text:
Polgári kori kormányhatóságok levéltárai | Magyar Nemzeti Levéltár
Polgári kori kormányhatóságok levéltárai
K szekció
Évkör: 1770-1953 (1973)
Terjedelem: 8377,44 ifm
Bekény István: Polgári kori és tanácsköztársasági központi kormányhatóságok levéltárai: Kiegészítés a repertóriumokhoz: Fond- és állagjegyzék (Levéltári leltárak 27. Budapest, 1964)
Polgári kori és tanácsköztársasági központi kormányhatóságok levéltárai (Levéltári alapleltárak I. Országos Levéltár 12. Budapest, 1957)
A Polgári kori kormányhatósági levéltárak szekciója az 1867-1944 között működött államhatalmi, törvényhozási, központi kormányzati és legfelső jogszolgáltatási szerveknek, valamint az ezek közvetlen felügyelete és irányítása alá tartozó intézmények iratait tartalmazza. Kivételes esetekben az államigazgatás és jogszolgáltatás egyes regionális, elsősorban az ország jelenlegi határain kívül működött szerveinek iratai is megtalálhatók a szekcióban.
A Tanácsköztársaság központi kormányszerveinek iratai korábban egy külön álló, L betűvel jelzett szekciót alkottak. A szekciót megszüntették, és az idetartozó irategyütteseket – egyelőre megtartva L szekciós törzsszámaikat – visszahelyezték oda, ahonnan annak idején kiszakították: a Földművelésügyi Minisztériumi, illetve a Pénzügyminisztériumi Levéltárba.
A K szekción belül az egy területet, szakágazatot irányító főhatóságnak és az alárendelt hatóságoknak és hivataloknak, intézményeknek a fondjai szervezeti alapon alkotnak levéltárat. Például az Igazságügyminisztériumi Levéltár, az igazságügyi területet irányító főhatóságnak, az Igazságügy-minisztériumnak és az alárendelt kormányzati szerveknek, bíróságoknak, ügyészségeknek, a kincstár jogi képviseletét ellátó szerveknek a fondjait foglalja magába. Ha egy szerv működése során akár többször is felügyeleti szervet váltott, mindig annak a főhatóságnak a levéltárába soroljuk be, amely a fond záróévének idején a felügyeletet gyakorolta. Vannak olyan fondok, amelyek magukban nem alkotnak levéltárat, és nem sorolhatók egyik levéltárba sem, mert a fondképző (pl. Ő Felsége Személye Körüli Minisztérium, M. Kir. Közellátási Hivatal) mindig független, felügyelet nélkül működő szerv volt. A szekciót tizenhat levéltár és két levéltárba nem sorolható fond alkotja.
Országgyűlési Levéltár
Államfői Hivatali Levéltár
Miniszterelnökségi Levéltár
Ő Felsége Személye Körüli Minisztérium
Belügyminisztériumi Levéltár
Külügyminisztériumi Levéltár
Igazságügyminisztériumi Levéltár
Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumi Levéltár
Pénzügyminisztériumi Levéltár
Sajtó Levéltár
Földművelés-, Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztériumi Levéltár
Közmunka- és Közlekedésügyi Minisztériumi Levéltár
Földművelésügyi Minisztériumi Levéltár
Kereskedelemügyi Minisztériumi Levéltár
Iparügyi Minisztériumi Levéltár
Kereskedelem- és Közlekedésügyi Minisztériumi Levéltár
Közélelmezési Minisztériumi Levéltár
M. Kir. Közellátási Hivatal
Évkör: 1861–1944 (1949)
Terjedelem: 177,35 ifm
Nyelv: túlnyomórészt magyar.
Szűcs László: Országgyűlési Levéltár (1861) 1867–1945 (1948): Államfői Hivatalok Levéltára (1890) 1920–1948: Király Személye Körüli Minisztérium (1861) 1867–1918: Repertórium (Levéltári leltárak 13. Budapest, 1961)
Az Országgyűlési Levéltár az 1861-ben összehívott – és az alábbiakban részletezett megszakí-tásokkal – 1944-ig tevékenykedő országgyűlések iratait foglalja magába. A törvényhozási feladatokat 1861 és 1918 között a Képviselőház és a Főrendiház tagjai látták el. Az I. Magyar Köztársaság időszakában nem működött az országgyűlés, hatáskörét a Nemzeti Tanács vette át. A Tanácsköztársaság idején a Tanácsok Országos Gyűlése, 1920 és 1927 között a Nemzet-gyűlés, 1927-től 1944-ig pedig a Képviselőház és a Felsőház gyakorolta a törvényhozó hatalmat.
A Képviselőház és Nemzetgyűlés fondjában többek között a képviselőválasztásokkal, mandá-tumvizsgálattal, az országgyűlés és a delegáció összehívásával, interpellációkkal, felirati ja-vaslatokkal, mentelmi jogi ügyekkel, törvényjavaslatok előkészítésével, bizottságok alakítá-sával, miniszterek kinevezésével, valamint a bizottságok, az egyes miniszterek és a M. Kir. Legfőbb Állami Számvevőszék jelentéseivel kapcsolatos iratok és a Képviselőház dologi és személyi ügyei kutathatók.
A Főrendiház, illetve a Felsőház fondjai a főrendházi és felsőházi tagság elnyerésére vonatko-zó ügyekkel, valamint a felállított bizottságok működésével, törvényjavaslatok tárgyalásával és a miniszteri átiratok, képviselőházi üzenetek, kérvények, határozatok, jelentések ügyeivel kapcsolatosak.
A levéltár legjelentősebb és leginkább kutatott irategyüttese a Képviselőház és Nemzetgyűlés fond Elnöki és Általános iratok (K 2) állaga. Külön fondot képez a Nemzeti Tanács (K 440) rendkívül hiányos anyaga. A jelentősek között említhetők még az 1867-től 1917-ig működött, a közös ügyek tárgyalására kiküldött magyar Országos Bizottság: a delegáció (K 8) és a két világháború közötti időszak két legfontosabb választott testületének, a gazdasági élet legfon-tosabb kérdéseinek megvitatására létrehozott 33-as Bizottság (K 513), valamint a 36 tagú Honvédelmi Bizottság (K 11) iratai is.
Az iratok egykorú mutatókönyvek, illetve raktári jegyzékek segítségével kutathatók.
Évkör: 1890–1948
Terjedelem: 7,23 ifm
Nyelv: döntő részben magyar, kisebb részben német.
Az Államfői Hivatalok Levéltára különféle töredékben fennmaradt iratanyagot foglal magába. IV. Károly magyar király levelezéséből (K 606) megmaradt néhány levél az 1920/21-es visz-szatérési kísérlettel kapcsolatos, míg a Királyi Kabinetiroda (K 699) irataiban az 1911–1921 közötti időszak néhány protokolláris ügye kutatható.
A Horthy Miklós kormányzó munkáját segítő Kormányzói Kabinetiroda iratai gyakorlatilag megsemmisültek, csak a Gazdasági Hivatal (K 588) 1945–1946 között keletkeztetett – hitel-igénylésekkel, pénzkiutalások kezelésével, háborús károk felmérésével, romeltakarítással, belső személyi és gazdasági ügyekkel, nyugdíjazásokkal, B-listázással, valamint az iroda és a kormányzói hivatalok felszámolásával kapcsolatos – irataiból maradt fenn néhány. A kormányzó fellelhető félhivatalos, illetve személyes, családi vonatkozású gyűjtemény jellegű iratai – amelyek töredékes voltuk ellenére a fond legjelentősebb iratanyagának minősülnek – külön állagot (K 589) képeznek. A Kabinetirodának alárendelt szervként szintén e levéltárban találhatók a királyi várak és kastélyok – elsősorban a budai vár és a gödöllői kastély – ingatlan- és ingó javainak kezelését végző Várkapitányság (K 24), valamint a budai vár építésével foglalkozó Várépítési Bizottság (K 518) iratai.
Az iratanyag nagyrészt raktári jegyzékek segítségével kutatható, a kormányzó félhivatalos irataihoz darabszintű segédlet áll rendelkezésre.
Évkör: (1854) 1867–1950 (1973)
Terjedelem: 448,78 ifm
Nyelv: túlnyomórészt magyar, kis részben német, illetve francia.
Szücs László: A Miniszterelnökség levéltára 1867–1944 (Levéltári leltárak 8. Budapest, 1958)
Minisztertanácsi jegyzőkönyvek 1867–1944
A Miniszterelnökség 1867. február 17-én kezdte meg tevékenységét és – a Tanácsköztársaság időszakának kivételével, amikor jogkörének gyakorlását a Forradalmi Kormányzótanács vette át – 1949-ig működött. A Miniszterelnökségnek ez a fondja az 1867–1944 között keletkezett iratanyagot tartalmazza.
A fond egyik legjelentősebb állaga, a Központilag iktatott és irattározott iratok (K 26) 1867-től az 1930-as évek elejéig keletkezett legfontosabb ügyiratai nagyrészt fennmaradtak, azonban az ezután keletkezett iratok szinte teljesen megsemmisültek.
Az iratanyagban nagyrészt az alábbi ügyek kutathatók: a király, később a kormányzó döntéseit tartalmazó kéziratok ügyei, a király magyarországi utazásaival, az országgyűlés összehívásával és feloszlatásával, illetve munkarendjének elkészítésével kapcsolatos ügyek, 1918-ig a kiegyezési törvény értelmében a közös miniszterekkel folytatott tárgyalásokra, a nemzetközi szerződések és megállapodások kötésére vonatkozó ügyek, konzuli ügyek, a határrendezéssel, a minisztertanácsi ülésekkel, az állami költségvetéssel, az országos méltóságok kinevezésével, nemességadományozásokkal, kitüntetésekkel, címadományozásokkal, címerhasználati engedélyekkel, valamint országos jellegű ünnepségek, kongresszusok rendezésével kapcsolatos ügyek. Ide tartoznak az egyes szakminisztériumok fontosabb politikai, illetve gazdasági jellegű ügyei – főként adóügyek, csendőrségi, folyamszabályozási, egyházi, hadsereg-szervezési, iparfejlesztési ügyek, iskolaügyek, külkereskedelmi ügyek, az országos jellegű építkezések ügyei, szobor- és emlékmű ügyek, illetve az 1848/49-es honvédek és hozzátartozóik ellátásának ügyei, melyeket döntés, vagy jóváhagyás céljából a Miniszterelnökséghez felterjesztettek. Jelentősek még a nemzetiségi és kisebbségi ügyek 1918-ig, a sajtóügyek, valamint 1919-től a szociálpolitikai, 1938–1941 között pedig a propagandaügyek is. Természetesen itt kutathatók a Miniszterelnökség szervezeti, személyi és dologi ügyei is.
A legértékesebb és legkutatottabb iratanyagok közé tartoznak még a Minisztertanácsi jegyző-könyvek (K 27), a Nemzetiségi és kisebbségi osztály (K 28) 1923-1944 évkörű, többször át-rendezett iratai, és egyes miniszterelnökök töredékesen fennmaradt félhivatalos iratai.
Az alárendelt szervek fondjai közül a legjelentősebb a Központi Statisztikai Hivatalé (K 471). A határmegállapításokra vonatkozó iratok több állagban kutathatók, ezek közül megemlítendő a Határmegállapító Központi Iroda Általános iratai (K 478).
Az iratanyag egykorú mutatókönyvek és raktári jegyzékek segítségével kutatható. A Miniszterelnökség Központilag iktatott és irattározott iratok (K 26) 1867–1910 közötti anyagához tartozó digitalizált mutatókönyvek, valamint a minisztertanácsi jegyzőkönyvek (K 27) teljes digitalizált képi anyaga online elérhető.
Évkör: (1861) 1867–1918
Terjedelem: 108,44 ifm
Nyelv: magyar és német.
Az Ő Felsége Személye Körüli Minisztérium (Königlich Ungarisches Ministerium am Allerhöchsten Hoflager) 1867. február 20-tól 1918. október 30-ig működött. A bécsi székhelyű új Minisztérium az 1848–49 között működő elődjénél kisebb hatáskörrel rendelkezett. Fő feladata az uralkodó, az osztrák és közös minisztériumok, a külföldi osztrák magyar képviseletek, valamint a magyar királyi minisztériumok közötti közvetítés volt. A minisztérium ügyforgalma meglehetősen csekély volt. Az iratanyag Bécsben, 1883–1884 között irattári selejtezésen ment át, ekkor a korábbi évek iratanyagának jelentős részét megsemmisítették. Az 1918. évi forradalom idején az iratanyag további károkat szenvedett.
A fennmaradt iratanyagban a következő fontosabb ügykörökre lehet kutatni: cím-, nemesség- és kitüntetés adományozási ügyek, 1893-ig a magyar állampolgárok osztrák nemesség-adományozási ügyei, az Ausztriában tartózkodó magyar állampolgárok külföldre szóló útlevél ügyei, Bécsben tartózkodó szegény sorsú magyar állampolgárok segélyezési ügyei, a magyar állampolgárok külföldön kötött házasságának magyarországi kihirdetésére vonatkozó ügyiratok. Az útlevél- és házasságügyekkel kapcsolatos iratokat külön állagban helyezték el, ezek nagymértékben selejtezettek, a házassági ügyek állag esetében csupán egyetlen csomó maradt fenn.
A nemesség-, címadományozások és a kitüntetések ügyiratait tartalmazó Elnöki iratok (K 20), Általános iratok (K 21), valamint a Királyi Könyvek (K 19) a legkutatottabb állagok az iratanyagon belül. A Királyi Könyvek digitalizált formában elérhetők. A többi állag egykorú segédkönyvek használatával, valamint a minisztertanácsi jegyzőkönyvek adatbázis segítségével kutatható.
Évkör: 1857–1953
Terjedelem: 1173,74 ifm
Nyelv: magyar, kis részben német.
Szinai Miklós: A Belügyminisztériumi Levéltár 1867–1945 (1949): Repertórium (Levéltári leltárak 58. Budapest, 1973)
Szászi András: A Belügyminisztériumi Levéltár 1867–1945 1.: Repertórium (Levéltári leltárak 15. Budapest, 1961)
Szászi András: A Belügyminisztériumi Levéltár 1867–1945 2.: Repertórium (Levéltári leltárak 15. Budapest, 1961)
Szászi András: A Belügyminisztériumi Levéltár 1867–1945 3.: Repertórium (Levéltári leltárak 15. Budapest, 1961)
A Belügyminisztérium 1867 márciusában kezdte meg működését és a 2006. évi LV. törvény szűntette meg (2006. június 9.). A minisztériumnak ez a fondja az 1867–1945. március között keletkezett iratanyagot tartalmazza.
A minisztérium Általános iratainak 1867–1896 közötti része az eredeti irattári rendben fekszik, az 1897 utáni nagyon töredékesen fennmaradt iratanyag viszont tárgyi csoportokban van elhelyezve. Az állag 1896-ig terjedő része az egykorú segédkönyvek alapján, míg az 1897–1944 közötti időszak iktatott iratai a rendelkezésre álló raktári jegyzékek és ügyiratszintű segédletek alapján kutatható.
A fennmaradt iratanyagban elsősorban az ország közigazgatására, a vármegyék, városok szervezetére, költségvetésére, belkormányzatára, tisztségviselőikre, a közbiztonságra, a rendészetre, a határőrségre, a rendőrségre és a csendőrségre, a bevándorlásra és kivándorlásra, a közegészségügyre, nemességi ügyekre, névváltoztatásra, menekültügyre, állampolgársági ügyekre, internálásokra, anyakönyvezésre, sajtóügyekre, egyesületek, alapítványok felügyeletére, közjogi ügyekre, az Országos Levéltárra (1922-ig), színházakra (1908-ig) stb. vonatkozó iratokat lehet kutatni. A különböző neveken 1917. augusztus–1932. június között működött Népjóléti és Munkaügyi Minisztérium (K 166) alapvetően a közegészségügy, a betegellátás, a közjótékonyság, az alapok és az alapítványok ügyeit intézte.
A Belügyminisztérium Elnöki iratok (K 148), a többi polgári kori minisztériumhoz képest tekintélyes mennyiségben fennmaradt titkosan kezelt, ún. Rezervált iratok (K 149), valamint az Általános iratok (K 150) állagok a polgári kori kormányhatósági levéltárak (K szekció), ill. a Magyar Nemzeti Levéltár Országos Levéltárának legkutatottabb irategyüttesei közé tartoznak.
A Belügyminisztérium fondjához rendelkezésre áll az egyesületek alapszabályainak véleményezésére, ill. a különféle alapítványok ügyeire vonatkozó iratokhoz készített adatbázis, amely részben on-line (http://old.mol.gov.hu/egyesulet/), részben levéltárunk kutatótermében kutatható.
Az alárendelt szervek fondjai közül a legértékesebbek és a legkutatottabbak az Államvédelmi Központ (különösen az Általános iratok állag: K 523), a Külföldieket Ellenőrző Országos Központi Hatóság (különösen az Általános iratok állag: K 492), az Országos Szociális Felügyelőség (különösen az Általános iratok állag: K 566), az Országos Mozgóképvizsgáló Bizottság (K 158-159), a Ráday Gedeon-féle (K 151) és a Tisza Lajos-féle (K 575-576) Szegeden működött királyi biztosságok, továbbá a Kihágási Tanács (K 154), a Házközösségi Tanács (K 155), az Országos Közegészségügyi Intézet (K 160), az Országos Községi Törzskönyvbizottság (K 156) iratai.
Az iratanyag elsősorban az 1973-ban megjelent repertórium, valamint kiegészítő raktári jegyzékek segítségével kutatható, mivel egykorú segédkönyvek csak néhány irategyüttes esetében maradtak fenn.
Évkör: (1834) 1918–1945 (1953)
Terjedelem: 1137,58 ifm
Nyelv: elsősorban francia, angol, német nyelvűek, de előfordulnak olasz, spanyol és latin nyelvű dokumentumok is.
Nagy Ferenc: Külügyminisztérium Levéltára I. Külügyminisztérium: Repertórium (A Magyar Országos Levéltár segédletei, 12. Budapest, 2003)
Nagy Ferenc: Külügyminisztérium Levéltára (1918-1945) II.: Külügyminisztérium: Utazás- és útlevélügyi osztály : Egyéb szervek, irathagyatékok: Repertórium (A Magyar Országos Levéltár segédletei, 12/2. Budapest, 2007)
B. Lőrincz Zsuzsa: A Magyar Külügyminisztérium Levéltára I. rész: Külügyminisztérium 1918–1945 (1912–1948): Repertórium (Levéltári leltárak sorozaton kívüli szám, Budapest, 1959)
B. Lőrincz Zsuzsa: Külügyminisztériumi Levéltár II. rész: Repertórium (Levéltári leltárak sorozaton kívüli szám Budapest, 1964)
A kiegyezéstől az első világháború végéig önálló magyar külügyi szolgálatról nem beszélhetünk, hiszen a Monarchia külügyét a Császári és Királyi Ház és a Külügyek Közös Minisztériuma látta el, Bécsben. (Az Osztrák-Magyar Monarchia „közös Külügyminisztériumának" iratai Bécsben, a Haus-, Hof- und Staatsarchiv őrizetében találhatók). Az önálló magyar Külügyminisztérium felállításáról az 1918. évi V. néptörvény (1918. december 15.) rendelkezett. Az első világháború után megalakult magyar Külügyminisztérium gyakorlatilag változatlan formában és ügykörrel napjainkig működik. A minisztériumnak ez a fondja az 1918. november–1945. március közötti időszakban keletkezett dokumentumokat tartalmazza.
A Külügyminisztériumi Levéltár három nagyobb egységet foglal magába: egyrészt a minisztérium iratanyagát, másrészt a külképviseletek, valamint a kevés dokumentummal rendelkező egyéb szervek, irathagyatékok gyűjteményét. A minisztérium ügyköre a következő főbb nagyobb szakterületekre tagolódott: a diplomáciai képviseletek szervezési, valamint a külügyi alkalmazottak személyi ügyei, a külügyi hivatalok elhelyezése, az ezzel kapcsolatos épületvásárlási, fenntartási és felszerelési ügyek, külföldi magyar képviseletek politikai tárgyú jelentései, az államfői kihallgatások megszervezése, a megbízólevél és kitüntetési ügyek, személyi, protokoll, gazdaságpolitikai, jogi, sajtó és kulturális, valamint útlevélügyek. Forrásérték szempontjából a Politikai Osztály (K 63), illetve a Politikai Osztály rezervált iratai (K 64) a leginkább figyelemre méltóak. Jelentős mennyiségű irat található a Sajtó és Kulturális osztály (K 66), továbbá a Gazdaságpolitikai osztály (K 69) állagaiban.
Már a minisztériumban megkezdték az iktatott iratok tárgyi csoportok szerinti átrendezését, amelyet a levéltárban több állag esetében az 1960-as évektől folytattak. Az egyes állagok kutatása legegyszerűbben a 2003-ban megjelent repertórium alapján történhet.
A külképviseleti szerveknek a levéltárba került iratanyaga mind mennyiségében, mind forrásértékét tekintve igen eltérő: vannak külképviseletek, amelyekre vonatkozóan csak segédkönyvek állnak rendelkezésre. Mind mennyiségében, mind információban meglehetősen gazdag a Bécsi Követség (K 81), a Berni Követség (K 84), a Népszövetségi Képviselet (K 107) és a Washingtoni Követség (K 106) iratanyaga. Az iratok zöme átrendezésre került, így csak néhány külképviselet esetében van lehetőség a segédkönyvekkel történő kutatásra. A külképviseleti és egyéb alárendelt szervek iratanyagai a 2007-ben megjelent repertórium segítségével kutathatóak.
A levéltár jellegéből adódóan viszonylag nagy számban találhatók idegen nyelvű iratok a különböző fondokban.
Évkör: (1770) 1867–1944 (1951)
Terjedelem: 553,68 ifm
Kardos Kálmán: Az Igazságügyminisztériumi Levéltár: Repertórium (Levéltári leltárak 89. Budapest, 1993)
Az Igazságügyminisztérium (1919. márc. 21.–augusztus 1.: Igazságügyi Népbiztosság) 1867. március 10-től folyamatosan 2006. június 9-ig működött. A minisztériumnak ez a fondja az 1867–1945. március között keletkezett, töredékesen fennmaradt iratanyagot tartalmazza. Az 1956. évi levéltári tűzvész során az elnöki, az általános iratok, az építészeti és gazdasági, a törvényelőkészítési, a büntetéshalasztási, az örökbefogadási és törvényesítési, a házassági akadály alóli felmentési ügyek, a fiatalkorúak büntetőügyeinek iratai nagy részben megsemmisültek.
A fennmaradt dokumentumok zöme 1918–1944 között keletkezett.
Az iratanyagban elsősorban az igazságügyi szervezet személyi és nyugdíjügyei, a bíróságok, ügyészségek, közjegyzői és ügyvédi kamarák felügyeleti, szervezési és személyi ügyei, a börtönügyek, a fiatalokkal kapcsolatos ügyek, a jogi véleményezési és tájékoztatási, törvényelőkészítési, házassági, örökbefogadási, birtokrendezési és telekkönyvi, hitbizományi, büntetőtörvénykezési, kegyelmi, nemzetközi jogi ügyek és az igazságügyi épületek építési és költségvetési ügyei kutathatóak. A fond legnagyobb részét az Elnöki (K 577), az Elnöki bizalmas (K 578) és az Általános (K 579) iratok állagai alkotják.
Az alárendelt szervek fondjai négy csoportot alkotnak: kormányzati szervek, bíróságok, ügyészségek és a kincstár jogi képviseletét ellátó szervek.
Az Országos Bírósági Vegyészeti Intézet (K 793) hiányos iratanyagában érdekes bűnügyi, közegészségügyi és orvosrendőri vonatkozású vegyészeti elemzéseket találhatunk.
Az ország egész területére illetékes legmagasabb bírói szerv 1868-1949 között a Magyar Királyi Kúria volt. 1881-ig eljárásjogi kérdésekben a Semmítőszék (K 620–621), az ügyekben érdemlegesen döntő legfelsőbb bíróság, a Legfőbb Ítélőszék (K 622–624), mint a Kúria két egymástól elkülönülve működő osztálya járt el. 1882-től már az újjászervezett, egyetlen közös szervben egyesített Magyar Királyi Kúria (K 580–583) működött tovább. A Kúria iratanyagának túlnyomó része szintén megsemmisült. Az 1890-ig másodfokú országos bíróságként működő Budapesti Ítélőtábla (K 627, 632–635, 798) irataiból többnyire csak a tanácsülési jegyzőkönyvek maradtak meg.
Az ügyészségek iratanyagát az 1890-ig országos illetékességű Budapesti Főügyészség (K 799) mutatókönyvei, valamint az 1900-ban felállított Koronaügyészség csekély mennyiségű Elnöki (K 309) és Általános iratai (K 616) képviselik.
A kincstár jogi képviseletét ellátó szervek közül országos illetékességgel egyedül a Kincstári Jogügyigazgatóság rendelkezett. Az 1956. évi levéltári tűzvész során Elnöki iratai (K 722) alig, míg Általános iratai (K 311) nagyobb mennyiségben maradtak fenn.
Az iratanyag az 1993-ban megjelent repertórium alapján kutatható.
Évkör: (1771) 1838–1951 (1954)
Terjedelem: 841,78 ifm
Nyelv: magyar, ill. kis részben német és francia.
Bélay Vilmos: Vallás- és Közoktatásügyi Minisztériumi Levéltár (1867) 1916–1945 (1949): Repertórium (Levéltári leltárak 18. Budapest, 1963)
A Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium (1919. január 22.–március 21.: Közoktatásügyi Minisztérium, 1919. március 21.–augusztus 1.: Közoktatásügyi Népbiztosság) 1867. március 10-től 1951. május 19-ig működött. A minisztériumnak ez a fondja az 1867–1945. március 28. között keletkezett, töredékesen fennmaradt iratanyagot tartalmazza. Az 1944/45. majd 1956. évi levéltári tűzvész során az elnöki iratok, az egyházi, az alapítványi, a művészeti és tudományos, a testnevelési, a tankönyv, film- és iskolán kívüli népművelési, a népoktatási ügyek állagai és az 1916 előtti közoktatásügyi iratok teljesen vagy nagy részben megsemmisültek.
A fennmaradt dokumentumok zöme 1916–1944 között keletkezett.
