2. §-a, és 3. §-a a) pontja tekintetében a konkrét ügyben való alkalmazás szükségessége tárgyában az indítványozó bíró nyilatkozatot nem tett. Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel, a Rendelet bevezető és záró rendelkezései, továbbá 1. §-a, 2. §-a, és 3. §-a a) pontja tekintetében az Abtv. 64. § d) pontja alapján a bírói kezdeményezést visszautasította.
. 04/02/2015
. 3089/2016. (V. 12.)

matches:
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
sui generis
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság