text:
AZ ADÓSOK VÉGREHAJTÁSÁNAK ANNYI! VÉGE! - OSZD MEG! DR. LÉHMANN GYÖRGY - Nemzeti Civil Kontroll
A mellékletben látható Európai Bírósági eljárásban előterjesztett szakértői véleményt az alábbi előzmények után indult eljárásban hozták. FIGYELEM! CSATOLT DOKUMENTUMOK A LAP ALJÁN!
Mint ahogy az lenni szokott, amikor a bank – a vizsgált esetben az ERSTE Bank – megállapította azt, hogy a vele kölcsönszerződést kötő adós nem teljesítette a bank által megszabott törlesztési részletek fizetését, felmondta a szerződést és közjegyzőtől a bank által bediktált valós, vagy valótlan adatok alapján végrehajtási záradék kibocsátását kérte.
Erre a kérelemre mint ahogy az lenni szokott, a közjegyző anélkül, hogy az adósnak bármit szólt volna 2011. december 13-án végrehajtási záradékot bocsátott ki. Erről a közjegyzői végrehajtási záradékról az adós akkor értesült a végrehajtótól, amikor a végrehajtó egyidejűleg foglalt.
A végrehajtási záradék törlését ezek után hiába kérte a záradékot kibocsátó közjegyzőtől az adós, tartalmilag az elutasítás során közjegyző azt közölte, hogy forduljon bírósághoz adós, amennyiben valami nem tetszik.
Szófogadó Adós ezek után a Fővárosi Törvényszékhez fordult, és a mellékletben olvasható vélemény 21. pontjában írtak szerint érvelt, állította igazát.
Ebben a Törvényszéki eljárásban fordult az eljáró törvényszéki bíró „bíró kérdez bírót” előzetes döntéshozatali eljárásban az Európai Bírósághoz, és a következő kérdéseket intézte az Európai Bíróság felé:
„1) Megfelel‑e a tagállam azon eljárása a 93/13/EGK irányelv 7. cikk (1) bekezdésének,amely során a közjegyző által készített alakiságoknak megfelelő okiratban foglalt kötelezettség vállalásnak a fogyasztó részéről történő megszegése esetén a fogyasztóval szerződő fél a bíróság előtti peres eljárás elkerülésével, úgynevezett végrehajtási záradék kiállításával az általa megjelölt összegre érvényesíti igényét anélkül, hogy az alapul szolgáló szerződés egyes kikötései tisztességtelenségének vizsgálatára sor kerülhetne?
2) Kérheti‑e ezen eljárás során a már kiállított végrehajtási záradék törlését a fogyasztó azon az alapon, hogy az alapul szolgáló szerződés egyes kikötései tisztességtelenségének vizsgálatára nem került sor, annak ellenére, hogy a bírósági eljárás során a C‑472/11. sz. ítélet (Banif Plus Bank ítélet, EU:C:2013:88) szerint a bíróságnak a fogyasztót tájékoztatnia kell az észlelt tisztességtelen feltételről?”
Ezekre a kérdésekre a szakértői véleményt előterjesztő főtanácsnok az alábbi tartalmú válasz szerinti Európai Bírósági ítélet meghozatalát javasolja a vélemény 92. pontjában írtak alapján:
„A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993.április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 6. és 7. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal főszabály szerint nem ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan nemzeti szabályozás,amely egy eladó vagy szolgáltató és egy fogyasztó között létrejött szerződésre vonatkozó okiratot az alakszerűségi követelmények tiszteletben tartása mellett elkészítő közjegyző számára lehetővé teszi, hogy a kötelezettségeit elmulasztó fogyasztóval szemben úgy indítsa meg a végrehajtási eljárást e szerződés tekintetében, hogy az említett okiratot végrehajtási záradékkal látja el, illetve úgy, hogy megtagadja a végrehajtási záradék törlését, anélkül hogy e két szakasz valamelyikében sor került volna a szerződés kikötései tisztességtelen jellegének vizsgálatára.
Nincs kétségem aziránt, hogy ennek a véleménynek megfelelő ítélet fog később születni és erre tekintettel az alábbiak szerint állítom azt, hogy devizában nyilvántartott kölcsönszerződésekkel kapcsolatosan közjegyzői záradékkal kezdeményezett végrehajtási eljárás Európai Uniós törvényi rendelkezéseket sért attól függetlenül, hogy jelenleg folyamatban van, vagy már lezárult.
Állításom bizonyítására a mellékletben olvasható főtanácsnoki vélemény 40. pontjától kezdődő „Elemzésem” fejezet alábbi megállapításaira hivatkozom:
49. Ahhoz, hogy e két kérdésre hasznos választ lehessen adni, a második kérdésben a kérdést előterjesztő bíróság által kifejezetten hivatkozott Banif Plus Bank ítéleten(18) kívül a Bíróságnak a 93/13 irányelvre, és különösen ezen irányelv 6. cikkének (1) bekezdésére, valamint 7. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó releváns ítélkezési gyakorlata főbb megállapításaira kell elsőként emlékeztetni.
52. A 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése következésképpen előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve.
54. A Bíróság ebből több ízben is azt a következtetést vonta le, hogy a nemzeti bíróság – amennyiben a rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek – hivatalból köteles vizsgálni a 93/13 irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozva a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet,(24) mivel fennáll az a nem elhanyagolható kockázat, hogy a fogyasztó tájékozatlanságból nem hivatkozik a vele szemben alkalmazott kikötés tisztességtelen voltára.(25)
57. A Bíróság abban az ügyben úgy döntött, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését és 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét hivatalból észlelő nemzeti bíróságnak ahhoz, hogy levonhassa az ezen észlelésből származó következményeket, nem kell megvárnia, hogy a jogairól tájékoztatott fogyasztó az említett feltétel megsemmisítését kérő nyilatkozatot tegyen. A bíróság mindazonáltal azt is kimondta, hogy a kontradiktórius eljárás elve főszabály szerint kötelezi a szerződési feltétel tisztességtelen jellegét hivatalból észlelő nemzeti bíróságot arra, hogy a peres feleket tájékoztassa erről, és lehetőséget biztosítson számukra, hogy a nemzeti eljárásjogi szabályokban erre vonatkozóan előírt eljárások szerint kontradiktórius eljárásban vitassák meg azokat.(30)
58. Végül a Bíróság azt állapította meg, hogy a 93/13 irányelvet akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely – miközben nem írja elő a jelzálogjog érvényesítése iránti végrehajtási eljárás keretében a végrehajtási jogcím alapját képező feltétel tisztességtelen jellegén alapuló jogorvoslati lehetőséget –
nem teszi lehetővé az ilyen feltétel tisztességtelen jellegének érdemi elbírálására hatáskörrel rendelkező, eljáró bíróság számára, hogy ideiglenes intézkedéseket hozzon, és különösen azt, hogy elrendelje az említett végrehajtási eljárás felfüggesztését, ha az ilyen intézkedések elrendelése szükséges végleges határozata teljes hatékonyságának biztosításához.(31)
59. Ugyanezen irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás is, amely nem teszi lehetővé azt, hogy a végrehajtás elrendelésére hatáskörrel rendelkező bíróság a jelzálogjog érvényesítése iránti végrehajtási eljárás keretében olyan ideiglenes intézkedéseket hozzon,amelyek többek között felfüggeszthetik a végrehajtást, ha az ilyen intézkedések elrendelése szükséges az ezzel összefüggő, az ezen feltétel tisztességtelen jellegének érdemi vizsgálatára hatáskörrel rendelkező bíróság végleges határozata teljes hatékonyságának biztosításához.(32)
66. Annak lehetősége, hogy – az olyan nemzeti szabályozás által teremtett körülmények között, amely a közjegyzőre annak hatáskörét ruházza, hogy szerződést tartalmazó okiratot végrehajtási záradékkal láthasson el, majd később, adott esetben törölhesse e záradékot – a közjegyző olyan hatásköröket gyakorolhasson, amelyek közvetlenül a bíróság funkciói közé tartoznak, gyakorlatilag áthidalhatatlan, az említett bírósági funkció monopóliumának elvéből eredő nehézségekbe ütközik.
78. A közjegyzőket illetően a kérdést előterjesztő bíróság fejtegetéseiből, valamint a Bírósághoz benyújtott írásbeli és szóbeli észrevételekből először is az következik, hogy a Kjtv. amely rögzíti szerepük fontosságát a jogviták megelőzésében és a bíróságok munkaterhének csökkentésében – 1. §‑ában meglehetősen általánosan határozza meg kötelezettségeiket. Feladataik közé tartozik – többek között –, hogy a feleket a hatáskörébe utalt eljárásokkal kapcsolatban – a felek esélyegyenlőségének biztosításával – kioktatással segítsék jogaik gyakorlásában és kötelességeik teljesítésében.
79. A Kjtv. 3. §‑ának (1) bekezdése ezenfelül előírja, hogy a „közjegyző köteles megtagadnia közreműködését, ha az kötelességeivel nem egyeztethető össze, így különösen ha közreműködését olyan jogügylethez kérik, amely jogszabályba ütközik, vagy jogszabály megkerülésére irányul, illetőleg amelynek célja tiltott vagy tisztességtelen. A Kjtv 3. §‑ának (2) bekezdése előírja továbbá, hogy „[h]a a közjegyző az eljárása során aggályos körülményt észlel, de a közreműködés megtagadására nincs ok, köteles e körülményre a fél figyelmét felhívni és ezt az iratban feltüntetni. Ha a fél ez ellen tiltakozik, a közjegyző a közreműködését megtagadja”.
80. A valamely szerződésre vonatkozó okirat kiállításának szakaszában a közjegyzőkre a tagállamokat a 93/13 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében terhelő azon kötelezettség tekintetében, miszerint gondoskodniuk kell arról, hogy megfelelő és hatékony eszközök álljanak rendelkezésre ahhoz, hogy megszüntessék az eladók vagy szolgáltatók fogyasztókkal kötött szerződéseiben a tisztességtelen feltételek alkalmazását, különös kioktatási és tanácsadási kötelezettség hárul.
81. Az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között a közjegyzőnek egy eladó vagy szolgáltató és egy fogyasztó között létrejött szerződésre vonatkozó okirat elkészítésekor nem csak arra kell különösen ügyelnie,
hogy felhívja a fogyasztó figyelmét az általa észlelt esetleges tisztességtelen szerződéses kikötésekre, hanem arra is, hogy kioktassa a számára a törvény által biztosított azon hatáskörről, hogy az esedékességkor egy puszta alakszerűségi vizsgálat alapján végrehajtási záradékkal láthatja el az említett okiratot, és esetlegesen dönthet e záradék törléséről, valamint az e záradékolásból eredő, elsősorban eljárási szintű következményekről.
87. A fogyasztó ezt követően, miután a végrehajtási záradékot kiállították, valamint avégrehajtás törlése iránti, már említett lehetőség sérelme nélkül a végrehajtás megszüntetésére vagy korlátozására irányuló eljárást indíthat a Pp. 369. §‑ának értelmében, amely eljárás keretében hivatkozhat a szerződés érvénytelenségére, és kérheti a végrehajtás felfüggesztését a Pp. 370. §‑ának értelmében.
90. Mindazonáltal a közjegyző feladata, hogy az ilyen okirat elkészítésekor felhívja afogyasztó figyelmét az általa észlelt esetlegesen tisztességtelen szerződéses kikötésekre, valamint a törvény által ráruházott azon hatáskörére, hogy egy puszta alakszerűségi vizsgálatalapján megindíthatja a végrehajtást a szerződés tekintetében, és dönthet az ebből eredő,elsősorban eljárási szintű következményekről.
91. Ezzel szemben ugyanezen irányelvvel ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely a nemzeti bíróságot, függetlenül azon eljárás jellegétől, amelynek keretében hozzá fordultak,megakadályozza abban, hogy a kontradiktórius eljárás elvének tiszteletben tartása mellett hivatalból vizsgálja meg a szerződés kikötéseinek tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek, illetve abban, hogy meghatározza ennek következményeit.
Világos, érthető, tisztességes és törvényes gondolkodás.
– Abból indul ki, hogy a bankok által szerkesztett, fogyasztói kölcsönszerződéseknek minden olyan szerződési feltételében meghatározott kötelezettség teljesítését nem követelhetik a bankok az adósoktól, mely szerződési feltétel tisztességtelen. (52. pont – 93/13 EGK Irányelv 6. cikk. 1. bek.)
– Abból indul ki, hogy a bíróságnak akár peres, akár nem peres eljárásában kötelezettsége az, hogy hivatalból az adós megkérdezése nélkül észlelje a bíróság elé került fogyasztói szerződés tisztességtelenségét és levonja az ebből fakadó jogkövetkezményeket.
– Abból indul ki, hogy abban az esetben, amennyiben nem kontradiktórius – (ellentétes vélemények megvitatására alkalmas peres eljárás) – eljárásban észleli a bíróság kötelezettségének megfelelően a fogyasztói szerződés tisztességtelen szerződési feltételeit, akkor jogkövetkezményeket az eljárása jellegének megfelelően hozhat, de a tisztességtelen szerződési feltétel érvénytelenségét csak kontradiktórius – peres – eljárásban állapíthatja meg.
– Abból indul ki, hogy a tisztességtelen feltételek miatti jogkövetkezmények megállapítására a bíróságnak monopóliuma van, ezért a közjegyzőnek csupán az a feladata, hogy tájékoztassa az adóst a közjegyző elé került fogyasztói szerződésnek, közjegyző által kötelezően észlelt tisztességtelen szerződési feltételeiről, illetve arról, hogy mindennek ellenére mit fog tenni a bank kérésére.
– Végül megállapítja azt, hogy a 93/13 EGK Irányelvvel ellentétes az, ha a bíróság előtti nem peres eljárásban a bíróság nem függeszti fel a végrehajtást annak érdekében, hogy a bíróság kontradiktórius – peres – eljárásban hozhasson végleges határozatot.
Ennek megfelelően kell tehát értékelni a főtanácsadói vélemény alábbi végkövetkeztetését:
„Mindazonáltal a közjegyző feladata, hogy az ilyen okirat elkészítésekor felhívja a fogyasztó figyelmét az általa észlelt esetlegesen tisztességtelen szerződéses kikötésekre, valamint a törvény által ráruházott azon hatáskörére, hogy egy puszta alakszerűségi vizsgálat alapján megindíthatja a végrehajtást a szerződés tekintetében, és dönthet az ebből eredő, elsősorban eljárási szintű következményekről.
Fentiek alapján megállapítható a devizában nyilvántartott forintkölcsön szerződésekkel kapcsolatosan az, hogy
– mivel egyetlen végrehajtási záradékot kibocsátó közjegyző sem tájékoztatta a végrehatási záradék kibocsátása előtt az adósokat semmiről, de különösen nem arról, hogy észlelt-e tisztességtelen szerződési feltételeket, illetve egyetlen végrehajtási záradékot kibocsátó közjegyző sem vizsgálta a végrehajtási záradék alapjául szolgáló ténytanúsítványban megjelölt szerződésnek szerződési feltételeit, megállapítható az, hogy
2004. május 1-től kezdődően kibocsátott minden közjegyzői végrehatási záradék törvénysértő a 93/13 EGK rendelet 6. cikke 1. bek-e és 7. cikke 1. bek-e, valamint a Kjtv. 3. §-ának 2, bekezdésének megsértése folytán.
Valamint megállapítható az is, hogy a végrehajtási záradék törlése iránti eljárásban előterjesztett fellebbezés esetén a fellebbezés elbírálására illetékes bíróság
– Törvényszék –
a közjegyzői záradék törlésére irányuló kérelemnek helyt ad
a közjegyző általi, közjegyzői záradékkal kapcsolatos eljárásban elkövetett 93/13 EGK rendelet 6. cikke 1. bek-e és 7. cikke 1. bek-e, valamint a Kjtv. 3. §-ának 2, bekezdésének megsértése folytán,
tájékoztatja adóst a bíróság által észlelt tisztességtelen szerződési feltételekről,
és tájékoztatja arról, hogy a nemzeti eljárásjogi szabályokban erre vonatkozóan előírt eljárások szerint kontradiktórius – peres – eljárásban vitassák meg ezeket.
Fentiekből következik az, hogy a most még folyamatban lévő egyetlen olyan végrehajtási eljárás Magyarországon nem folytatható, melyet a bankok által kérelmezett közjegyzői végrehajtási záradékkal indítottak meg. Illetőleg sem szeptemberben sem máskor sem lehetséges a korábbi végrehajtási záradékok alapján sem árverés, sem másfajta törvénytelen károkozás. Illetőleg minden, végrehajtási záradék alapján korábban már foganatosított végrehajtási cselekmény törvénytelen a közjegyző törvénysértésére tekintettel.
Ellenben minden érintett adóstól elvárom azt, hogy saját érdekében előbb azonnal, a mellékletben látható „Záradék törlése” című iratom, vagy más irat alapján a törlési kérelmet megfelelő módon, szintén a mellékletben látható iratok alapján ajánlott levélben továbbítsa előbb a záradékot kibocsátó közjegyzőhöz, majd fellebbezés végett a Törvényszékhez.
Természetesen lehetséges az, hogy a közjegyző ellentétes nézete miatt késedelembe esik, akkor a kár elkerülése végett sajnos a végrehajtás megszüntetése végett kénytelenek a pert megindítani a szintén mellékletben küldött iratom alapján, vagy más irat alapján a végrehajtás egyidejű felfüggesztését kérelmezve.
A Főtanácsadói vélemény 85. és 86 pontja alapján természetesen eljött az ideje a szerződési feltétel érvénytelensége iránti olcsó és eredményes perek megindításának is, míg a szerződés egészének érvénytelensége iránti perek megindítására a korábbi C-26/13. számu Európai Bírósági ítélet szakértőjének (Warm) intelmeire tekintettel ne gondoljanak.
Mint jól látják a mellékletben látható főtanácsadói vélemény megállapításaiból is következően szerződési feltétel érvénytelenségi perekben a jogkövetkezmények kötelező kérelmezése parlamenti pártjaink képviselőinek károkozási szándéka ellenére a 2014. évi XXXVIII törvény dacára a 93/13 EGK Irányelv betartása esetén szóba sem kerülhet.
Illetve kérem azt, hogy mindazokat az ügyvédeket, akik még most is, ilyen állapotban lévő magyar emberek esetén is gondolnak munkadíjra, sikerdíjra, egyéb anyagi javakra, nagy ívben kerüljék.
Végezetül ide mellékelek egy olyan törvényszéki döntést, melyet várhatunk végrehajtási záradék törlése iránti Törvényszék előtti fellebbezési eljárásban.
Siófokon 2015. június 28-án. Léhmann György
Végrehajtási záradék – főtanácsnoki vélemény I
végrehajtási záradék törlése I [cn-social-icon]
Add tovább Dr.Léhmann György Iratkozz fel követelések behajtása letölthető dokumentum Oszd meg Végrehajtás felfüggesztése VÉGREHAJTÁST MEGSZÜNTETI
"DEVIZÁS" STRASBOURGI ÜGY + EZERMILLIÁRDOS KORRUPCIÓ A Strasbourgi ügyünkkel kapcsolatban további részletek a lap alján! [cn-social-icon] Ezermilliárdos állami korrupció Tulajdonképpen...

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
62009CJ0356_HU
A C‑356/09. sz. ügyben,
az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (Ausztria) a Bírósághoz 2009. szeptember 4‑én érkezett, 2009. augusztus 4‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Pensionsversicherungsanstalt
tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Arabadjiev (előadó), A. Rosas, U. Lõhmus és A. Ó Caoimh bírák,
– a Pensionsversicherungsanstalt képviseletében A. Ehm Rechtsanwalt,
– C. Kleist képviseletében H. Forcher‑Mayr Rechtsanwalt,
– az Európai Bizottság képviseletében V. Kreuschitz és M. van Beek, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2010. szeptember 16‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 269., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 255. o.) módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv (HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.; a továbbiakban: 76/207 irányelv) értelmezésére vonatkozik.
2. Ezt a kérelmet a C. Kleist, valamint a munkáltatója, a Pensionsversicherungsanstalt (a továbbiakban: öregségi biztosítási pénztár) között, C. Kleist munkaszerződése megszüntetésének a feltételeit érintően folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
3. A 76/207 irányelv, amelyet a férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i 2006/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozott szöveg) (HL L 204., 23. o.) 2009. augusztus 15‑i hatállyal hatályon kívül helyezett, a 2. cikkében a következőképpen rendelkezett:
„(1) A következő rendelkezések alkalmazásában az egyenlő bánásmód elve azt jelenti, hogy semmiféle nemi megkülönböztetés [helyesen: nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem alkalmazható sem közvetlenül, sem közvetetten, különös tekintettel a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozással [helyesen: sem közvetlenül, sem közvetetten, a közvetett hátrányos megkülönböztetés tekintetében különösen ideértve a családi állapotra és a családi jogállásra történő hivatkozást].
– közvetlen megkülönböztetés [helyesen: közvetlen hátrányos megkülönböztetés]: ha egy személlyel szemben neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy fognak eljárni,
– közvetett megkülönböztetés [helyesen: közvetett hátrányos megkülönböztetés]: ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az egyik nemhez tartozó személyeket a másik nemhez tartozó személyekhez képest hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek;
4. Ezen irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében „az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés [helyesen: semmiféle, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés] nem állhat fenn [helyesen: sem közvetlenül, sem közvetve] a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket, a következők vonatkozásában: foglalkozási és munkakörülmények, ideértve az elbocsátásokat, valamint a [férfiak és a nők egyenlő díjazása elvének alkalmazására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1975. február 10‑i] 75/117/EGK [tanácsi] irányelvben [HL L 45., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 179. o.] előírt díjazást”.
5. A férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19‑i 79/7/EGK tanácsi irányelv (HL 1979. L 6., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.) 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a jogát, hogy ennek az irányelvnek a hatálya alól kizárják:
6. Az 1992. december 29‑i, a társadalombiztosítás keretében biztosított férfiak és nők eltérő korhatárairól szóló szövetségi alkotmányos törvény (Bundesverfassungsgesetz über unterschiedliche Altersgrenzen von männlichen und weiblichen Sozialversicherten) (BGBl. 832/1992) a következőképpen rendelkezik:
„1. § A kötelező társadalombiztosítás által biztosított férfiak és nők számára különböző korhatárokat meghatározó jogszabályi rendelkezések megengedettek.
2. § A 2019. január 1‑jétől 2028‑ig tartó időszakra vonatkozóan a nőkre vonatkozó előrehozott öregséginyugdíj‑korhatár minden évben január 1‑jén hat hónappal emelkedik.
3. § A 2024. január 1‑jétől 2033‑ig tartó időszakra vonatkozóan a nőkre vonatkozó öregséginyugdíj‑korhatár minden évben január 1‑jén hat hónappal emelkedik.”
7. A módosított, 1955. szeptember 9‑i, társadalombiztosításról szóló általános törvény (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz) (BGBl. 189/1955; a továbbiakban: ASVG) a 270. §‑a értelmében mind a munkavállalókra, mind a közalkalmazottakra alkalmazandó. E törvény 253. §‑ának (1) bekezdése előírja, hogy a rendes nyugdíjkorhatár elérését követően, amely a férfiak esetében a 65. életév, a nők esetében pedig a 60. életév, a biztosítottak jogosultak öregségi nyugdíjra abban az esetben, ha eltelt a 236. § szerinti várakozási idő.
8. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az osztrák jog szerint a törvényes öregségi nyugdíj (amelyet az ASVG alapján nyújtanak) nem csökkenthető abban az esetben, ha az említett nyugdíjra jogosító korhatáron túl a munkaviszonyt fenntartják, vagy vállalkozói tevékenységet folytatnak.
9. Az alapügyben alkalmazandó kollektív szerződés az osztrák társadalombiztosítási szerveknél foglalkoztatott orvosokra és fogorvosokra vonatkozó B. szolgálati szabályzat (Dienstordnung B für die Ärzte und Dentisten bei den Sozialversicherungsträgern Österreichs, a továbbiakban: DO.B). Ez a kollektív szerződés a felmondásra vonatkozó különleges szabályozást hoz létre, amelynek keretében azoknak a munkavállalóknak ,akik a munkáltató szervnél legalább 10 éves szolgálati időt letöltöttek, csak bizonyos meghatározott indokok alapján lehet felmondani.
10. A DO.B 134. §‑a a következőképpen rendelkezik:
(2) A felmondási tilalom hatálya alatt álló orvosok akkor jogosultak nyugállományba helyezésre, ha
2. fennáll az ASVG 253. §‑a szerinti öregségi nyugdíjra való jogosultság[uk] […]
(4) A vezetőség akkor helyezheti nyugállományba a felmondási tilalom hatálya alatt álló orvost, ha az orvos
1. megfelel a (2) bekezdés […] 2. […] pontja szerinti feltételeknek […]
11. C. Kleist, aki 1948 februárjában született, az öregségi biztosítási pénztárnál vezető orvosként állt alkalmazásban.
12. Az említett szerv úgy határozott, hogy valamennyi olyan – férfi és női – munkatársának felmond, akik a DO.B értelmében megfelelnek a nyugállományba helyezési feltételeknek. C. Kleist a 2007. január 9‑i levelében közölte a munkáltatójával, hogy nem áll szándékában 60 éves korban nyugdíjba vonulni, hanem 65 éves koráig dolgozni szeretne. A munkáltató azonban a 2007. december 6‑i levelében közölte C. Kleisttel azon határozatát, amely szerint őt 2008. július 1‑jétől kényszernyugdíjazza.
13. C. Kleist a Landesgericht Innsbruck (innsbrucki regionális bíróság) előtt vitatta a felmondást. Az e bíróság által 2008. március 14‑én hozott ítéletet, amely C. Kleist számára kedvező döntést hozott, az Oberlandesgericht Innsbruck (innsbrucki regionális fellebbviteli bíróság) a 2008. augusztus 22‑én hozott ítéletében munkajogi és szociális jogi fellebbviteli bíróságként eljárva megváltoztatta. Az öregségi biztosítási pénztár ezt követően az Oberster Gerichtshofhoz (legfelsőbb bíróság) felülvizsgálati kérelmet nyújtott be.
14. Az Oberster Gerichtshof hangsúlyozza, hogy a DO.B által létrehozott felmondási rendszer eltér az osztrák szabályozás által létrehozott általános rendszertől abban az értelemben, hogy az utóbbi azt írja elő, hogy a munkaviszony egyoldalú megszüntetését főszabály szerint nem kell indokolni. Megjegyzi azonban, hogy ez nem zárja ki a visszaélésszerű felmondás elleni általános védelem alkalmazását, amelyet az említett szabályozás bizonyos feltételek mellett ír elő azokra az esetekre, ha a megszüntetés sérti a munkavállaló lényeges érdekeit, vagy ha a munkáltató a munkaviszony megszüntetését nem tudja a vállalkozáshoz vagy a munkavállaló személyéhez kapcsolódó okokkal indokolni.
15. A kérdést előterjesztő bíróság ezt követően megállapítja, hogy annak a kérdésnek a megítélése körében, hogy az említett felmondás sérti‑e a munkavállaló lényeges érdekeit, azt is figyelembe veszik, hogy e munkavállaló szociálisan mennyiben biztosított, különösen az öregségi nyugdíj tekintetében. Márpedig ugyanez a kritérium kerül alkalmazásra az alapügyben a DO.B rendelkezésének keretében, amely rendelkezés engedélyezi a munkáltató számára, hogy a felmondással szembeni, a törvényes rendszerből adódóhoz képest fokozott védelmet ne alkalmazza az öregségi nyugdíjra jogosult munkavállalókra, ily módon megnyitva a lehetőséget a fiatalabb munkavállalók alkalmazására.
16. Az Oberster Gerichtshofban felmerült a kérdés, hogy a munkavállalók helyzete összehasonlíthatóságának a vizsgálata keretében a munkavállaló szociális helyzetének a kritériumát, amelyet az osztrák jog tehát a felmondásra vonatkozóan alkalmaz, nem kellene‑e ugyanúgy figyelembe venni, mint a kor kritériumát. Az említett bíróság megállapítja, hogy a férfiak és a nők e tekintetben azonos bánásmódban részesülnek, tekintve, hogy elveszítik a felmondással szembeni, a DO.B által nyújtott fokozott védelmet abban az esetben, ha szociális biztosítással rendelkeznek.
17. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy – különösen a foglalkoztatáspolitikai intézkedések meghatározása területén a tagállamok számára rendelkezésre álló mozgástér kiterjedésére tekintettel – az előtte folyamatban lévő ügy által felvetett jogi kérdéseket a Bíróság ítélkezési gyakorlata nem értelmezte kellően ahhoz, hogy döntést hozhasson.
18. Ezen háttér alapján az Oberster Gerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni a [76/207] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját, hogy azzal – olyan munkajogi rendszer keretében, amely a munkavállalók felmondás elleni általános védelme tekintetében a munkavállalóknak a munkahelyre való szociális (anyagi) rászorultságát veszi alapul – ellentétes egy kollektív szerződés olyan rendelkezése, amely a felmondással szembeni, általános törvényes védelmen túlmenő, különleges védelmet csak azon időpontig írja elő, amelytől kezdve a szociális (anyagi) biztonság – tipikusan öregségi nyugdíj nyújtása révén – biztosított, noha ez az öregségi nyugdíj a férfiakat és a nőket eltérő időpontban illeti meg?
2) Ellentétes‑e a [76/207] irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjával az ismertetett munkajogi rendszer keretében azon állami munkáltató döntése, amely a munkavállalónak néhány hónappal azt követően mond fel, hogy az öregségi nyugdíjra jogosulttá vált, annak érdekében, hogy a munkaerőpiacon már jelenlévő új munkavállalókat vegyen fel?”
19. A kérdést előterjesztő bíróság a kérdéseivel, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, lényegében arra vár választ, hogy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az ezen irányelv által tiltott, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül az olyan nemzeti szabályozás, amely a fiatalabbak foglalkoztatásának az elősegítése érdekében lehetővé teszi az állami munkáltató számára, hogy felmondjon azoknak a munkavállalóknak, akik az öregségi nyugdíjra jogosulttá váltak, noha e jogosultságot a nők öt évvel korábban szerzik meg, mint a férfiak.
20. C. Kleist álláspontja szerint az alapügyben vitatott szabályozás – mivel lehetővé teszi a munkáltató számára, hogy a munkavállalót kényszernyugdíjazza, ha az utóbbi elérte a nyugdíjkorhatárt, azaz, a 60. életévet, míg az e nyugdíjra vonatkozó jogosultság eltérő időpontban nyílik meg attól függően, hogy a munkavállaló férfi vagy nő – nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül. A 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kellene értelmezni, hogy ezzel e szabályozás ellentétes.
21. C. Kl eist arra kéri a Bíróságot, hogy értelmezze a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) rendelkezéseit is. Érvelése szerint e rendelkezésekkel ellentétes az alapügyben alkalmazotthoz hasonló szabályozás, mivel az többek között az életkoron alapuló, közvetlen hátrányos megkülönböztetéshez vezet.
22. Az öregségi biztosítási pénztár álláspontja szerint az alapügyben vitatott szabályozás olyan nemen alapuló, közvetett eltérő bánásmódot hoz létre, amelyet igazol a fiatalabbak foglalkoztatása előmozdításának a célja, és ezért az nem minősül tiltott hátrányos megkülönböztetésnek. Álláspontja szerint ezenfelül el kell kerülni az olyan helyzetet, amelyben a nők a fizetésüket és a törvényen alapuló nyugdíjukat halmozhatják, míg a férfiak számára e lehetőség nem áll fenn.
23. Az Európai Bizottság álláspontja szerint a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan rendelkezést tartalmazó kollektív szerződés, amely a felmondással szembeni általános törvényes védelmen túlmenő, különleges védelmet ír elő, amely azonban csak addig alkalmazandó, amíg a munkavállaló jogosulttá válik a számára – tipikusan öregségi nyugdíj nyújtása révén – anyagi forrásokat biztosító szociális biztosításra, noha az e nyugdíjra vonatkozó jogosultság különböző időpontban nyílik meg attól függően, hogy férfi vagy női munkavállalóról van szó, tekintettel arra, hogy a fiatalabbak foglalkoztatása elősegítésének a célja az ilyen szabályozást nem igazolja.
24. Először is meg kell állapítani, hogy eltérő egyrészt az öregségi nyugdíj nyújtása feltételeinek a kérdése, másrészt pedig a munkaviszony megszüntetése feltételeinek a kérdése (lásd ebben az értelemben a 152/84. sz. Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 723. o.] 32. pontját).
25. Ezen utóbbiakat illetően a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja előírja, hogy az elbocsátás feltételeinek vonatkozásában az egyenlő bánásmód elvének alkalmazása azt jelenti, hogy nemi alapon semmiféle hátrányos megkülönböztetés nem állhat fenn – sem közvetlenül, sem közvetve – a köz‑ vagy a magánszektorban, ideértve a közigazgatási intézményeket.
26. E tekintetben az elbocsátásnak az e rendelkezésben foglalt fogalmába, amelyet tágan kell értelmezni, beletartozik a valamely munkáltató által folytatott általános nyugdíjazási politika keretében a munkavállalók kötelező távozása érdekében rögzített korhatár – még akkor is, ha ez a távozás öregségi nyugdíj megadását vonja maga után (lásd analógia útján a fent hivatkozott Marshall‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet 34. pontját, és a 262/84. sz. Beets‑Proper‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 773. o.] 36. pontját).
27. Következésképpen, mivel C. Kleistet a munkáltatója kényszernyugdíjazta, arra vonatkozó határozatának megfelelően, hogy az öregségi nyugdíjra való jogosultságot megszerző valamennyi munkavállalójának felmondjon, az alapügy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett elbocsátási feltételeket érinti.
28. Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság megállapította, hogy az olyan általános elbocsátási politika, amelynek keretében a női munkavállalókat kizárólag azon indok alapján bocsátják el, hogy elérték vagy meghaladták a nyugdíjkorhatárt, amely a nemzeti szabályozás alapján különböző a férfiak és a nők tekintetében, a 76/207/EGK irányelv által tiltott, nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 38. pontját).
29. E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdése értelmében közvetlen hátrányos megkülönböztetés valósul meg, ha egy személlyel szemben a neme miatt kevésbé kedvezően járnak el, mint ahogyan egy másik személlyel szemben hasonló helyzetben eljárnak, eljártak vagy fognak eljárni.
30. A jelen ügyben a DO.B 134. §‑a (2) bekezdésének 2. pontjából és (4) bekezdésének 1. pontjából következik, hogy a felmondási tilalom hatálya alá tartozó orvosokkal szemben mégis fel lehet mondani abban az esetben, ha az ASVG 253. §‑a értelmében megszerzik az öregségi nyugdíjra való jogosultságot. Az említett 253. § (1) bekezdése értelmében azonban a férfiak e jogosultságot a 65. életév, a nők pedig a 60. életév betöltésével szerzik meg. Következésképpen a női munkavállalóknak fel lehet mondani, ha betöltik a 60. életévet, míg a férfi munkavállalóknak csak a 65. életévük betöltését követően lehet felmondani.
31. Mivel az ilyen rendelkezések által alkalmazott kritérium a munkavállalók nemétől elválaszthatatlan, az öregségi biztosítási pénztár érvelésével ellentétben közvetlenül a nemen alapuló eltérő bánásmód áll fenn.
32. Másodszor meg kell vizsgálni, hogy az említett rendelkezések által szabályozotthoz hasonló kontextusban a 60. és 65. év közötti női munkavállalók a 76/207 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdése értelmében hasonló helyzetben vannak‑e az ugyanilyen korú férfi munkavállalókkal.
33. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az a körülmény, hogy a 60 és 65 év közötti női munkavállalók törvényes öregségi nyugdíj címén szociális biztosítással rendelkeznek, nem teszi‑e e munkavállalók helyzetét különlegessé az ugyanilyen korú férfi munkavállalókhoz képest, akik nem rendelkeznek ilyen biztosítással.
34. Az ilyen helyzetek hasonló jellegét főként az eltérő bánásmódot létrehozó jogszabály célja alapján kell vizsgálni (lásd ebben az értelemben a C‑19/02. sz. Hlozek‑ügyben 2004. december 9‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑11491. o.] 46. pontját és analógia útján a C‑127/07. sz., Arcelor Atlantique et Lorraine és társai ügyben 2008. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 2008., I‑9895. o.] 26. pontját).
35. Az alapügyben a kérdéses eltérő bánásmódot létrehozó jogszabály célja azon feltételek szabályozása, amelyek mellett a munkavállalók az állásukat elveszíthetik.
36. Az alapügy kontextusában – a C‑132/92. sz. Roberts‑ügyben 1993. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑5579. o.; lásd különösen az ítélet 20. pontját) és a fent hivatkozott Hlozek‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállástól eltérően a női munkavállalóknak nyújtott előny, amely abban áll, hogy a férfi munkavállalók tekintetében megállapított korhatárhoz képest az öregségi nyugdíjban öt évvel korábban részesülhetnek, nem áll közvetlen összefüggésben az eltérő bánásmódot létrehozó jogszabály céljával.
37. Az említett előny ugyanis a női munkavállalókat nem hozza különleges helyzetbe a férfi munkavállalókhoz képest, tekintettel arra, hogy a férfiak és a nők azonos helyzetben vannak a munkaviszonyuk megszűnésének feltételeit illetően (lásd ebben az értelemben a 151/84. sz. Roberts‑ügyben 1986. február 26‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 703. o.] 36. pontját).
38. Ezenfelül – amint az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik – a jelen ítélet 33. pontjában említett körülmény abból adódik, hogy az Osztrák Köztársaság az egyenlő bánásmód elve alóli, a 79/7 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt kivételként olyan rendszert kívánt létrehozni, amely a nők által szociális, családi és gazdasági szempontból elszenvedett hátrány ellentételezéseképpen eltérést ír elő a férfiak és a nők törvényes nyugdíjkorhatárát illetően.
39. A Bíróság azonban több alkalommal úgy határozott, hogy az egyenlő bánásmód elvének alapvető jelentőségére tekintettel a nemen alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma alóli, az említett rendelkezésben előírt kivételt szigorúan kell értelmezni abban az értelemben, hogy e kivétel csak az öregségi nyugdíj nyújtására vonatkozó korhatár megállapítására, és az ebből eredően az egyéb társadalombiztosítási ellátások tekintetében jelentkező következményekre alkalmazható (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Marshall‑ügyben hozott ítélet 36. pontját, a C‑207/04. sz. Vergani‑ügyben 2005. július 21‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑7453. o.] 33. pontját, és a C‑423/04. sz. Richards‑ügyben 2006. április 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., I‑3585. o.] 36. pontját).
40. Mivel az alapügyben vitatott szabályozás, amely – amint a jelen ítélet 27. pontjából következik – a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett elbocsátással kapcsolatos, és nem a 79/7 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett következményekkel, az említett kivétel nem alkalmazható e szabályozásra.
41. Harmadszor a 76/207 irányelv különbséget tesz egyrészt a közvetlenül a nemen alapuló, és másrészt az úgynevezett „közvetett” hátrányos megkülönböztetés között, abban az értelemben, hogy csak a közvetett hátrányos megkülönböztetést megvalósító rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat mentesülhet az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdése értelmében a hátrányos megkülönböztetéssé minősítés alól, feltéve, hogy az „jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek”. Ilyen lehetőséget azonban az irányelv nem ír elő az olyan eltérő bánásmódra, amely az ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdése értelmében vett közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet.
42. E körülmények között, tekintettel arra, hogy egyrészt az alapügyben vitatott szabályozásban előírt eltérő bánásmód közvetlenül a nemen alapul, és – amint a jelen ítélet 37. pontjából következik – a jelen ügyben a nők és a férfiak helyzete azonos, és másrészt a 76/207 irányelv az egyenlő bánásmód elvétől eltérési lehetőséget a jelen ügyre alkalmazhatóan nem tartalmaz, az a végkövetkeztetés adódik, hogy ez az eltérő bánásmód nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Vergani‑ügyben hozott ítélet 34. pontját).
43. Az említett eltérő bánásmódot tehát nem igazolja a fiatalabbak foglalkoztatása elősegítésének a célja, amint arra az öregségi biztosítási pénztár hivatkozik.
44. Végezetül a 2000/78 irányelv értelmében vett, életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés esetleges fennállásnak a kérdését illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EK 234. cikkben említett eljárás keretében kizárólag az ügyben eljáró és határozathozatalra hivatott nemzeti bíróság hatáskörébe tartozik annak megítélése, hogy – tekintettel az ügy különleges jellemzőire – ítélete meghozatalához szükségesnek tartja‑e az előzetes döntéshozatalt, és a Bíróságnak feltett kérdései relevánsak‑e (lásd különösen a C‑45/09. sz. Rosenbladt‑ügyben 2010. október 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 32. pontját).
45. Mivel azonban a kérdést előterjesztő bíróság nem ezen irányelv értelmezésére kérte a Bíróságot, és még az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból sem tűnik ki, hogy az alapügyben ilyen hátrányos megkülönböztetés fennállását állították volna, e kérdés vizsgálata nem tűnik hasznosnak az említett jogvita elbírálása tekintetében.
46. Az előterjesztett kérdésekre tehát azt a választ kell adni, hogy a 76/207 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ezen irányelv által tiltott, nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül az olyan nemzeti szabályozás, amely a fiatalabbak foglalkoztatásának az elősegítése érdekében lehetővé teszi a munkáltató számára, hogy felmondjon azoknak a munkavállalóknak, akik az öregségi nyugdíjra jogosulttá váltak, noha e jogosultságot a nők öt évvel korábban szerzik meg, mint a férfiak.
47. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A 2002. szeptember 23‑i 2002/73/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9‑i 76/207/EGK tanácsi irányelv 3. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az ezen irányelv által tiltott, nemen alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetésnek minősül az olyan nemzeti szabályozás, amely a fiatalabbak foglalkoztatásának az elősegítése érdekében lehetővé teszi a munkáltató számára, hogy felmondjon azoknak a munkavállalóknak, akik az öregségi nyugdíjra jogosulttá váltak, noha e jogosultságot a nők öt évvel korábban szerzik meg, mint a férfiak.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


text:
Kifogásolt fogva tartási körülmények - Panaszai többségében Hagyónak adott igazat a strasbourgi bíróság | hírek | Jogi Fórum
Egy korrupciós ügy miatt 2010 májusától 2011 februárjáig előzetes letartóztatásban tartott Hagyó azt állította, hogy napi 23 órában egy nyirkos és penészes zárkába volt bezárva, emiatt pedig súlyos egészségkárosodást szenvedett.
A magyar állam képviselője az eljárás során úgy érvelt, hogy Hagyó Miklós az általa felhozott állításokban nem merítette ki a hazai jogorvoslati lehetőségeket. A törvényszék ugyanakkor igazat adott Hagyó Miklósnak, aki azt állította, az, hogy Magyarországon polgári peres eljárásban követeljen kártérítést, nem jelentett volna gyors és hatékony megoldást a helyzetére. A bíróság ítéletében úgy állapította meg, hogy Hagyó fogva tartásának körülményei kimerítik az Emberi Jogok Európai Egyezményének harmadik paragrafusában leírt embertelen bánásmód fogalmát. A magyar állam képviselője szerint Hagyó Miklós egészségi állapotának romlása nem a fogva tartás, hanem Hagyó krónikus betegségének következménye.
Emellett a bíróság azt is megállapította, hogy Hagyó Miklós esetében az egyezménynek az a pontja is sérült, amely azt írja elő, hogy mindenkinek joga van arra, hogy fogva tartásának szükségességéről és jogosságáról a lehető leghamarabb döntsenek a hatóságok.
Hagyó Miklós állítása szerint a hatóságok ahhoz fűződő jogát is korlátozták, hogy érintkezhessen a családjával. Azt sérelmezte, hogy nem beszélhetett telefonon korlátlanul a gyermekével, de a bíróság szerint ezt az egyezmény nem is írja elő. A személyes találkozást pedig a bíróság szerint többnyire a gyermek egészségi állapota akadályozta, nem a hatóságok, ezért a volt főpolgármesternek ezt az állítását nem találta megalapozottnak. A feleségével való kapcsolattartás korlátozásában viszont az ítélet szerint a magyar hatóságok, azzal, hogy három hónapra mind a személyes, mind a telefonos érintkezést megtiltották, s Hagyó csak "ellenőrzött levelezést" folytathatott feleségével, túlmentek azon, "ami egy demokratikus társadalomban szükséges" az ügyben folyó nyomozás érdekeinek védelmében.
Hagyó ezzel kapcsolatban a jogorvoslat hiánya miatt is panaszt emelt, a feleségével való kapcsolattartás korlátozása miatt ugyanis panaszt tett a legfőbb ügyésznél, de erre nem kapott választ. Ezt az állítást a magyar állam sem vitatta. A bíróság pedig úgy ítélte meg, hogy a vádhatóság nem foglalkozott érdemben Hagyó Miklós panaszaival, ezért kénytelen megállapítani, hogy az egyezmény jogorvoslati lehetőséget előíró passzusa is sérült.
Az ítélet végén a törvényszék azt is megemlíti, Hagyó Miklós azt is állította, hogy előzetes letartóztatása indokolatlan volt, ám ezt a törvényszék elutasította arra hivatkozva, hogy a volt főpolgármestert jelentős anyagi hátrány okozó hűtlen kezeléssel vádolják, előzetes letartóztatását pedig alapos gyanú alapján rendelték el, ami megfelel az Emberi Jogok Európai Egyezménye előírásainak.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Köf.5.011/2017/4. számú határozat | K Ú R I A
Köf.5.011/2017/4. számú határozat
Az ügy száma: Köf.5011/2017/4.
Az érintett önkormányzat: Budapest Főváros XV. kerület Rákospalota, Pestújhely, Újpalota
(1153 Budapest, Bocskai utca 1–3.)
Az ügy tárgya: építményadó és telekadó mértéke
A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Budapest Főváros XV. kerület Rákospalota, Pestújhely, Újpalota Önkormányzat Képviselő-testületének a helyi adókról és az ahhoz kapcsolódó adózás rendjéről szóló 40/2015. (XI. 30.) rendelete 2016. január 1. napjától hatályos 6. § és 10. §-a törvényellenességének megállapítására és egyedi ügyben való alkalmazási tilalma elrendelésére vonatkozó indítványt elutasítja.
[1] A felperes logisztikai gazdasági tevékenységet végez a Budapest XV. kerület ... hrsz.-ú és …./1. hrsz.-ú belterületi ingatlanokon, amelyek a főváros határán, autópályák közelében fekszenek. Az ingatlanok közművesítettek, 35%-ban beépíthetők.
[2] Budapest Főváros XV. kerület Önkormányzat Jegyzője, mint elsőfokú hatóság 2016. január 1. napjától a felperes építményadó kötelezettségét a ... hrsz.-ú ingatlan tekintetében 32.881 m2 raktár, 640 m2 iroda, 331 m2 műhely, valamint 102 m2 alapterületű egyéb építmény után 62.746.992 Ft/év összegben állapította meg.
[3] Az elsőfokú adóhatóság 2016. január 1. napjától a .../1. hrsz.-ú ingatlan tekintetében, ami 9471 m2 raktárat, 1124 m2 irodát, és 84 m2 műhelyt foglal magában, az építményadó éves kötelezettségét 19.711.944 Ft-ban határozta meg.
[4] Az elsőfokú hatóság 2016. január 1. napjától a ... hrsz.-ú ingatlan után telekadó fizetési kötelezettséget is megállapított a felperes részére, a telekadó mértékét 1.508.640 Ft/év összegben állapította meg.
[5] A felperes fellebbezése során eljárt alperes mind az építményadóra vonatkozó, mind pedig a telekadóra vonatkozó elsőfokú határozatokat helybenhagyta.
[6] A felperes a közigazgatási határozatok bírósági felülvizsgálatát kezdeményezte. Keresetében a Kúria Önkormányzati Tanácsának több döntésére is utalt, illetve bemutatta, hogy árbevétele a 2009. és 2015 közötti években mintegy 30%-kal csökkent, ezzel szemben az építményadó és a telekadó mértéke folyamatosan, nagymértékben növekedett.
[7] Az alperes által nem vitatott szakvélemény szerint a ... hrsz.-ú ingatlan 2016. december 31-ei hozamalapú forgalmi értéke 213.340.581 Ft, a .../1. hrsz.-ú ingatlan forgalmi értéke pedig 608.020.000 Ft volt. A felperes álláspontja szerint az alperes határozataiban megállapított építmény- és telekadó mértékek nem igazodnak sem a helyi sajátosságokhoz, sem az adóalany teherviselő képességéhez.
[8] A fenti tényállás alapján indult perben a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 2.K.33.462/2016/12-I. számú végzésében a per tárgyalását felfüggesztette és kezdeményezte, hogy a Kúria Önkormányzati Tanácsa állapítsa meg: a Budapest Főváros XV. kerület Rákospalota, Pestújhely, Újpalota Önkormányzat Képviselő-testületének a helyi adókról és az ahhoz kapcsolódó adózás rendjéről szóló 40/2015. (XI. 30.) rendeletének (a továbbiakban: Ör.) 2016. január 1. napjától hatályos 6. §-a és 10. §-a jogszabálysértő, továbbá kérte a jogszabálysértő rendelkezések perbeli alkalmazási tilalmának elrendelését.
[9] Az eljárást kezdeményező bíróság előadta, hogy az Ör. 6. §-a értelmében az építményadó mértéke
a) a 100 m2 hasznos alapterületet nem meghaladó nagyságú építmény esetén 1576 Ft/m2/év,
b) a 100 m2 hasznos alapterületet meghaladó nagyságú építmény esetén 1848 Ft/m2/év.
[10] Az Ör. 10. §-a értelmében a telekadó mértékek
a) belterületi adóköteles telek után 336 Ft/m2/év
b) külterületi adóköteles telek után 168 Ft/m2/év.
[11] Az indítványozó ezt követően a helyi adókról szóló 1990. évi C. törvény (a továbbiakban: Htv.) 6. § c) pontját idézte. Kifejtette, hogy a Htv. 6. § c) pontja és az Alaptörvény XXX. Cikk (1) bekezdése szerint az adóalanyok teherbíró képességéhez igazodó arányos közteherviselés törvényi és alkotmányi követelmény. A vagyoni típusú adók célja az arányos közteherviselés elvének megvalósítása az adótárgy értékén keresztül. Mindez azt jelenti az indítványozó szerint, hogy az adókötelezettségnek a telek és az építmény értékéhez kell igazodnia, amelyhez az adó mértékének meghatározásakor több szempontot is mérlegelni kell a Kúria Köf.5081/2012/4. számú határozata szerint.
[12] A bíróság álláspontja, hogy az Ör. 6. és 10. §-ában foglalt adómértékek a perbeli esetben ellentétesek a Htv. 6. § c) pontjával, mert az önkormányzat nem volt figyelemmel az alperes határozataival érintett ... és .../1. hrsz.-ú ingatlanok szakvéleményben bemutatott sajátosságaira (elhelyezkedés, rendeltetés, hasznosíthatóság) és az adóalany felperes – gazdasági eredményeinek szintén szakvéleménnyel alátámasztott – teherviselő képességére. A ... hrsz.-ú ingatlan forgalmi értékét – mely körben a felperes által csatolt szakvélemény releváns bizonyíték – az építményadó és a telekadó, de önmagában az építményadó is alig több, mint három év alatt, a .../1. hrsz.-ú ingatlant az építményadó 31 év alatt, a két ingatlan forgalmi értékét pedig a perrel érintett éves adókötelezettségek alig 10 év alatt felemésztik.
[13] Minderre tekintettel kérte megállapítani, hogy az Ör. 6. §-a és 10. §-a jogszabálysértő.
[14] A Kúria a a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 52. §-a alapján felhívta az érintett önkormányzatot állásfoglalásának kifejtése végett.
[15] Az érintett önkormányzat szerint az Ör. eleget tesz az indítványozó és a Kúria korábbi döntései által megfogalmazott követelményeknek. Előadta, hogy az Ör. előkészítésekor a Kúria eseti döntéseit is figyelembe véve, a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 17. §-ában foglalt hatásvizsgálatot elvégezték. Építményadó esetén az Ör. a Htv. 13. §-ában biztosított adómentességeken túl a helyi sajátosságokat és az adóalanyok teherviselő képességét szem előtt tartva további kedvezményeket és mentességeket biztosít. Telekadó esetén pedig az Ör. a Htv. 19. §-ában biztosított mentességeken túl a helyi sajátosságokat figyelembe véve biztosít további adómentességeket az adóalanyok számára.
[16] Az érintett önkormányzat előadta, hogy a kerület földrajzi, gazdasági adottságai nem teszik szükségessé több, differenciáltabb adómérték bevezetését, tekintettel arra, hogy a kerület szerves egységén belül az ingatlan értékét nagymértékben befolyásoló különbségek nem tapasztalhatók. A belterületen ún. rozsda, vagy üdülőövezet nincs.
[17] Az alperes szerint az indítványban a Köf.5081/2012/4. szám alatti határozatra történő hivatkozás téves, tekintettel arra, hogy ezen döntésben megkövetelt mérlegelési, illetve egyéb szempontok a jelen felfüggesztett perben irrelevánsak.
[18] Az érintett önkormányzat utalt arra is, hogy az indítványban hivatkozott értékforgalmi szakvélemény megállapításait nem ismeri, az abban foglaltakra észrevételt nem tudtak tenni.
[19] Az adózó tulajdonában lévő belterületi .../1. hrsz.-ú ingatlan a kerület észak-keleti részén található, mely tömegközeledéssel és vasúti közlekedéssel is könnyen megközelíthető. Az ingatlan ipari vágánnyal rendelkezik, mely a terület infrastrukturális ellátottságát tovább növeli és a hasonló nagyságú és funkciójú ingatlanok közül kiemeli. Az ingatlant a környező aszfaltozott utcákból teherautók, nehézgépjárművek több bejárati kapun is meg tudják közelíteni. Az ingatlanon lévő emeletes felépítmény, illetve raktárbázis a dokkoló kapuk segítségével egyszerre több kamiont tud kiszolgálni. Az ingatlan fekvésétől és a tágan értelmezett infrastrukturális ellátottságától eltekintve a jelenlegi ingatlanpiacon ilyen nagyságú ingatlan nem található.
[20] Hivatkozott az érintett önkormányzat arra is, hogy az ingatlanpiaci árakat összevetve az építményadó összege – az éves árbevétel nélkül – az adótárgy értékének éves szinten legfeljebb 2%-át éri el. Így megállapítható, hogy az adóalany adóztatott vagyonához képest aránytalanságot a kivetett építményadó nem eredményez, az adótárgyat belátható időn belül nem emészti fel. Álláspontja szerint az Önkormányzati Tanács eseti döntéseiből nem következik, hogy az adófizetők között szubjektív elemek figyelembevételével, azaz az adófizető nettó éves árbevételéhez viszonyítottan kerüljön az adómérték külön-külön megállapításra, illetve hogy az adóhatóság adóalanyonként egyenként vizsgálja az adózó teherbíró képességét. Mindezek alapján kezdeményezte az indítvány elutasítását.
[21] Az ügy tárgya egyrészt az Ör. 6. §-ában meghatározott építményadó mértéke, amely a bírói kezdeményezés szerint a felperes .../1 és ... hrsz.-ú ingatlanait érinti, másrészt az Ör. 10. §-ában meghatározott telekadó mértéke, amely a felperes ... hrsz.-ú telkét érinti. A bírói kezdeményezés a 2016. adóévre irányadó Ör.-beli rendelkezések vizsgálatát kéri a Htv. 6. § c) pontjával való ellentét alapján. Bár a Htv. 6. § c) pontját 2017. január 1-jei hatállyal hatályon kívül helyezte a 2016. évi LXVI. törvény, azonban az a konkrét normakontroll eljárásban a 2016. évre még irányadó, így a Kúria a Htv. 6. § c) pontja alapján a vizsgálatot elvégezte.
[22] A Htv. 16. § a) pontja az építményadó, a Htv. 22. § a) pontja a telekadó maximumot a 6. § c) pontja szerinti valorizált érték alapján határozza meg. A Nemzetgazdasági Minisztérium Jövedelemadók és Járulékok Főosztályának NGM/39464/1/2015. számú tájékoztatója szerint 2016. január 1-jétől az építményadó-maximum 1.852,1 Ft/m2, a telekadó-maximum 336,7 Ft/m2.
[23] Az Ör. 6. §-a szerint az építményadó mértéke:
b) 100 m2 hasznos alapterületet meghaladó nagyságú építmény esetén 1848 Ft/m2/év.
[24] Az Ör. 10. §-a értelmében a telekadó mértéke:
a) belterületi adóköteles telek után 336 Ft/m2/év,
[25] Megállapítható tehát, hogy az Ör.-ben a 2016. évre meghatározott adómérték a Htv. 6. § c) pontjával nem áll ellentétben, a 100 m2-t meghaladó építmények és a belterületi adóköteles telkek vonatkozásában az adómaximumhoz közelít, de azt nem haladja meg.
[26] A Htv. 6. § c) pontja a valorizált érték alapján meghatározható adómaximumon túl kimondja azt is, hogy az adó mértékét a helyi sajátosságokhoz, az önkormányzat gazdálkodási követelményeihez és az adóalanyok teherviselő képességéhez igazodóan kell a helyi önkormányzatoknak megállapítania. Az indítványozó szerint mind az építményadó, mind a telekadó esetében az adó mértékét meghatározó önkormányzat nem volt tekintettel sem a helyi sajátosságokra, sem az adóalany teherviselő képességére.
[27] A helyi sajátosságokkal összhangban a Kúria több döntésében, így a Köf.5018/2016/4. számú határozatában kiemelte, hogy az önkormányzatnak értékelnie kell az illetékességi területe alá tartozó telkek rendeltetését, azok földrajzi elhelyezkedését, a településre jellemző eltérő forgalmi értékeket általában és a településen belüli forgalmi értékekben jelentkező eltéréseket is. A Kúria jelen ügyben mind az Ör. 6. §-ába foglalt építményadó, mind az Ör. 10. §-ába foglalt telekadó vonatkozásában elfogadta az önkormányzat azon érvelését, hogy a kerület földrajzi és gazdasági adottságai, azon belül is az adóztatott ingatlanok kedvező tulajdonságai alapozzák meg az adó mértékét. A Kúria a Köf.5049/2016/7. számú ügyben a Mohácsi Önkormányzat Képviselő-testületének a helyi adókról szóló rendeletének vizsgálata során elvi éllel állapította meg, hogy nem áll szemben a helyi adókról szóló törvénnyel a telekadó mértékének a törvényes adómaximum alatti meghatározása, ha az adó mértéke az adott telek tekintetében nem konfiskáló és az érintett önkormányzat kellő indokát adja a törvényi szempontok (a helyi sajátosságok) figyelembe vételének.
[28] A Kúria úgy ítélte meg, hogy jelen ügyben az érintett önkormányzat állásfoglalásában kellő indokát adta a helyi sajátosságok figyelembe vételének. A közművesítettség, közúton, esetleg vasúton történő megközelíthetőség, a földrajzi fekvés stb. mind-mind olyan szempontok, amelyet az önkormányzat figyelembe vehet az adómérték meghatározásakor (lásd pl. a Köf.5021/2016/3. számú határozatot).
[29] Az adómérték konfiskáló jellegével összefüggésben az eljáró bíróság szakvéleményre hivatkozva azt állapította meg, hogy a ... hrsz.-ú ingatlan forgalmi értékét az építményadó és a telekadó, de önmagában az építményadó is alig több mint 3 év alatt, a .../1. hrsz.-ú ingatlant az építményadó 31 év alatt felemészti. A Kúria e körben utal azon gyakorlatára, hogy az adó konfiskáló jellegét csak kivételesen, a szélsőséges adómérték esetén állapítja meg. A Köf.5024/2016/5. számú határozat szerint az adómérték az adótárgy forgalmi értékéhez képest eltúlzott volt: az 50 millió Ft körüli forgalmi értékű ingatlan esetén az adóteher az első adóévben mintegy 32 millió Ft (64%), majd az azt következő adóévenként a becsült értéket meghaladó több mint 55 millió Ft volt. A Kúria ezt az adóterhet aránytalannak ítélte meg. Hasonló döntést tartalmaz a Köf.5033/2016/3. számú határozat, ott aránytalannak a 291.200 forint forgalmi értékű telek után fizetendő évi 218.400. Ft telekadó minősült konfiskálónak.
[30] A Kúria megítélése szerint jelen ügyben ilyen körülmény nem áll fenn. Önmagában a .../1/ hrsz.-on található építmények esetén a 19.711.944 Ft a ... hrsz.-on található építmények esetén a 62.746.992 Ft, építményadó, illetve telekadó esetén a ... hrsz.-ú ingatlan után az 1.508.640 Ft adómértéket a 2016. évre nem lehet konfiskálónak tekintetni, az adótárgy értékéhez képest ezt nem lehet szélsőséges adómértéknek tekinteni.
[31] Az adó-alanyok teherviselő-képességével összefüggésben a következők állapíthatók meg: A Köf.5017/2012/8. számú határozat szerint a Hatv. 6. § c pontjának „az adóalanyok teherviselő képességéhez igazodó” fordulata a Hatv. jogegyenlőségi szabálya is egyben. A Kúria a Köf.5001/2013/6. számú határozatában rámutatott, hogy a vagyoni típusú adók célja az arányos közteherviselés elvének megvalósítása: a vagyonadó alapja minden adóalany vonatkozásában ugyanaz, a vagyontömeg, jelen esetben az ingatlantulajdon. Az adókötelezettség törvényi okból, a tulajdonolt vagyontömegre tekintettel keletkezik. A kötelezettség tartalma pedig a vagyontömeg értékéhez és az adóalany teherviselő képességéhez kell, hogy igazodjon. Ez az alapja a vagyonadók esetében az adózókkal szembeni azonos (önkormányzati) jogalkotói elbánásnak. E megállapítás normatív alapját elsődlegesen az Alaptörvény XXX. cikk (1) bekezdése adja, e követelményt az önkormányzati jogalkotó esetében ugyanakkor a Hatv. 6. § c) pontja közvetíti.
[32] Jelen esetben megállapítható, hogy az Ör. 6. §-ában és 10. §-ában meghatározott adómérték meghatározása normatív módon történt, minden adózóra egyenlő módon. A bírói kezdeményezés arra hivatkozik, hogy az alapul fekvő ügyben a felperes gazdasági teljesítménye csökkent, miközben az adó mértéke emelkedett. A Kúria a fentiekben az adó helyi sajátosságokhoz igazodó jellegének vizsgálatakor már eldöntötte, hogy 2016. január 1-jétől az Ör.-ben meghatározott adómérték nem törvénysértő. Ami a felperes gazdasági teljesítőképessége csökkenésének figyelembe-vételét illeti, a Kúria a következőkre mutat rá: a fentebb is idézett Köf.5001/2013/6. számú ügyben – a jelen indítványban foglaltakkal épp ellentétes – azon problémával találkozott, hogy az önkormányzat alapvetően azt az adózót sújtotta magasabb mértékű telekadóval, akinek gazdasági helyzete elviseli a magasabb adó kifizetését is. A Kúria ezt az érvelést nem fogadta el, mivel az önkormányzatnak normatív módon kell a vagyoni típusú adó mértékét megállapítani. Ugyan így nem fogadható el jelen ügyben az az érv, hogy az ügy felperesének árbevétele – így gazdasági teljesítőképessége – a 2009. és 2015. évek között 30%-kal csökkent. A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köf.5021/2015/7. számú határozatában rámutatott, hogy a jogszabályi absztrakció szintjén nem válik kirívóan eltúlzottá, azaz törvénysértővé az adómérték azért, mert az adózót több, egyenként nagyobb kiterjedésű telke után magasabb évi adókötelezettség terheli. Az arányos mértékű, a hasonló helyzetben lévő – homogén csoportba tartozó – adózókat egyenlően terhelő adó nem minősíthető az adózó tevékenységét közvetetten és nem adóztatási jelleggel befolyásoló gazdasági szabályozó eszköznek.
[33] Az adóalanyok teherviselő képességét illetően figyelembe kell venni továbbá, hogy az Ör. 3. §-a és 4. §-a szerint mentes az építményadó alól a Htv. 13. §-ában felsoroltakon túl a magánszemélyek tulajdonában álló garázs 16 m2–ig, továbbá az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (Art.) 14.§ (1) bekezdése szerinti adókötelezettségek alól az önkormányzat illetékességi területén lévő valamennyi, magánszemély tulajdonában álló, kizárólag lakás célját szolgáló épület, épületrész. Az építményadó vonatkozásában végül kedvezmény illeti meg a vállalkozási tevékenységet nem folytató magánszemélyt, kivéve, ha az építményben italárusítás keretében szeszes ital helyben fogyasztása történik. Az adókedvezmény mértéke a 6. §-ban foglalt építményadó 50%-a.
[34] A telekadót érintően az Ör. 8. §-a szerint mentes a telekadó alól a Htv.19.§-ában felsoroltakon túl a vállalkozási tevékenységet nem folytató magánszemély tulajdonában álló, valamint a személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény. 3.§ 17. pontjában meghatározott egyéni vállalkozó tulajdonában lévő, lakóterület övezeti besorolású, nem üzleti célt szolgáló telek; a kizárólag testnevelés és tömegsport céljára szolgáló telek, amennyiben hasznosítása nem gazdasági céllal történik; valamint a törvény által előírt olyan közszolgáltatási kötelezettséggel terhelt telek mely közszolgáltatásnak az önkormányzatot alkotó helyi közösség is jogosultja.