Az iratanyagban elsősorban az egyetemek, főiskolák, középiskolák, polgári iskolák, tanár-, tanító- és óvóképző intézetek, kereskedelmi iskolák, iparostanonc- és iparszakiskolák, gazdasági és mezőgazdasági iskolák, gyógypedagógiai intézetek, a középfokú tanügyigazgatási hatóságok, külföldi magyar intézetek, tudományos intézetek szervezési, személyi és dologi ügyei, a külföldi és belföldi ösztöndíjak, külföldi kulturális és tudományos kapcsolatok, diákszociális ügyek, az iskola-egészségügy, a diák- és ifjúsági egyesületek ügyei kutathatóak.
A legértékesebb és legkutatottabb iratanyagok közé tartoznak az Egyetemek, főiskolák és tudományos intézetek (K 636), valamint a Középiskolák (K 592) és Polgári iskolák (K 501) állagai. A minisztérium vezető tisztségviselői közül csak Wlassics Gyula miniszter (K 721) és Szalay Béla miniszteri osztálytanácsos (K 690) félhivatalos iratai maradtak fenn.
Az alárendelt szervek fondjai közül jelentősek a nagy országos közgyűjteményeket összefogó önkormányzati szervezet, a Magyar Nemzeti Múzeum, ezelőtt Országos Magyar Gyűjteményegyetem (K 726–727), a Múzeumok és Könyvtárak Országos Főfelügyelősége (K 736), a Közgyűjtemények Országos Főfelügyelősége (K 729), a Párizsi Magyar Intézet (K 757) és a Zsidók zár alá vett műtárgyainak számbavételére és megőrzésére kinevezett kormánybiztos (K 643) iratanyagai.
Az iratanyag egykorú mutatókönyvek és raktári jegyzékek segítségével kutatható.
Évkör: 1867–1949
Terjedelem: 553,23 ifm
Nyelv: magyar, ill. kis részben német.
Bélay Vilmos: A Pénzügyminisztérium Levéltára 1867–1944: Repertórium (Levéltári leltárak 10. Budapest, 1960)
A Pénzügyminisztérium (1919. március 21.–május 19.: Pénzügyi Népbiztosság, 1919. május 19.–augusztus 1.: Népgazdasági Tanács IV. Pénzügyi Főosztálya) 1867. március 10-től 2010. május 29-ig működött. A minisztériumnak ez a fondja az 1867–1944 között keletkezett, töredékesen fennmaradt iratanyagot tartalmazza. A drasztikus irattári selejtezések miatt az ügyosztályok iratai, az ún. Általános iratok – az Erdészeti (1867–1880) és Gazdászati osztályok (1867–1899) iratai kivételével – az 1867–1918 közti időszakból szinte teljesen megsemmisültek. Az 1919–1944 között keletkezett Általános iratokból lényegesen több áll rendelkezésre, de ezek közül is egész ügyosztályok és évfolyamok iratai hiányoznak. Viszonylag épen fennmaradt az Elnöki osztály iratanyaga 1869-től, de a segédkönyvek 1919-ig hiányoznak.
A fennmaradt iratanyagban elsősorban a pénzügyi közigazgatás, költségvetési és illetményügyek, a pénzügyigazgatóságok, adóhivatalok, állampénztárak, jószágigazgatóságok szervezési, személyi és dologi ügyei, közgazdaság, valutapolitika, bank- és hitelügyek, kereskedelem, vám- és osztrák-magyar közös ügyek, horvát-szlavón, fiumei és határőrvidéki ügyek, adó-, illeték-, jövedék, állami egyedárusági (dohány, lottó, szesz) és belső vámügyek, az állami földmérés ügyei, az államvagyon (kincstári erdők 1880-ig, só-, érc- és szénbányák, állami vasgyárak 1918-ig, korona- és kincstári uradalmak 1899-ig, épületek), állami alapok és alapítványok kezelése, a biztosítótársulatok felügyeletének ügyei, valamint a nemzetközi gazdasági kapcsolatok kutathatóak.
A legértékesebb és legkutatottabb iratanyagok közé tartoznak az Elnöki (K 255), az Elnöki rezervált (K 256), az Általános (K 269) iratok és a Gazdászati osztály (K 271) állagai. A Tanácsköztársaság bukása utáni pénzügyi kormányzatok vezető tisztségviselői közül Kállay Tibor (K 275), Imrédy Béla (K 278), Fabinyi Tihamér (K 268), Reményi-Schneller Lajos (K 280) miniszterek és Szabóky Alajos (K 284), Szász Lajos (K 285) államtitkárok félhivatalos iratai szinte hiánytalanul megmaradtak.
Az alárendelt szervek fondjai közül jelentősek az 1925–1938 között zajló genfi (K 288), az 1929–1930 közötti hágai (K 289) és az 1929-ben tartott „nem német jóvátételi bizottság" párizsi (K 446) tárgyalásaira kiküldött pénzügyi delegációk, valamint a Zsidók anyagi és vagyonjogi ügyeinek megoldására kinevezett kormánybiztos (K 498) iratai.
Az iratanyag elsősorban raktári jegyzékek segítségével kutatható, mivel egykorú segédkönyvek csak néhány irategyüttes esetében maradtak fenn.
Évkör: 1914–1950
Terjedelem: 366,82 ifm
Nyelv: magyar, német, francia és angol.
Bekény István: Sajtó Levéltár (1897) 1920–1944 (1950): Repertórium (Levéltári leltárak 23. Budapest, 1964)
Az ún. Sajtó Levéltár két különböző jellegű irategyüttesből tevődik össze: egyrészt a Magyar Távirati Iroda Rt. és érdekköri vállalatainak szervesen kialakult levéltárából, másrészt az alapvetően lapkivágatokból álló Sajtóarchívum gyűjteményes fondból.
A hírszolgálati vállalatok – Magyar Távirati Iroda Rt. (alapítva: 1881), Magyar Rádió és Telefonhírmondó Rt. (1893), Magyar Országos Tudósító Rt. (1921), Magyar Filmiroda Rt. (1923) – töredékesen fennmaradt iratanyagaiban két fő iratfajtát különböztethetünk meg: az ügyviteli iratokat és a híranyagnak vagy műsoranyagnak nevezett iratokat. Az egyes fondokban zömmel a hagyományos levéltári iratok körén kívül eső dokumentumokat találunk: kőnyomatosokat, felolvasásra szánt kéziratokat, lapszemléket. A Magyar Távirati Iroda Rt., ill. a Magyar Rádió és Telefonhírmondó Rt. irattári anyagának csak az első világháború után keletkezett része maradt fenn.
A kutatók körében igen népszerű a Magyar Távirati Iroda Rt. kőnyomatosainak (K 428) és a Magyar Országos Tudósító Rt. híranyagainak (K 612) valamennyi jelentős sorozatából készült digitális adatbázis.
A Sajtóarchívum a Miniszterelnökség és a Külügyminisztérium sajtóosztályai által összegyűjtött bel- és külföldi újságokból származó lapkivágatokból áll. Az 1918-1919 közötti időszak decimális rendszerben (K 608), az 1930-1941 közötti évek országok szerint csoportosítva (K 609) állnak rendelkezésre, a magyaron kívül elsősorban német, francia és angol nyelven. Az Erdéllyel foglalkozó lapkivágatok, cikkgyűjtemények, kéziratok (K 610) túlnyomó része magyar, kisebb része román és német nyelvű.
Az iratanyag raktári jegyzékek segítségével kutatható.
Évkör: 1867–1888
Terjedelem: 190,42 ifm
Nyelv: túlnyomórészt magyar, kisebb részben német, illetve horvát.
Kiss Dezső: A Földművelés- Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztérium levéltára (Levéltári leltárak 4. Budapest, 1958)
A Földművelés-, Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztérium 1867 márciusában kezdte meg működését és 1889 júniusában szűnt meg. Ügyköreit részben a Földművelésügyi Minisztérium, részben a Kereskedelemügyi Minisztérium vette át. A minisztérium általános osztályainak iratai nagyon jelentős selejtezésen estek át levéltárba adás előtt, ezért – különösen igaz ez az 1867–1880. közötti évekre – viszonylag kevés mennyiségű irat maradt fenn.
A kutató a három nagy gazdasági ágazat legtöbb szegmensét megismerheti a minisztérium általános osztályainak (K 168) fennmaradt iratanyagából, a legfontosabb ügykörök tehát: a földművelés minden ága, gazdasági szakoktatás, borászat, lótenyésztés, ménesek, állattenyésztés, állategészségügy, ipartestületek, ipartársulatok ügyei, kiállítások, bankok, részvénytársaságok, biztosító intézetek stb. alapszabályai és felügyelete, kereskedelmi és iparkamarák ügyei, külkereskedelem, tőzsde, zálogházak, vámügy és vámpolitika, a tengerészeti kormányzat és a Fiumei Tengerészeti Hatóság ügyei, vásártartás, súly- és mértékügyek, 1886-tól a vízjog. Az erdészeti ügyek tekintetében megjegyzendő, hogy a minisztérium 1867-től felügyelte az erdészeti szakigazgatást, a nem kincstári erdőket és az erdészeti szakoktatást, 1881-ben a Pénzügyminisztériumtól pedig átvette a kincstári erdők feletti felügyeletet és a kincstári erdők kezelését is. A bányászati, a statisztikai és a szabadalmi osztályok teljes iratanyaga viszont hiányzik, hiszen az egyes ügykörutódok (bányászat: Pénzügyminisztérium, statisztika: Országos Statisztikai Hivatal, szabadalom: Szabadalmi Hivatal) az irattárat is átvették!
A Földművelés-, Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztérium felügyelte 1867–1880 között a magyarországi posta- és távírda-hálózat működését, amelyet 1881-től a Közmunka- és Közlekedésügyi Minisztérium vett át. A posta és a távírda osztály iratanyaga külön állagban (K 169, ill. K 170) található és gyakorlatilag selejtezés nélkül került levéltárba. A minisztérium teljes iratanyaga az egykorú mutatókönyvek és a raktári jegyzékek alapján kutatható. Ügyiratszintű segédlet áll rendelkezésre az ipartársulatok, részvénytársaságok alapszabályait tartalmazó tételekről.
Évkör: 1866–1888
Terjedelem: 243,96 ifm
Nyelv: túlnyomórészt magyar, kisebb részben német, ill. horvát.
Kardos Kálmán: A Közmunka és Közlekedésügyi Mininsztérium levéltára (Levéltári leltárak 7. Budapest, 1958)
A Közmunka- és Közlekedésügyi Minisztérium 1867. március és 1889. június között működött. Ügyköreit részben a Földművelésügyi Minisztérium, részben a Kereskedelemügyi Minisztérium vette át. A minisztérium általános osztályainak iratai nagyon jelentős selejtezésen estek át levéltárba adás előtt, ezért – különösen igaz ez az 1867–1878. közötti évek vonatkozásában – viszonylag kevés mennyiségű irat maradt fenn. A minisztérium Elnöki osztályának iratanyaga 1945-ben teljes mértékben elpusztult.
A fennmaradt szakosztályi iratanyagban (K 173) a legfontosabb ügykörök a következők: útépítés, hídépítés, építkezési nyersanyagok szállítása, kikötőépítések és középítkezések felügyelete, árvíz és folyamszabályozási ügyek, vízszabályozó társulatok ügyei, a Duna és a Tisza folyó szabályozása, csatornaépítés és csatornafenntartás, hajózási és vasúti ügyek, vasútépítés és vasútfenntartás, közmunka ügyek, építészeti és folyammérnöki hivatalok kezelése és fenntartása, személyzeti ügyeik, belső vám és rév ügyek, statisztikai és térképészeti ügyek, malomügyek, kazánvizsgálat. Külön sorozatban vannak elhelyezve a kör- és szabályrendeletek, az iktatott iratanyag mellékletét képező műszaki dokumentáció és felülvizsgálati iratok, valamint a Margit-híd építésére vonatkozó iratok. A minisztérium teljes iratanyaga az egykorú mutatókönyvek és a raktári jegyzékek alapján kutatható. Ügyiratszintű jegyzék segíti a kutatást a vasúti ügyek (9. tétel) és a köz- és magasépítészeti ügyek (17. tétel) 1867–1879. évi iratai esetében.
1881-ben a minisztérium átvette a Földművelés-, Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztériumtól a magyarországi posta és távírda igazgatást. A két osztály iratanyaga (K 174, K 175) viszont csak 1885-ig van a levéltárban, mivel az 1886 utáni iratok nem kerültek beszállításra és 1945-ben elpusztultak.
A levéltárhoz tartoznak még a Műszaki Tanács (K 176), a Gyulafehérvári Folyammérnökség (K 177), a Margit-híd Építési Felügyelőség (K 463) és a Tiszaszabályozási Királyi Biztosság (K 199) töredékes iratai.
Évkör: 1867–1951 (1952)
Terjedelem: 1634,21 ifm
Kiss Dezső: Földművelésügyi Minisztériumi Levéltár 1889–1945 I.: Repertórium (Levéltári leltárak 14. Budapest, 1961)
Kiss Dezső: Földművelésügyi Minisztériumi Levéltár 1889–1945 II.: Repertórium (Levéltári leltárak 14. 1961)
Kiss Dezső: Földművelésügyi Minisztériumi Levéltár 1889–1945 III.: Repertórium (Levéltári leltárak 14. Budapest, 1961)
A Földművelésügyi Minisztérium 1889 júniusától 1967 áprilisáig működött. A minisztérium általános iratainak K szekcióban őrzött része csak az 1889–1944/45 közötti iratanyagot tartalmazza. Amíg az 1889–1894 közötti évekből viszonylag több, addig a nagymértékű selejtezések miatt az 1895–1911 közötti időszakból minimális iratanyag maradt fenn. Az 1912–1944 közötti évek tekintetében pedig a minisztérium egyre növekvő iratforgalmával párhuzamosan viszonylag több irat került be a levéltárba. Szembeszökő viszont a hiány az 1938–1944 között ismét Magyarország részét képező területek földbirtok-politikai iratai tekintetében. A leírtak ellenére kijelenthető, hogy a Földművelésügyi Minisztérium iratanyaga a polgári kori minisztériumok közül a legteljesebben fennmaradt irategyüttes.
A Földművelésügyi Minisztérium fondja legnagyobb részét az Elnöki osztály (K 178) és az Általános iratok (K 184) állagai teszik ki. A minisztérium legfontosabb ügykörei a következők voltak: az erdészeti szakigazgatás minden ága, a kincstári erdőbirtokok felügyelete, a nem állami erdők nyilvántartása, erdei műszaki ügyek, állami ménesbirtokok, lótenyésztés, ménesek és méntelepek, állategészségügy, az Állatorvosi Akadémia felügyelete, mezőgazdasági szakoktatási intézmények, állattenyésztés, állatforgalom, tejgazdálkodás, vízügyek, a Duna és a Tisza, valamint a többi magyarországi folyó szabályozása, árvízvédelem, árvíz- és belvízszabályozó társulatok felügyelete, vízjogi ügyek, borászat és szőlészet, hegyközségek ügyei, állami mezőgazdasági birtokok, ingatlanforgalom, földbirtok-politika felügyelete, parcellázási ügyek, haszonbérletek, házhely juttatások, gazdasági cseléd és mezőgazdasági munkás ügyek, biztosítási ügyeik, telepítési ügyek, háziipar, fürdő- és nyaralótelepek ügyei, közgazdasági ügyek, szövetkezetek, mezőgazdasági kísérleti és tudományos ügyek, mezőgazdasági kamarák, gazdasági egyesületek, legelőügyek, tagosítás, kertészet, gyümölcs- és zöldségtermesztés, méhészet, mezőgazdasági statisztika, külkereskedelem, szaktudósítói jelentések egyes államok gazdaságáról, gazdasági szaktudósítók ügyei, növényvédelem, növényegészségügy, gyógynövények, meteorológia, vadászat és halászat, gazdasági népházak építése, gazdasági népkönyvtárak, falusi kislakásépítés támogatása, a kirendeltségek (erdélyi, felvidéki, hegyvidéki, marosvásárhelyi, kolozsvári, nagyváradi, eperjesi) különféle ügyei.
Az iratanyag az egykorú mutatókönyvek és a raktári jegyzékek alapján kutatható. Levéltárban készített segédletek állnak rendelkezésre a mezőgazdasági szakoktatási intézmények ügyihez (11. tétel), az erdőtörzskönyvi adatok helyesbítésére, erdőgazdasági üzemtervek jóváhagyására vonatkozó tételekhez az 1895–1918 közötti évekből (a/2. és a/4. tételek), a felvidéki, erdélyi földbirtok-politikai és tagosítási tételekhez az 1938–1944. évekből (26., 28. tétel). Jegyzék és személy-, ill. helynévmutató áll rendelkezésre a 27. tételről (évkör: 1939–1944), az ún. „zsidóbirtokok" földbirtok-politikai célokra történő felhasználására vonatkozó ügyiratokhoz.
Az alárendelt szervek fondjai közül ki kell emelni a Földművelésügyi Minisztérium kirendeltségeinek (pl. Erdélyi Kirendeltség – K 201), a minisztérium felügyelete alatt működő tudományos és kísérleti intézetek (Földtani Intézet – K 819, Országos Kémiai Intézet – K 455, K 209), vagy éppen Rába-szabályozási Társulat kormánybiztosa (K 198), és az Állami Lótenyésztő intézetek méneskari felügyelősége (K 552) iratanyagát. Az Országos Földbirtokrendező Bíróság (K 310) tekintélyes mennyiségű iratanyaga 1956-ban elégett, ezért a földbirtok-politikára vonatkozó kutatásokat a – minisztérium vonatkozó tételei mellett – a Z szekcióban őrzött banki anyagban érdemes folytatni.
Évkör: 1867–1942
Terjedelem: 507,38 ifm
Bélay Vilmos: Kereskedelemügyi Minisztériumi Levéltár 1889–1899 (1942): Kereskedelem és Közlekedésügyi Minisztériumi Levéltár 1935–1945: Iparügyi Minisztériumi Levéltár 1935–1944: Közélelmezési Minisztériumi Levéltár 1919–1924 (1933): Országos Közellátási Hivatal 1940–1945: Repertórium (Levéltári leltárak 12. Budapest, 1961)
A Kereskedelemügyi Minisztérium 1889. június 15-étől 1935. augusztusáig működött, ügyköreit a Földművelés-, Ipar- és Kereskedelemügyi Minisztériumtól és a Közmunka- és Közlekedésügyi Minisztériumtól vette át. A minisztérium 1889–1899. közötti évek iktatott iratai maradtak mindössze fenn, hiszen az 1900–1935. közötti évek iratai és az Elnöki osztály 1889–1935. évi iratai 1945-ben a minisztérium épületében elpusztultak.
A minisztérium fennmaradt irataiban a következő fontosabb ügykörökre vonatkozóan lehet kutatni: állami és törvényhatósági utak építése, fenntartása, útépítészet és középítészet, állami építkezések, középületek felülvizsgálata, államépítészeti hivatalok fenntartása, személyi ügyei, az útfenntartáshoz szükséges nyersanyagok szállítása, hídépítés, hídfenntartás, közmunka, statisztika és térképészet, útépítéssel kapcsolatos kisajátítások, útrendészet, tengerészeti közigazgatás, hajózás és vízépítészet, az al-dunai Vaskapu építése, kazánvizsgálatok, a különböző vasutak építése, igazgatása és fenntartása, a Magyar Kir. Államvasutak felügyelete, vasúti tarifarendszer, díjszabás, kereskedelemi ügyek, konzulátusok kereskedelmi, gazdasági, egészségügyi jelentései, vámügyek, ipar és belkereskedelem, iparnak nyújtott állami kedvezmények, ipartestületek és ipartársulatok, ipari kihágások, kiállítások, vásár- és piactartási ügyek, kereskedelmi és iparkamarák működése, ipari és kereskedelmi oktatás, zálogházak és a Szabadalmi Hivatal működése. A legértékesebb és legkutatottabb iratanyagok a Vasúti és gyári szakosztály (K 229) és az Ipari és belkereskedelmi szakosztály (K 231) állagai. Az iratanyag az egykorú mutatókönyvek és a raktári jegyzékek segítségével kutatható.
A Kereskedelemügyi Minisztériumi Levéltárban további jelentősebb anyaggal rendelkező szervek az Országos Iparoktatási Főigazgató (K 236), a Nemzetközi Kereskedelmi Kamara Magyar Nemzeti Bizottsága (K 237). 1956-ban elégett a M. Kir. Szabadalmi Hivatal (1867) 1896–1920 közötti iratanyaga, mindössze 3 doboz irat maradt meg (K 312).
Évkör: 1907–1949 (1950)
Terjedelem: 344,74 ifm
Az Iparügyi Minisztérium, mint a Kereskedelemügyi Minisztérium egyik jogutódja 1935 augusztusában kezdte meg működését és 1949 júniusáig állt fenn. A minisztérium szinte teljes irattára 1945 januárjában Budapest ostromakor a minisztérium Lánchíd utcai épületében elpusztult. Hatáskörébe a következő ügyek tartoztak: az ipari és iparszerű termelés (iparfejlesztés, ipari érdekképviseletek, ipari szakoktatás), az ipari közigazgatás, a bányászati közigazgatás, az energiagazdálkodás, a szabadalmi jogvédelem, a védjegy- és mintaoltalom, a magasépítés, városrendezés, közműépítés, villamosítás, artézi fúrások műszaki ügyei, mérnöki rendtartás, iparfelügyelet stb. Összefüggően csak a bányászati kutatási szakosztály 1936–1943. évi iratai maradtak fenn (K 857), míg az Általános iratok állagba (K 239) egy-egy szakosztály töredék iratai és néhány tárgyilag csoportosított dokumentum került. A minisztérium fennmaradt pár doboznyi iratanyaga raktári jegyzékek segítségével kutatható.
A legjelentősebb dokumentum együttes az ebben a levéltárban található Szabadalmi Bíróság anyaga (K 603). Bár a Szabadalmi Bíróság irattárának (1867) 1896–1916 közötti része a háborús pusztítás áldozata lett, az 1920–1949 közötti évek kárpótolják a kutatót: gyakorlatilag hiánytalanul fennmaradtak a magyar iparjogvédelem dokumentumai ezekből az évekből. A bejelentett és kihirdetett szabadalmak között híres feltalálókra, tudósokra, fontos technikai újdonságra vonatkozóan lehet kutatásokat végezni. Egy-egy komplex szabadalmi ügyirat a szabadalmi bejelentés, a szabadalmi leírás mellett tervrajzokat, szakvéleményeket is tartalmaz.
Évkör: (1903) 1933–1945
Terjedelem: 7,21 ifm
A Kereskedelem- és Közlekedésügyi Minisztérium, mint a Kereskedelemügyi Minisztérium egyik jogutódja 1935 augusztusában kezdte meg működését és 1945. december 15-ig állt fenn. A minisztérium teljes irattára Budapest ostromakor 1945 januárjában a minisztérium Lánchíd utcai épületében elpusztult. A minisztérium feladatköre a bel- és külkereskedelem, a közlekedés általános ügyeinek szabályozása, az ilyen jellegű ügyek ellátásának irányítása, valamint a szakigazgatási szervek ügyeinek intézése volt.
A levéltárhoz tartozik még az 1933-ban megszervezett és 1945 júniusáig működött Külkereskedelmi Hivatal fondja. Feladata a mezőgazdasági és ipari kivitel előmozdítása volt. Az általános iratok, valamint a Stockholmi és Vichy-i Kirendeltségek fennmaradt csekély anyaga csak áttekintést adhatnak, mélyebb kutatómunkára nem alkalmasak.
A Kereskedelem- és Közlekedésügyi Minisztériumi Levéltárba kerültek beosztásra egyes erdélyi és kárpátaljai államépítészeti hivatalok töredékes iratai is.
A levéltár fennmaradt pár doboznyi iratanyaga raktári jegyzékek segítéségével kutatható.
Évkör: 1919–1933
Terjedelem: 54,58 ifm
Magyarország közélelmezése, közellátása céljából 1919. augusztus 1-jétől kezdte meg működését a Közélelmezési Minisztérium, élén tárca nélküli miniszterrel; a szerv 1924. június 30-án szűnt meg. A minisztérium iratanyagában (K 428) a terménybeszolgáltatásra, kereskedelmi malmok ügyeire, személyzeti, szervezési ügyekre, élelmiszerellátásra, liszt beszerzésre, gabona és egyéb élelmiszer felvásárlásra vonatkozóan lehet kutatni. Az iratanyag tartalmazza egyúttal a minisztérium felszámolásához kapcsolódó 1924–1931. évi különféle iratokat is.
Évkör: 1940–1945 (1949)
Terjedelem: 17,27 ifm
A gazdasági élet megszervezése, az állami ellenőrzés gyakorlása, a hátország és a hadviselés érdekeit szolgáló külkereskedelmi szükségletek biztosítása, valamint a közélelmezés és általában a közszükségleti cikkekkel való ellátás egységes irányítása és intézése céljából 1940. december 17-én a kormány tárca nélküli közellátási minisztert nevezett ki. A miniszter hatáskörébe utalt ügyek intézésére Országos Közellátási Hivatalt szerveztek. A Hivatal iratai közül legteljesebben az Elnöki főosztály 1940-1944. évi iratai maradtak fenn (K 250), amely állag segédkönyvek segítségével kutatható. A főosztály hatáskörébe tartozott az elvi ügyek, a személyzeti ügyek intézése, nemzetközi kapcsolatok tartása, a közellátási kormánybiztosok felügyelete stb. A Bizalmas iratok állaga (K 251) a titkosan kezelt aktákat tartalmazza. Az Általános iratok (K 254) állagban a Hivatal főosztályainak rendkívül töredékes iratai vannak, mindenekelőtt az ellenőrzési, a rendészeti és az országmozgósítási főosztályok iratai maradtak fenn nagyobb számban. Az állag iktatott iratairól ügyirat szintű raktári jegyzék segíti a kutatást.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Konzervatív győzelem várható az Obamacare ügyében | Mandiner
2019. július 12. 6:21
A Barack Obama elnök legjelentősebb hagyatékának számító egészségügyi reform túlnőtt az egészségügy kérdésén, és a szövetségi kormányzat szerepéről vallott konzervatív és progresszív felfogások küzdőterévé vált. A jelenleg a Legfelső Bíróság felé haladó újabb per kapcsán látszik igazán, hogy John Roberts legfőbb bíró 2012-es ítélete milyen jó stratégiai húzás volt valójában. Úgy tudta megerősíteni a szövetségi és a tagállamok közötti hatalom megosztásának konzervatív felfogását, hogy közben a bíróságot távol tartotta a politikai csatározásoktól.