[35] A fentiek alapján látható, hogy az érintett önkormányzat mind az építményadó, mind a telekadó tekintetében differenciálta az adókötelezettséget, adómentességek és adókedvezmények biztosításával járult hozzá ahhoz, hogy a normatív szabályok az adóalanyok teherviselő-képességét is figyelembe vevő helyi adózást alakítsanak ki.
[36] A fentiekre tekintettel a Kúria a Bszi. 55. § (3) bekezdése alapján a bírói kezdeményezést elutasította.
[37] A vagyoni típusú adók konfiskáló jellegét csak kivételesen, olyan esetekben lehet megállapítani, amikor az adó éves mértéke megközelíti, vagy meghaladja a vagyontárgy értékét. Egy adott adóalany gazdasági teljesítőképességének növekedése vagy csökkenése nem ad alapot a helyi adó törvényellenességének megállapítására.
[38] 1990. évi C. törvény 6. § c) pont
[39] A döntés elleni jogorvoslatot a Bszi. 49. §-a zárja ki.

matches: Kúria Kúria Bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
2009. június 4.(*)
„93/13/EGK irányelv – A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételek – Tisztességtelen feltétel joghatásai – A nemzeti bíróságnak az illetékességi kikötés tisztességtelen voltának hivatalból történő vizsgálatához való joga és erre irányuló kötelezettsége – Értékelési szempontok”
A C‑243/08. sz. ügyben,
az EK 234. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Budaörsi Városi Bíróság (Magyarország) a Bírósághoz 2008. június 2‑án érkezett, 2008. május 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Pannon GSM Zrt.
Sustikné Győrfi Erzsébet
tagjai: K. Lenaerts tanácselnök, T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta (előadó), Juhász E. és J. Malenovský bírák
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. április 2‑i tárgyalásra,
– a Pannon GSM Zrt. képviseletében Vitári J., Petia Cs. és Bíró B. ügyvédek,
– a spanyol kormány képviseletében J. López‑Medel Bascones, meghatalmazotti minőségben,
– a francia kormány képviseletében B. Cabouat és R. Loosli Surrans, meghatalmazotti minőségben,
– az osztrák kormány képviseletében C. Pesendorfer és A. Hable, meghatalmazotti minőségben,
– az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Ossowski, meghatalmazotti minőségben, segítője: T. de la Mare barrister,
– az Európai Közösségek Bizottsága képviseletében W. Wils és Simon B., meghatalmazotti minőségben,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet 2. kötet 288. o., a továbbiakban: irányelv) értelmezésére irányul.
2 A kérelmet a Pannon GSM Zrt. nevű vállalkozás (a továbbiakban: Pannon) és Sustikné Győrfi E. között telefon‑előfizetői szerződéssel kapcsolatban indult peres eljárás keretében terjesztették elő.
3 1. cikkének (1) bekezdése értelmében az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.
4 Az irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
5 E melléklet 1. q) pontja azokra a feltételekre vonatkozik, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy:
„kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati lehetőség igénybe vételében […]”
6 Az irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A 7. cikk sérelme nélkül, egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét azon áruk vagy szolgáltatások természetének a figyelembevételével kell megítélni, amelyekre vonatkozóan a szerződést kötötték, és hivatkozással a szerződés megkötésének időpontjában az akkor fennálló [helyesen: a szerződés megkötésének időpontjában fennálló] összes körülményre, amely a szerződés megkötését kísérte, valamint a szerződés minden egyéb feltételére vagy egy olyan másik szerződés feltételeire, amelytől e szerződés függ.”
7 Az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése kimondja:
8 Az irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
9 Az alapeljárás tényállásának időpontjában a polgári törvénykönyvnek az 1997. évi CXLIX. törvénnyel módosított szövege (Magyar Közlöny, 1997/115. szám, a továbbiakban: polgári törvénykönyv), és a fogyasztóval kötött szerződésben tisztességtelennek minősülő feltételekről szóló 18/1999. kormányrendelet (Magyar Közlöny, 1999/8. szám) volt hatályban.
10 A polgári törvénykönyv 209. §‑ának (1) bekezdése alapján, ha az általános szerződési feltétel tisztességtelen, a kikötést a sérelmet szenvedő fél megtámadhatja. Az említett törvénykönyv 209/B §‑ának (4) bekezdése szerint külön jogszabály meghatározhatja azokat a feltételeket, amelyek a fogyasztói szerződésben tisztességtelennek minősülnek. A polgári törvénykönyv 235. §‑ának (1) bekezdése értelmében a megtámadható szerződés a megtámadás következtében megkötésének időpontjától kezdődő hatállyal érvénytelenné válik. A polgári törvénykönyv 236. §‑ának (1) bekezdése szerint a megtámadást egy éven belül írásban kell a másik féllel közölni.
11 A 18/1999. sz. kormányrendeletnek az alapjogvita időpontjában hatályos változata két csoportba sorolja a szerződési feltételeket. Az első csoportba azok a szerződési feltételek tartoznak, amelyeket tilos a fogyasztói szerződésekben alkalmazni, és amelyek ennek következtében semmisek. A második csoport azokat a feltételeket tartalmazza, amelyeket az ellenkező bizonyításáig tisztességtelennek kell tekinteni; az ellenkező bizonyítására az ilyen szerződési feltételt felhasználó fél jogosult.
12 2004. december 12‑én Sustikné Győrfi E. mobiltelefon‑szolgáltatás nyújtására vonatkozó előfizetői szerződést kötött a Pannonnal. A szerződés a Pannon által előre elkészített nyomtatványon jött létre, amelyen az szerepel, hogy az alperes a szerződés aláírásával egyidejűleg a Pannon általános szerződési feltételeit tartalmazó és a szerződés elválaszthatatlan részét képező üzletszabályzatot megismerte, és annak tartalmát elfogadta.
13 Ezen üzletszabályzat értelmében a felek az előfizetői szerződésből eredő, illetve az azzal összefüggő jogvitáikra a Pannon székhelye szerinti bíróság illetékességét kötötték ki. A peres felek az üzletszabályzat ezen illetékességi kikötését nem tárgyalták meg külön.
14 Mivel Sustikné Győrfi E. nem teljesítette a szerződésből eredő kötelezettségeit, a Pannon az említett feltétel alapján fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelmet nyújtott be a Budaörsi Városi Bírósághoz, amely a társaság székhelye szerinti bíróság.
15 Az ügyben eljáró bíróság kibocsátotta a Pannon által kért fizetési meghagyást. Sustikné Győrfi E. ezt követően az előírt határidőn belül ellentmondást nyújtott be e fizetési meghagyás ellen, így az eljárás perré alakult.
16 Az említett bíróság észlelte, hogy a rokkantnyugdíjas Sustikné Győrfi E. lakóhelye nem az ő illetékességi területén található. Megállapította, hogy ez utóbbi állandó lakóhelye Dombegyházán van, Békés megyében, azaz Budaörstől 275 km‑re, és közvetlen vonat‑ vagy buszösszeköttetés hiányában a közlekedési lehetőségek Budaörs és Dombegyháza között nagyon korlátozottak.
17 A Budaörsi Városi Bíróság megállapította, hogy az irányadó eljárási szabályok szerint a területileg illetékes bíróság a Sustikné Győrfi E. lakóhelye szerinti bíróság, tehát a Battonyai Városi Bíróság.
18 A kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, hogy a polgári perrendtartás szerint a bíróság az illetékesség kérdését az érintett területen hivatalból köteles vizsgálni. Mivel azonban az illetékesség nem kizárólagos, az alperesnek az első tárgyaláson előadott érdemi ellenkérelme után ez a kérdés már nem vethető fel. Az illetékesség megállapítására előadott tényállítások valóságát az eljáró bíróság csak akkor vizsgálhatja, ha azok a köztudomással, illetve a bíróság hivatalos tudomásával ellenkeznek, vagy egyébként valószínűtlenek, továbbá ha azokat az ellenfél vitássá teszi.
19 Ilyen körülmények között a Budaörsi Városi Bíróság, mivel kétségei voltak a vitás szerződés általános feltételei között szereplő illetékességi kikötés esetleges tisztességtelen jellegével kapcsolatban, felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A [93/13] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése – amely szerint a tagállamok előírják, hogy a fogyasztókkal kötött szerződésekben a szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve – értelmezhető‑e úgy, hogy a szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltétel nem ipso iure, hanem csak a fogyasztó erre irányuló kérelme, a tisztességtelen feltétel eredményes megtámadása esetén nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve?
2) A [93/13] irányelvben a fogyasztóknak biztosított védelem szükségessé teszi‑e a nemzeti bíró számára, hogy hivatalból, erre irányuló kérelem, a szerződési feltétel tisztességtelen voltára alapított megtámadása hiányában is – függetlenül az eljárás jellegé[től,] peres vagy nemperes voltá[tól] – megítélje egy elé tárt szerződésben foglalt feltétel tisztességtelen jellegét, és így saját illetékességének vizsgálata során is a szolgáltató által alkalmazott kikötés[eke]t hivatalból vizsgálja?
3) Amennyiben a második kérdésre a válasz igen, úgy a nemzeti bírónak e vizsgálat során milyen szempontokat kell figyelembe vennie, mérlegelnie?”
20 Az előterjesztő bíróság e kérdésével arra keres választ, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése, mely szerint a fogyasztókkal kötött szerződésekben az