A precedens korábban már beszámolt arról, hogy elfogadását követően közel tíz évvel még mindig nem lehet pontot tenni a Barack Obama amerikai elnök legjelentősebb hagyatékának számító, átfogó és grandiózus egészségügyi reformot övező alkotmányjogi viták végére. Az „Obamacare”-ként elhíresült törvény az elfogadása elsődlegesen már nem egészségpolitikai, hanem inkább alkotmányjogi, államszerkezeti és ideológiai viták kereszttüzében áll. Konzervatív és libertariánus szervezetek szemében ugyanis a törvény a New Deal felfogás mintájára – annak szinte utolsó hiányzó részéként – a központosított és bürokratizált szövetségi állam kiépítését szolgálja. Álláspontjuk szerint ezért, amint arra a precedens korábbi interjúalanya is rámutatott, a szabályozási hatalmában korlátozott szövetségi kormányzatnak nem lett volna alkotmányban biztosított hatásköre a törvény elfogadásához. A törvény tehát túlterjeszkedik a Kongresszus számára pontosan meghatározott jogalkotási hatáskörökön, és ebből következően a kifogások szerint sérti a tagállami autonómia és a hatalom vertikális (szövetségi kormányzat és tagállamok közötti) megosztásának elveit, ezzel pedig aláássa azt az alkotmányjogi és kormányzati struktúrát, amelynek legfontosabb célja az egyéni szabadság megóvása.
Az Obamacare dilemmája messze túlnőtt az egészségügy kérdésén, és az amerikai államszerkezetet, illetve a közhatalom gyakorlását övező progresszív és konzervatív felfogások csatamezőjévé vált. Ennek megfelelően az egészségügyi törvénnyel szemben nemcsak – alkotmányjogi szempontból pedig nem elsősorban – a törvényhozásban vagy a választások során, hanem a bíróság előtt igyekeznek jogorvoslatot keresni.
Éppen ezek miatt fokozott várakozás előzte meg az amerikai Legfelső Bíróságnak azt a 2012 júniusában meghozott döntését, amelyben az Egyesült Államok tagállamai többségének kérelme alapján abban a kérdésben döntött, hogy a szövetségi kormányzat a tagállamok közötti kereskedelem szabályozására biztosított jogalkotási hatásköre – az úgynevezett Commerce Clause – alapján kötelezheti-e egészségbiztosítás megvásárlására az amerikai lakosságot. A több ezer oldalt kitevő Obamacare központi része ugyanis a biztosítás megvásárlásának az általános előírása, valamint az az úgynevezett „individual shared responsibility payment”, vagyis egyfajta közteherviselési díj, amelyet a biztosítási szerződés megkötésének elmaradása esetén mintegy bírságként kell megfizetni. Az Obama elnök féle elképzelés lényegét tekintve ezzel a módszerrel társadalmasította az egészségbiztosítást.
A döntés alkotmányjogi tétje mindkét oldalon a lehető legmagasabb volt. Egyfelől a szövetségi kormányzat szabályozási hatalmát övező alkotmányjogi korlátok érvényesítése hosszú évtizedekre visszanyúló konzervatív és libertariánus ügy. Másfelől pedig egy népszerűségnek örvendő demokrata elnök legfontosabb alkotásának számító univerzális egészségbiztosítás kérdése a progresszívek számára kiemelten fontos. A lecke tehát fel volt adva a Legfelső Bíróságnak, főként pedig a konzervatív John Roberts elnöknek. Hogyan védheti meg egyszerre a konzervatív értékeket és kerülheti el annak vádját, hogy a testület pártos és politikai megfontolások mentén cselekszik, vagy ami még rosszabb: egy szemtől szemben küzdelemben alulmarad az elnökkel szemben.
Az előzetes várakozásoknak megfelelően a négy progresszív bíró kiállt a Kongresszus kiterjedt szabályozási hatásköre mellett, miközben a három konzervatív bíró a törvény elfogását a jogalkotási felhatalmazáson kívül esőnek ítélte. Az ingadozó bíróként ismert, és azóta nyugdíjba vonult Anthony Kennedy pedig ezúttal a konzervatív bírók pártját fogva szintén a tagállami szabályozási autonómiát, és ezzel az egyéni szabadságot védte. Ezzel tehát John Roberts vált a mérleg nyelvévé, aki a látszólag a progresszívek mellé állva döntésével mindenkinek meglepetést okozott. Megállapította, hogy a tagállamok közötti kereskedelem szabályozására biztosított jogalkotási hatáskör alapján a Kongresszusnak nincsen lehetősége egészségbiztosítási jogviszonyt szabályozni, ugyanakkor a bírságot adóként értelmezve mégis hatályban tartható a törvény, hiszen adó kivetéséhez az alkotmány biztosít kongresszusi hatáskor. Míg az Obama kormányzat – népszerűségi megfontolásokból – nem adóként alkotta meg, addig alkotmányjogi értelemben csak adóként lehet kivetni.
A progresszívek legfontosabb törekvését az utolsó pillanatban megmentő döntés, illetve a döntést jegyző John Roberts elnök miatt a konzervatívok és a libertariánusok egyaránt rendkívül csalódottak voltak. Magukat vesztesnek érezve sokan John Roberts elnököt ideológiai értelemben olyan árulónak kiáltották ki, mint az 1950-es években Dwight D. Eisenhower elnököt vagy Earl Warren legfőbb bírót. A republikánus Eisenhower elnök és a konzervatívból progresszívbe forduló Warren legfőbb bíró konzerválta ugyanis azt a New Deal-ként elhíresült roosevelti államszerkezeti fordulatot, amely a tagállamok közötti kereskedelem szabályozásával biztosított jogalkotási hatáskört és a végletekig kitágítva szinte általános jellegű igazolást a szövetségi kormányzati szabályozás előtt. Erre kiváló példa az 1942-ből származó Wickard kontra Filburn ügy, amelyben megengedhetőnek ítélték azt a szövetségi szabályozást, amely előírta, hogy egy gazdálkodó a saját kertjében, saját használatra hogyan termeszthet búzát. A Franklin D. Roosevelt elnökkel szembekerülő és végül alulmaradó Legfelső Bíróság pedig beadva a derekát lényegében azt mondta ki, hogy a Kongresszus szabályozási hatáskörének alkotmányjogi korlátai inkább politikai jellegű, nem pedig bírói felülvizsgálat tárgyát képező szabályok. Ezzel pedig lényegében feladta a vertikális hatalommegosztás érvényesítésének, illetve a tagállami autonómia szövetségi hatalommal szembeni védelmének felelősségét.
Mindez egy olyan alapvető államszerkezeti változást jelentett, amely az államalapításig visszanyúló vitát a föderalisták javára billentette el, és alkotmányjogi értelemben megágyazott a 1960-as évektől kezdődő jelentős washingtoni centralizáció és bürokráciaépítés előtt. A konzervatívok és libertariánusok tehát vesztesnek érezték magukat és joggal voltak dühösek Eisenhower elnökre, aki dacára annak, hogy republikánus volt, mégis konzerválta ezt a fordulatot. A szövetségi kormányzatnak lényegében általános szabályozási hatáskört biztosító államszerkezeti változás megszilárdulását misem mutatja jobban annál, minthogy igen nagy küzdelmek és erőfeszítés árán közel hatvan évnek kellett eltelnie ahhoz, hogy már egy konzervatívabb összetételű Legfelső Bíróság William H. Rehnquist elnök vezetésével az 1990-es évek közepén újra napirendre vegye ezt a kérdést. A Legfelső Bíróság ugyanis hosszú évtizedek után először a United States kontra Lopez döntésben mondott ki érvénytelennek a tagállamok közötti kereskedelem terén biztosított jogalkotási hatáskör túllépése miatt egy fegyvertartással összefüggő szövetségi szabályt. Mindezek fényében a konzervatívok és libertariánusok John Roberts elnöknek a progresszíveket végső győzelemhez juttató döntésében a saját több évtizedes erőfeszítésük és küzdelmük hiábavalóságát látták. Attól féltek, hogy törekvéseik a korábbi évtizedekhez hasonlóan ezúttal is zátonyra futnak. Ugyanakkor kritikájuk, főként a legutóbbi időszak eseményeit látva ezúttal nem jogos.
A Kongresszus egy 2017-ben elfogadott adótörvénye nulla százalékban határozta meg a Legfelső Bíróság döntésében adóként felfogott, az egészségbiztosítási szerződéskötés nem teljesítése esetén kiszabott büntetést. Minthogy azonban az adó mértékét nulla százalékra szállították le, Texas vezetésével 18 republikánus állam keresete alapján Reed O’Conner szövetségi bíró még tavaly decemberében alkotmányellenesnek mondta ki az egészségügyi törvényt. A bíró érvelése szerint a Kongresszus döntése folytán már nem állnak fenn azok a feltételek, amelyek alapján adóként lehetne értelmezni a bírságot, így pedig a szövetségi kormányzat adóztatási hatásköre tovább már nem igazolhatja a törvény megalkotását. Minthogy pedig a John Roberts elnök által jegyzett 2012-es döntés kizárta, hogy a tagállamok közötti kereskedelem szabályozása igazolhassa az egészségbiztosítás vásárlására kötelező törvényt, így jelenleg nincsen olyan alkotmányban foglalt jogalkotási hatáskör, amely igazolhatná a szövetségi szabályozást. Az ügy rendhagyó jellegét jól példázza, hogy a perben a Trump kormányzat igazságügyi tárcája a felperes államok oldalán, míg a demokrata többségű Képviselőház számos demokrata tagállammal karöltve az egészségügyi törvény védelmében vesz részt. Az ügyben az 5. számú fellebbviteli bíróság háromtagú tanácsa pár nappal ezelőtt tartott meghallgatást. A meghallgatás alapján – sokak meglepetésére – az körvonalazódik, hogy három bíróból kettő osztja az elsőfokú döntést, így az év második felében várható fellebbviteli döntés minden valószínűség szerint a szövetségi törvényalkotási hatáskörök túllépése miatt alkotmányellenesnek fogja kimondani a törvényt. A kérdés pedig ennek megfelelően akár már a soron következő ítélkezési évben ismét a Legfelső Bíróság előtt köthet ki, ahol immáron a szövetségi törvényhozási hatáskörök korlátozottságának felfogását szilárdan valló konzervatív többség – nem mellesleg a 2012-es precedensdöntés szellemében – ítélkezik.
Ebben a perspektívában szemlélve John Roberts elnök nemhogy nem árulója a konzervatív szellemi törekvéseknek, hanem gondolkodása éppen olyan bírósági stratégiai érzékről vagy államférfiúságról tesz tanúbizonyságot, mint az Egyesült Államok negyedik és világszerte befolyásos legfőbb bírója, John Marshall. A 19. század elején szolgált John Marshall leghíresebb, Marbury kontra Madison döntésében alapozta meg az azóta világszerte elterjedt törvények bírósági vagy alkotmányossági felülvizsgálatának intézményét. Mindezt azonban úgy tette, hogy közben nem utasította olyan intézkedésre a politikai ellenlábasának számító Thomas Jefferson akkori elnököt, amiről azt gondolta, hogy az elnök nem fogja végrehajtani. Egyfajta „pirruszi győzelmet” szolgáltatva Thomas Jefferson elnöknek, bár a konkrét csatát elveszítette, de a szövetségi bíróságok helyzetét évszázados távlatban a törvényhozás bíráiként alapozta és erősítette meg.
Közel egy évtized távlatából ehhez egészen hasonló a John Roberts elnök döntő szavazatával 2012-ben meghozott ítélet, amely úgy húzta meg a tagállamok közötti kereskedelem szabályozására biztosított szövetségi jogalkotási hatáskör határait, hogy eközben a legitimitását megőrizve a bíróságot távol tartotta az adott kérdésre okot adó politikai csatározásoktól. Míg azonban John Marshall alapvetően az akkori föderális törekvéseket szilárdította meg, addig John Roberts éppen ellenkezőleg, annak az egyensúlyát veszítő szövetségi és a tagállamok közötti hatalom megosztásának a konzervatív felfogását, amelynek legfontosabb célja az egyéni szabadság megóvása.
| Egyesült Államok | Obamacare | Legfelső Bíróság | alkotmányjog | John Roberts | Sándor Lénárd | Precedens
westend: akkor hess innen a kukába. 19:43 Nem állt készen a koronavírusra Európa kola: A francia arra buzdít, hogy francia terméket vásároljanak.. patrióta m 19:43 Kilencvenezer dolgozóra lenne szükség, hogy ne rohadjon el a földeken a zöldség, a britek mégis inkább segélyt fizetnek westend: azért erőltetik, mert anyagi hasznuk van belőle. Pl. abból, hogy vis 19:43 Nem állt készen a koronavírusra Európa citizen12: Szóval a svédek tehetetlenül ülnek és várják, hogy mi fog velük történ 19:41 Ketyeg az óra, stratégia nincs Csomorkany: Miért ne lehetne 2 jó nagy, darabonként 20-30 fős tárgyalódelegációt e 19:38 Csúszhatnak a Brexit-tárgyalások a koronavírus miatt? Attila1234: De. Fél fog épülni. Ahogy felépült már ennél 1000x rosszabb dolgokból 19:37 Nem állt készen a koronavírusra Európa nyugaIom: Az vagy te, de mi vagyok én... Már 10 éve is untam ezt a dedót itt. 19:33 Nem állt készen a koronavírusra Európa nyúlgerinc: Rebellisnek, helyenként talán morbidnak is tekinthető gondolatok, de a 19:32 Nem állt készen a koronavírusra Európa bispora: Ha Európa élni akar, akkor valóban nem szabad hagyni, hogy a migránsok 19:29 A balliberális ideológia béklyóiban: Dánia nem segít a görög hatóságoknak a migránsáradat leküzdésében Bitrex®: Há' mibű? Hát a zaranytartalékbú! Most vettünk nemrég huszonöt ton 19:25 Itthon is alapjövedelem kell

matches: Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
1993. évi XCII. törvény - 1.oldal - Törvények és országgyűlési határozatok
„7. Közhasznú társaság
8. Az egyesület és a köztestület
Időállapot: közlönyállapot (1993.X.30.)
a Polgári Törvénykönyv egyes rendelkezéseinek módosításáról *
Egyes, közfeladatokat ellátó szervezetek polgári jogi jogalanyiságának megalapozása, ezen belül az alapítványra vonatkozó szabályozással szemben támasztott gyakorlati igények kielégítése, valamint a gazdálkodó szervezeteket érintő szerződési szabályoknak - a felek magánautonómiáját tiszteletben tartó, a polgári jogi szabályozás egységét és a személyek egyenjogúságát kifejező - korszerűsítése érdekében az Országgyűlés a következő törvényt alkotja:
1. § A Magyar Köztársaság Polgári Törvénykönyvéről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 1. §-ának (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) Ez a törvény az állampolgárok, valamint az állami, önkormányzati, gazdasági és társadalmi szervezetek, továbbá más személyek vagyoni és egyes személyi viszonyait szabályozza. Az e viszonyokat szabályozó más jogszabályokat - ha eltérően nem rendelkeznek - e törvénnyel összhangban, e törvény rendelkezéseire figyelemmel kell értelmezni.”
2. § A Ptk. 7. §-a a következő (2) bekezdéssel egészül ki, és a jelenlegi szövege (1) bekezdésre módosul:
„(2) Ha a felek gazdálkodó szervezetek, írásban megállapodhatnak, hogy a szerződésükkel kapcsolatos jogvita eldöntésére választottbírósághoz fordulnak.”
3. § A Ptk. VI. fejezete a következő 7. ponttal, annak címével és cím alatti rendelkezéseivel egészül ki, egyben a fejezet jelenlegi 7. pontjának számozása 8. pontra, annak címe és a cím alatti része pedig a következők szerint módosul:
(2) A közhasznú társaságra az e törvényben meghatározott eltérésekkel a korlátolt felelősségű társaságra vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni, ideértve a gazdasági társaságok közös és az átalakulásra vonatkozó szabályait is.
(3) A társasági szerződésben meg kell határozni a közhasznú társaság által végzett közhasznú tevékenységet és - szükség szerint - az általa folytatott üzletszerű gazdasági tevékenységet.
58. § (1) Közhasznú társaságot természetes és jogi személy, valamint jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaság alapíthat, illetve működő ilyen társaságba tagként beléphet.
(2) Közhasznú társaság alapítható úgy is, hogy a korlátolt felelősségű társaság a társasági szerződést az 57. § (1) bekezdésének megfelelően módosítja. Ebben az esetben a közhasznú társaság a korlátolt felelősségű társaság általános jogutódja.
(3) A közhasznú társaságnak a (2) bekezdés szerinti alapítására megfelelően alkalmazni kell a gazdasági társaságok átalakulására vonatkozó közös szabályokat.
(4) A közhasznú társaság a cégjegyzékbe való bejegyzéssel - a társasági szerződés megkötésének, illetve a (2) bekezdés szerinti módosításának időpontjára visszaható hatállyal - jön létre.
(5) A közhasznú társaság elnevezést - vagy annak „kht.” rövidítését - a társaság cégszövegében (elnevezésében) fel kell tüntetni.
(6) A közhasznú társaság tagjait nyilvános felhívás útján is lehet gyűjteni.
(2) A közhasznú társaságnál felügyelőbizottság létrehozása és könyvvizsgáló választása kötelező. Ha a felügyelőbizottság a közhasznú tevékenység folytatásának feltételeiről kötött szerződés megszegését észleli, köteles haladéktalanul összehívni a közhasznú társaság taggyűlését.
(3) Az 59. § (1) bekezdése alapján kötött szerződések nyilvánosak, azokba bármely érintett személy betekinthet.
60. § (1) A közhasznú társaság más közhasznú társasággal, illetve korlátolt felelősségű társasággal vagy részvénytársasággal egyesülhet, és ilyen társaságokká válhat szét. A közhasznú társaság a társasági szerződés módosításával - a gazdasági társaságok átalakulására vonatkozó közös szabályok megfelelő alkalmazásával - gazdasági társasággá alakulhat át.
61. § Az egyesület olyan önkéntesen létrehozott, önkormányzattal rendelkező szervezet, amely az alapszabályában meghatározott célra alakul, nyilvántartott tagsággal rendelkezik, és céljának elérésére szervezi tagjai tevékenységét. Az egyesület jogi személy.
62. § (1) Az egyesület alapszabályában rendelkezni kell az egyesület nevéről, céljáról és székhelyéről, valamint szervezetéről.
(2) Az egyesület a bírósági nyilvántartásba vételével jön létre.
(3) Az egyesület a vagyonával önállóan gazdálkodik. Egyesület elsődlegesen gazdasági tevékenység folytatására nem alapítható.
(4) Az egyesület tartozásaiért saját vagyonával felel. A tagok - a tagdíj megfizetésén túl - az egyesület tartozásaiért saját vagyonukkal nem felelnek.
63. § Az egyesület megszűnik, ha
a) feloszlását vagy más egyesülettel való egyesülését a legfelsőbb szerve kimondja;
b) az arra jogosult szerv feloszlatja, illetőleg megszűnését megállapítja.
64. § Az egyesülési jog alapján létrehozott társadalmi szervezetekre e törvény alkalmazásakor az egyesületre vonatkozó szabályok az irányadók.
65. § (1) A köztestület önkormányzattal és nyilvántartott tagsággal rendelkező szervezet, amelynek létrehozását törvény rendeli el. A köztestület a tagságához, illetőleg a tagsága által végzett tevékenységhez kapcsolódó közfeladatot lát el. A köztestület jogi személy.
(2) Köztestület különösen a Magyar Tudományos Akadémia, a gazdasági, illetve a szakmai kamara.
(5) A köztestület által ellátott közfeladatokkal kapcsolatos adatok közérdekűek.
(6) A köztestületre - ha törvény eltérően nem rendelkezik - az egyesületre vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni.”
4. § (1) A Ptk. 74/A. §-ának (1)-(2) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) Magánszemély, jogi személy és jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaság (a továbbiakban együtt: alapító) - tartós közérdekű célra - alapító okiratban alapítványt hozhat létre. Alapítvány elsődlegesen gazdasági tevékenység folytatása céljából nem alapítható. Az alapítvány javára a célja megvalósításához szükséges vagyont kell rendelni. Az alapítvány jogi személy.
(2) Az alapítvány a bírósági nyilvántartásba vételével jön létre. A nyilvántartásba vétel nem tagadható meg, ha az alapító okirat az e törvényben meghatározott feltételeknek megfelel.”
(2) A Ptk. 74/A. §-ának (5) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(5) A bíróság a nyilvántartásba vételről nemperes eljárásban, soron kívül határoz. A bíróság a nyilvántartásba vételről szóló határozatát az ügyészségnek is kézbesíti.”
(3) A Ptk. 74/A. §-a a következő (6) bekezdéssel egészül ki:
„(6) Az alapítvány a nyilvántartásból való törléssel szűnik meg. A törlésre megfelelően alkalmazni kell az alapítvány nyilvántartásba vételére vonatkozó szabályokat.”
5. § A Ptk. 74/B. §-a a következő (3)-(6) bekezdéssel egészül ki:
„(3) Az alapító az alapító okiratban az alapítvány szervezeti egységét jogi személynek nyilváníthatja, ha a szervezeti egységnek önálló ügyintéző és képviseleti szerve van, valamint, ha rendelkezik a működéséhez szükséges, az alapítvány céljára rendelt vagyonból elkülönített vagyonnal.
(4) Ha az alapító az alapítványhoz való csatlakozást megengedi (nyílt alapítvány), az alapítványhoz - az alapító okiratban meghatározott feltételek mellett - bárki csatlakozhat. Nyílt alapítvány alapításakor az alapítvány rendelkezésére legalább olyan mértékű vagyont kell bocsátani, amely a működése megkezdéséhez feltétlenül szükséges.
(5) Az alapító az alapító okiratot indokolt esetben - az alapítvány nevének, céljának és vagyonának sérelme nélkül - módosíthatja. A módosításra egyebekben az alapítvány nyilvántartásba vételére vonatkozó szabályokat kell megfelelően alkalmazni.
(6) Az alapítvány gazdálkodására az egyesület gazdálkodására vonatkozó szabályok [62. § (3) bek.] az irányadók.”
6. § A Ptk. 74/C. §-a a következő új (3)-(5) bekezdéssel egészül ki, a jelenlegi (3) bekezdés számozása pedig (6) bekezdésre változik:
„(3) Nem jelölhető ki, illetve nem hozható létre olyan kezelő szerv (szervezet), amelyben az alapító - közvetlenül vagy közvetve - az alapítvány vagyonának felhasználására meghatározó befolyást gyakorolhat.
(4) Ha az alapító az alapítvány kezelésére külön szervezetet hoz létre, az alapító okiratban rendelkeznie kell annak összetételéről és meg kell jelölnie az alapítvány képviseletére jogosult személyt, ha pedig a képviseletre többen jogosultak, úgy a képviseleti jog gyakorlásának módját, illetőleg terjedelmét is. A képviseleti jog korlátozása jóhiszemű harmadik személy irányában hatálytalan.
(5) A kezelő szerv (szervezet) vagy annak tisztségviselője (tagja) által a feladatkörének ellátása során harmadik személynek okozott kárért az alapítvány felelős. A tisztségviselő (tag) az általa e minőségében az alapítványnak okozott kárért a polgári jog általános szabályai szerint felel.”
7. § (1) A Ptk. 74/E. §-ának (1)-(2) bekezdése helyébe a következő rendelkezések lépnek:
„(1) A bíróság az alapítványt a nyilvántartásból törli, ha az alapító okiratban meghatározott
a) cél megvalósult;
b) idő eltelt;
c) feltétel bekövetkezett.
(2) Az alapítványt akkor is törölni kell a nyilvántartásból, ha a bíróság az alapítványt megszünteti vagy más alapítvánnyal való egyesítését rendeli el.”
(2) A Ptk. 74/E. §-a a következő (6) bekezdéssel egészül ki:
„(6) A bíróság az érdekelt alapítók közös kérelmére - új alapítvány létrehozása vagy más alapítványhoz való csatlakozás céljából - elrendelheti az alapítványok egyesítését, ha ez az érintett alapítványok céljainak megvalósításával összhangban áll. Az alapítványok egyesítésére irányuló kérelemhez az új, illetőleg a megfelelően módosított alapító okiratot is csatolni kell, egyebekben a bíróság eljárására az alapítvány nyilvántartásba vételére vonatkozó szabályokat kell alkalmazni.”
8. § A Ptk. a következő 74/G. §-sal egészül ki:
„74/G. § (1) A közalapítvány olyan alapítvány, amelyet az Országgyűlés, a Kormány, valamint a helyi önkormányzat képviselő-testülete közfeladat ellátásának folyamatos biztosítása céljából hoz létre. Törvény közalapítvány létrehozását kötelezővé teheti.
(3) Közalapítvány létrejöhet úgy is, hogy az alapítvány a teljes vagyonát - alapítójának hozzájárulásával - azonos célú közalapítvány létesítése érdekében az arra jogosult szervnek felajánlja. Ha a közalapítvány alapítására jogosult az ajánlatot elfogadja, a közalapítványt az alapítvány alapítójával közösen hozza létre. A közalapítvány létrehozásával az alapítvány megszűnik, jogutódja a közalapítvány, amelynek alapítói az alapítót megillető jogosultságokat - ha az alapító okirat eltérően nem rendelkezik - együttesen gyakorolják.
(9) A bíróság a közalapítványt az alapító kérelmére nemperes eljárásban megszünteti, ha a közfeladat iránti szükséglet megszűnt vagy a közfeladat ellátásának biztosítása más módon, illetőleg más szervezeti keretben hatékonyabban megvalósítható. A közalapítvány megszűnése esetén a közalapítvány vagyona - a hitelezők kielégítése után - az alapítót illeti meg, aki köteles azt a megszűnt közalapítvány céljához hasonló célra fordítani és erről a nyilvánosságot megfelelően tájékoztatni.
9. § A Ptk. 239. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„239. § A szerződés részbeni érvénytelensége esetén az egész szerződés csak akkor dől meg, ha a felek azt az érvénytelen rész nélkül nem kötötték volna meg. Jogszabály ettől eltérően rendelkezhet.”
10. § A Ptk. 260. §-ának (2) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(2) A felek megállapodhatnak, hogy a kézizálogjog jogosultját bírósági eljárás nélkül, a zálogtárgynak a kereskedelmi forgalomban, vagy, ha a jogosult záloghitel nyújtásával üzletszerűen foglalkozik, a jogosult által történő értékesítésével elégítik ki. A megállapodást írásba kell foglalni.”
11. § A Ptk. 277. §-a a következő (4) bekezdéssel egészül ki:
„(4) A kötelezett, dolog szolgáltatására irányuló szerződés esetén, köteles a dolgot - a jogszabályok rendelkezéseinek és a szakmai szokásoknak megfelelően - azonosításra alkalmas jelzéssel ellátni és a dologról a rendeltetésszerű használathoz, a felhasználáshoz szükséges tájékoztatást megadni. Ha a kötelezett gazdálkodó szervezet, a dolog minőségének tanúsítására is köteles.”
12. § A Ptk. 278. §-ának (4) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(4) Gazdálkodó szervezetek egymás közötti szerződéseinél a teljesítés helye - ha a jogosult más helyet nem jelöl meg - a jogosult székhelye (telephelye), illetőleg, fuvarozó közbenjöttével történő teljesítés esetén, a rendeltetési állomás. Jogszabály ettől eltérően rendelkezhet.”
13. § A Ptk. 281. §-ának (2)-(3) bekezdései helyébe a következő rendelkezések lépnek, egyidejűleg e § a következő (4) bekezdéssel egészül ki:
„(2) Az a szerződő fél, akinek a teljesítéssel elöl kell járnia, a szolgáltatást - biztosíték hiányában - megtagadhatja, ha
a) a szolgáltatást részletekben vagy folyamatosan kell teljesíteni, és a másik fél saját szolgáltatásával időközben késedelembe esik, amíg a késedelem tart;
b) a másik fél vagyoni viszonyainak időközben bekövetkezett jelentős megromlása folytán a viszontszolgáltatás veszélyeztetve van;
c) a másik félnek vele szemben pénzügyi fedezethiány miatt kiegyenlítetlen tartozása áll fenn.
(3) A szolgáltatás megtagadására jogosult fél elállhat a szerződéstől, ha a biztosíték nyújtására megfelelő határidőt szabott, és az eredménytelenül telt el.
(4) Annak a félnek a jogaira és kötelezettségeire, aki a szolgáltatás megtagadására jogosult, egyebekben a felelős őrzés szabályai irányadók.”
14. § A Ptk. 283. §-a a következő (2) bekezdéssel egészül ki, és a jelenlegi (2) bekezdés számozása (3) bekezdésre módosul:
„(2) A dolog átvétele során nem kell vizsgálni azokat a tulajdonságokat, amelyeknek a minőségét tanúsítják, illetőleg, amelyekre jótállás vonatkozik.”
15. § A Ptk. 355. §-ának (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, ha pedig az nem lehetséges, vagy a károsult azt alapos okból nem kívánja, köteles a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni.”
16. § A Ptk. 380. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„380. § A felek a dolog minőségét, a minőség és a mennyiség megvizsgálásának módját, a minőségi és a mennyiségi kifogásolás rendjét meghatározhatják szabványra, műszaki feltételre, más előírásra, mindkét fél által ismert szokványra vagy mintaszabályzatra utalással, mintával vagy részletes leírással.”
17. § A Ptk. a következő 383/A. §-sal egészül ki:
„383/A. § (1) Fuvarozó közbenjöttével történő szállítás esetén a megrendelő köteles - a szállító érdekében - a fuvarozóval szembeni igény érvényesítéséhez szükséges intézkedéseket megtenni, és erről a szállítót haladéktalanul értesíteni.
(2) Az (1) bekezdésben előírt intézkedések elmulasztása esetén a megrendelő nem követelheti a szállítótól azoknak a károknak a megtérítését, illetőleg felel azokért a károkért, amelyek a fuvarozóval szemben érvényesíthetők lettek volna.”
18. § A Ptk. 393. §-ának (2) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(2) A vállalkozó a munka megkezdését mindaddig megtagadhatja, amíg a megrendelő e kötelezettségét nem teljesíti. Ha a megrendelő e kötelezettségének a vállalkozó által megszabott megfelelő határidőn belül nem tesz eleget, a vállalkozó elállhat a szerződéstől és kártérítést követelhet.”
19. § A Ptk. 394. §-ának (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A megrendelő a munkát és a felhasználásra kerülő anyagot ellenőrizheti, a szerződésben, illetőleg jogszabályban meghatározott esetben pedig ellenőrizni köteles. Nem mentesül a vállalkozó a felelősség alól, ha a megrendelő az ellenőrzést elmulasztotta vagy nem megfelelően végezte el.”
20. § A Ptk. 398. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„398. § Az alvállalkozó vagy más közreműködő hibás teljesítése alapján a vállalkozó mindaddig érvényesítheti jogait, amíg a vállalkozó a megrendelővel szemben a szerződésszegés miatt helytállni tartozik, feltéve, hogy a vállalkozó a minőség megvizsgálására vonatkozó kötelezettségének eleget tett.”
21. § A Ptk. 401. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„401. § Önálló feladat ellátására alkalmas, összetett gazdasági, illetve műszaki egység megvalósítására irányuló vállalkozási szerződés alapján a vállalkozó köteles a munka gazdaságos és gyors, az ugyanazon a létesítményen dolgozó többi vállalkozóval összehangolt elvégzéséhez szükséges feltételeket megteremteni, valamint a többi vállalkozóval az együttműködés módjának és feltételeinek meghatározásához szükséges szerződéseket megkötni. A vállalkozó felelőssége az ilyen vállalkozási szerződésben kikötött műszaki, gazdasági és egyéb feltételek teljesítéséért akkor is fennáll, ha a teljesítéshez szükséges tervet a vállalkozó egészben vagy részben nem maga készítette (fővállalkozás).”
22. § A Ptk. 402. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„402. § Építési szerződés alapján a vállalkozó építési-szerelési munka elvégzésére, a megrendelő pedig annak átvételére és díj fizetésére köteles.”
23. § A Ptk. 404. §-ának (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A munkahely az építési-szerelési munka végzésére akkor alkalmas, ha állapota a szerződés teljesítését nem gátolja, továbbá, ha a kitűzött alappontok és azok jegyzékének átadása megtörtént.”
24. § A Ptk. 405. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„405. § (1) A megrendelő köteles a munkát a vállalkozó értesítésében megjelölt időpontra kitűzött átadás-átvételi eljárás során megvizsgálni és a vizsgálat alapján felfedezett hiányokat, hibákat, a hibás munkarészekre eső költségvetési összegeket, valamint az érvényesíteni kívánt szavatossági igényeket jegyzőkönyvben rögzíteni.
(2) Ha a megrendelő egyes munkarészeket a teljesítés előtt ideiglenes jelleggel átvesz (előzetes átadás), ezek tekintetében a kárveszély az átvétel időpontjától a megrendelőre száll át.
(3) Határidőben teljesít a vállalkozó, ha az átadás-átvétel a szerződésben előírt határidőn belül, illetőleg határnapon megkezdődött, kivéve, ha a megrendelő a szolgáltatást nem vette át.
(4) Nem tagadható meg az átvétel a szolgáltatás olyan jelentéktelen hibái, hiányai miatt, amelyek más hibákkal, hiányokkal összefüggésben, illetve a kijavításukkal, pótlásukkal járó munkák folytán sem akadályozzák a rendeltetésszerű használatot.
(5) Az átadás-átvételi eljárástól számított egy éven belül a munkát az (1) bekezdésben foglaltak szerint újból meg kell vizsgálni (utófelülvizsgálati eljárás). A megrendelő készíti elő az utófelülvizsgálati eljárást és hívja meg arra a vállalkozót.”
25. § A Ptk. 407. §-ának (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) Szerelési szerződés alapján a vállalkozó technológiai szerelési munka elvégzésére, a megrendelő pedig annak átvételére és díj fizetésére köteles.”
26. § A Ptk. a következő 407/A. §-sal egészül ki:
„407/A. § (1) Az átadás-átvétel próbaüzemmel történik. A próbaüzem időtartama harminc nap.
(2) A próbaüzem előtt meg kell győződni arról, hogy a berendezés a próbaüzemre alkalmas-e. Az erre vonatkozó nyilatkozatokat, továbbá a hibákat, hiányokat és a kijavításukra, pótlásukra megállapított határidőket jegyzőkönyvbe kell foglalni.
(3) Ha a berendezés gyártása is a tevékenységi körébe tartozik, a szükséges irányító szakszemélyzetet a próbaüzem egész tartamára a vállalkozó biztosítja.
(4) A próbaüzemhez szükséges energiát, alap-, nyers- és segédanyagokat, valamint különleges műszereket a megrendelőnek kell biztosítania.
(5) A megrendelő az átvételt nem tagadhatja meg, ha a próbaüzem során olyan kisebb jelentőségű hibákat és hiányosságokat állapítottak meg, amelyek a rendeltetésszerű állandó és előírt üzemeltetést nem akadályozzák, és egyébként a berendezés a szerződésben kikötött feltételeknek megfelel.”
27. § A Ptk. 410. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„410. § (1) Ha a kivitelezés a terv szolgáltatásától számított három éven belül megkezdődött, a terv hibája miatt érvényesíthető szavatossági jogok elévülési idejének kezdete a terv alapján kivitelezett szolgáltatás teljesítésének időpontja.
(2) Ha a kivitelezés a terv szolgáltatásától számított három év után kezdődik meg, a felek megállapodhatnak abban, hogy a vállalkozó a tervet felülvizsgálja és nyilatkozik a terv kivitelezésre való alkalmasságáról vagy megváltoztatásának szükségességéről, illetve a tervet áttervezi, a megrendelő pedig díjat fizet (korszerűségi felülvizsgálat). Jogszabály a korszerűségi felülvizsgálatot kötelezővé teheti.
(3) Ha a korszerűségi felülvizsgálat esetén a terv alkalmassá nyilvánításától vagy az áttervezett terv szolgáltatásától számított három éven belül a kivitelezés megkezdődik, a terv hibája miatt érvényesíthető szavatossági igények elévülési idejének kezdetét a terv alapján kivitelezett szolgáltatás teljesítésének időpontjától kell számítani.
(4) A vállalkozó szavatol azért, hogy harmadik személynek nincs olyan joga, amely a terv kivitelezését akadályozza vagy korlátozza. Erre a szavatosságra az eladónak a tulajdonjog átruházásáért való szavatosságára irányadó szabályokat kell alkalmazni.
(5) A szerződéssel kapcsolatban rendelkezésre bocsátott, jogi oltalomban részesíthető szellemi alkotások tekintetében a kutatási szerződés szabályait kell megfelelően alkalmazni.”
28. § A Ptk. 412. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„412. § (1) Kutatási szerződés alapján a vállalkozó kutatómunka végzésére, a megrendelő pedig díj fizetésére köteles. A felek megállapodhatnak abban, hogy a díj a munka eredménytelen befejezése esetén is jár.
(2) A szerződést írásba kell foglalni. A szerződés határozatlan időre is megköthető.
(3) A szerződéssel kapcsolatban rendelkezésre bocsátott, jogi oltalomban részesíthető szellemi alkotások tekintetében
29. § A Ptk. 414. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„414. § A felek a határozatlan időre kötött szerződést hat hónapra felmondhatják.”
30. § A Ptk. a következő 414/A. §-sal egészül ki:
„414/A. § A kutatási szerződésre a külön nem szabályozott kérdésekben a vállalkozási szerződés általános szabályait, illetőleg a megbízási szerződésre vonatkozó rendelkezéseket kell megfelelően alkalmazni.”
31. § A Ptk. 417. §-a a következő (3) bekezdéssel egészül ki:
„(3) Gazdálkodó szervezet a nem maga termelte termény, termék és a nem saját nevelésű, illetve hizlalású állat továbbadására is köthet mezőgazdasági termékértékesítési szerződést.”
32. § A Ptk. 418. §-a a következő (1) bekezdéssel egészül ki:
„(1) A felek a mennyiséget meghatározhatják a mezőgazdasági termék sajátosságának megfelelő mértékegységben vagy meghatározott terület teljes termésében, illetőleg meghatározott állat teljes hozamában vagy ezek hányadában. A minőséget, a minőség és a mennyiség megvizsgálásának módját, a minőségi és a mennyiségi kifogásolás rendjét meghatározhatják szabványra vagy más előírásra, mindkét fél által ismert szokványra vagy mintaszabályzatra utalással vagy szabatos leírással.”
33. § A Ptk. a következő 418/A. §-sal egészül ki:
„418/A. § (1) A szerződő felek a mezőgazdasági termékértékesítési szerződésben kötelezettséget vállalhatnak arra, hogy a megrendelő a termelő - illetve a termelő a megrendelő - részére a teljesítést elősegítő szolgáltatást nyújt és ezzel kapcsolatban tájékoztatást ad, a másik fél pedig a szolgáltatást az adott útmutatásnak megfelelően igénybe veszi.
(2) Ha a vetőmagot vagy más szaporítóanyagot a megrendelő szolgáltatja, a termelő csak ezt használhatja fel. Nem használható fel azonban az a vetőmag, szaporítóanyag, amellyel kapcsolatban a termelő minőségi kifogással élt, és azt a megrendelő elfogadta, vagy a minőség meghatározására jogosult szerv a minőségi hibát megállapította.”
34. § A Ptk. 421. §-a a következő (2)-(5) bekezdésekkel egészül ki, és a jelenlegi szövege (1) bekezdésre módosul:
„(2) A termelő jogosult a szerződésben kikötött mennyiségnél tíz százalékkal kevesebbet teljesíteni.
(3) A teljesítés helye a termelő telephelye.
(4) Fuvarozó közbenjöttével történő szállítás esetén a megrendelő köteles - a termelő érdekében - a fuvarozóval szembeni igény érvényesítéséhez szükséges intézkedéseket megtenni, és erről a termelőt haladéktalanul értesíteni.
(5) A (4) bekezdésben előírt intézkedések elmulasztása esetén a megrendelő nem követelheti a termelőtől azoknak a károknak a megtérítését, illetőleg felel azokért a károkért, amelyek a fuvarozóval szemben érvényesíthetők lettek volna.”
35. § A Ptk. 534. §-a a következő mondattal egészül ki:
„A pénzintézet azonban köteles tájékoztatást adni a bíróság (közjegyző) megkeresésére a vagyonelkobzást kimondó vagy a szándékos bűncselekménnyel okozott kár megtérítésére kötelező ítélet esetén, továbbá a hagyatékkal kapcsolatos eljárásban az örökhagyó takarékbetétjéről.”
36. § A Ptk. 568. §-ának (2)-(4) bekezdései helyébe a következő rendelkezések lépnek:
„(2) Gazdálkodó szervezetek polgári jogi társaságot közös gazdasági tevékenység üzletszerű folytatására is alapíthatnak, ilyen esetben a társasági szerződést közokiratba vagy ügyvéd (jogtanácsos) által ellenjegyzett magánokiratba kell foglalni.
(3) A közös gazdasági tevékenységet üzletszerűen folytató polgári jogi társaság a tagjainak vagy a tagok egy részének nevét tartalmazó üzleti elnevezést használhat. Erre az üzleti elnevezésre a bírósági cégnyilvántartásról szóló jogszabálynak a cégek elnevezéséről rendelkező előírásait kell megfelelően alkalmazni.
(4) A közös gazdasági tevékenységet üzletszerűen nem folytató társaság valamelyik tagját a személyes tevékenység alól mentesítő megállapodás semmis; ha azonban a társaságnak jogi személy vagy jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaság tagja is van, a szerződés úgy is rendelkezhet, hogy e tag csak vagyoni hozzájárulásra köteles.”
37. § A Ptk. 593. §-a (1) bekezdésének első mondata helyébe a következő rendelkezés lép:
„Magánszemély, jogi személy és jogi személyiséggel nem rendelkező gazdasági társaság írásban kötelezettséget vállalhat arra, hogy általa meghatározott közérdekű célra ingyenesen vagyoni szolgáltatást teljesít.”
38. § A Ptk. 594. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„594. § (1) Ha a kötelezett nem jelölte ki azt a szervet, amely a szolgáltatást a meghatározott célra fordítja, annak kijelöléséről az ügyész keresete alapján a bíróság határoz.
(2) Ha a kijelölt szerv a szolgáltatást nem fordítja a meghatározott célra, az ebből eredő igények érvényesítésére az ügyész is jogosult.”
39. § A Ptk. 685. §-ának c) pontja helyébe a következő rendelkezés lép:
„c) gazdálkodó szervezet: az állami vállalat, az egyéb állami gazdálkodó szerv, a szövetkezet, a gazdasági társaság, a közhasznú társaság, az egyes jogi személyek vállalata, a leányvállalat, a vízgazdálkodási társulat, továbbá az egyéni vállalkozó. Az állam, a helyi önkormányzat, a költségvetési szerv, az egyesület, a köztestület, valamint az alapítvány gazdálkodó tevékenységével összefüggő polgári jogi kapcsolataira is a gazdálkodó szervezetre vonatkozó rendelkezéseket kell alkalmazni, kivéve, ha a törvény e jogi személyekre eltérő rendelkezést tartalmaz.”
40. § (1) Ez a törvény - a (2)-(3) bekezdésekben meghatározott kivételekkel - 1993. november 1-jén lép hatályba. A szerződésekre vonatkozó rendelkezéseit csak a hatálybalépését követően kötött szerződésekre kell alkalmazni, kivéve, ha a korábban hatályos rendelkezések alkalmazása olyan szerződés érvénytelenségét eredményezné, amely e törvény alapján érvényesnek minősülne.
(2) A törvény 3-8. §-a 1994. január 1-jén lép hatályba.
(3) A törvény 39. §-a a törvény kihirdetése napján lép hatályba.
a) a Ptk. 31. §-a (1) bekezdésének első mondata, 70. §-ának (1) bekezdésében az „és más társadalmi szervezet” szövegrész, 83. §-a (2) bekezdésének második mondata, 206. §-ának (3) bekezdése, 246. §-ának (4) bekezdése, 290. §-a (1) bekezdésének második mondata, 290. §-a (2) bekezdésében pedig a „továbbá a gazdálkodó szervezetek egymás közti szerződései körében” szövegrész, 300. §-ának (3) bekezdése, 316. §-a (1) bekezdésének második mondata, 316. §-ának (2) bekezdése, 324. §-a (1) bekezdésének második mondata, 354. §-a, 377. §-a, 382. §-ának (1) bekezdésében az „- a felek eltérő megállapodásának hiányában -” szövegrész, 386. §-a, 391. §-a (2) bekezdésének második mondata, 395. §-ának (3) bekezdésében a „kötbért és” szövegrész, 396. §-ának (2) bekezdésében a „megállapodás vagy” szövegrész, 404. §-ának (2) bekezdésében a „megbízott helyszíni képviselője (műszaki ellenőr) útján” szövegrész, 404. §-ának (3) bekezdésében a „képviselői” szövegrész, 406. §-a, 407. §-ának (3) bekezdése, 411. §-a, 413. §-a (4) bekezdésének első mondata, 419. §-ának (1) bekezdése, 422. §-ának (1) és (5) bekezdése, 493. §-ának (4) bekezdésében az „a társadalmi tulajdont vagy” szövegrész, 530. §-ának második mondata, 674. §-a (2) bekezdésének a) pontja;
b) a Ptk. hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 1960. évi 11. törvényerejű rendelet 18. §-a, 52. §-a és 65. §-a;
c) a Ptk. módosításáról és egységes szövegéről szóló 1977. évi IV. törvény hatálybalépéséről és végrehajtásáról szóló 1978. évi 2. törvényerejű rendelet 3. §-a és 4. §-ának (2) bekezdése;
d) a gazdálkodó szervezetek szállítási és vállalkozási szerződéseiről szóló 7/1978. (II. 1.) MT rendelet, valamint a mezőgazdasági termékértékesítési szerződésről szóló 14/1978. (III. 1.) MT rendelet.
(5) A Ptk. 70. §-a (2) bekezdésében a „Társadalmi szervezet” szövegrész helyébe az „Egyesület” szó lép, az „a társadalmi szervezet” szövegrész pedig „az egyesület” szövegrészre módosul. A Ptk. VI. fejezetének 4. címében „Az állami költségvetési szerv” szövegrész „Költségvetési szerv” szövegrészre módosul. A Ptk. XXXIV. fejezetének, továbbá a fejezet 2. pontjának címében, valamint 387. §-ában a „közszolgáltatási” szó „közüzemi” szóra változik, 383. §-ának (2)-(4) bekezdéseiben pedig az „az átvevő” szövegrész helyébe „a megrendelő” szövegrész lép. A Ptk. 499. §-ának (4) bekezdésében és 519. §-ának (3) bekezdésében az „az állami vagy szövetkezeti kereskedelem útján” szövegrész „a kereskedelmi forgalomban” szövegrészre, a Ptk. 685. §-ának a) pontjában a „minisztertanácsi rendelet” szövegrész a „kormányrendelet” szövegrészre módosul, a 226. § (3)-(5) bekezdéseire történő utalás pedig hatályát veszti.
(6) A törvény hatálybalépésekor működő alapítványok alapítói a Ptk. - e törvény 8. §-a alapján kiegészült - 74/G. §-ának (3) bekezdésében foglaltak szerint kérhetik a közalapítványként való nyilvántartásba vételüket. Az alapítvány - közalapítvány alapítására jogosult - alapítója az alapítványból az alapító okirat megfelelő módosításával létesíthet közalapítványt. A törvény hatálybalépésekor működő azok az alapítványok, amelyek megfelelnek a Ptk. 74/G. §-a (1)-(2) bekezdéseiben meghatározott rendelkezéseknek, a törvény hatálybalépését követően közalapítványnak minősülnek.
(7) Azok az egyesületek, amelyeknek a neve a „kamara” szót tartalmazza, vagy más köztestületi formára utal, 1995. december 31-ig kötelesek alapszabályuknak az egyesület nevére vonatkozó rendelkezését e törvény rendelkezéseire figyelemmel módosítani.
(8) E törvénynek az elévülési időt érintő rendelkezéseit azokra a követelésekre kell alkalmazni, amelyek a törvény hatálybalépésekor még nem évültek el.
(9) Mindkét fél által ismert szokvány vagy mintaszabályzat hiányában a felek a Ptk. 380. §-a, illetve 418. §-ának (1) bekezdése alapján a minőségi és a mennyiségi kifogásolás rendjét meghatározhatják szállítási szerződés esetén a 7/1978. (II. 1.) MT rendeletnek, mezőgazdasági termékértékesítési szerződés esetén a 14/1978. (III. 1.) MT rendeletnek a mennyiségi és minőségi kifogásolásra vonatkozó - e törvénnyel hatályon kívül helyezett - rendelkezéseire történő utalással is.
41. § (1) E törvény - a bekezdés a)-g) pontjaiban foglalt esetekben a 40. § (2) bekezdése szerinti - hatálybalépésével egyidejűleg
a) az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény a következő 4/A. §-sal egészül ki:
„4/A. § Az egyesületre (Ptk. 61-64. §) e törvény alkalmazásakor a társadalmi szervezetre vonatkozó szabályok az irányadók.”;
b) az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény 4. §-a (1) bekezdésének utolsó mondata helyébe a következő rendelkezés lép:
„A társadalmi szervezet a nyilvántartásba vétellel jön létre.”;
c) az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény 15. §-ának (3) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(3) A bíróság a nyilvántartásba vételről nemperes eljárásban, soron kívül határoz. A bíróság a nyilvántartásba vételről szóló határozatát az ügyészségnek is kézbesíti.”;
d) a számvitelről szóló 1991. évi XVIII. törvény 3. §-a (3) bekezdésének b) és c) pontjai helyébe a következő rendelkezések lépnek:
(E törvény alkalmazásában egyéb szervezet)
„b) a társadalmi szervezet, a köztestület, az egyházi jogi személy és az általuk alapított intézmény;
c) az alapítvány, ideértve a közalapítványt is,”;
e) a számvitelről szóló 1991. évi XVIII. törvény 3. §-ának (3) bekezdése a következő f) ponttal egészül ki, és a jelenlegi f) pont jelölése g) pontra módosul:
„f) a közhasznú társaság,”;
f) a csődeljárásról, a felszámolási eljárásról és a végelszámolásról szóló 1991. évi IL. törvény 3. §-ának a) pontja a „gazdasági társaság,” szövegrész után a „közhasznú társaság,” szövegrésszel egészül ki, e törvény 3. §-a továbbá a következő (2) bekezdéssel is kiegészül, és jelenlegi szövege (1) bekezdésre változik:
„(2) A közhasznú társaságra e törvény alkalmazásakor a korlátolt felelősségű társaságra vonatkozó rendelkezések irányadók.”;
g) az időlegesen állami tulajdonban levő vagyon értékesítéséről, hasznosításáról és védelméről szóló 1992. évi LIV. törvény 20. §-a (1) bekezdésének a) pontja a „gazdasági társaságnak” szövegrész után a „vagy közhasznú társaságnak” szövegrésszel, e bekezdés b) pontja pedig a „gazdasági társaságban” szövegrész után az „illetve közhasznú társaságban” szövegrésszel egészül ki;
h) a takarékbetétről szóló 1989. évi 2. törvényerejű rendelet 6. §-ának (2) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(2) A pénzintézet azonban köteles tájékoztatást adni a bíróság (közjegyző) megkeresésére a vagyonelkobzást kimondó vagy a szándékos bűncselekménnyel okozott kár megtérítésére kötelező ítélet esetén, továbbá a hagyatékkal kapcsolatos eljárásban az örökhagyó takarékbetétjéről.”.
a) a közhasznú társaság, az egyesület, a köztestület, az alapítvány és a közalapítvány beszámolási és könyvvezetési kötelezettségére, valamint
b) a kiskereskedelmi árubeszerzés során szállított termékek tárolására szolgáló eszközök (göngyölegek) visszavételére és visszaszállítására
vonatkozó szabályokat rendelettel megállapítsa.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság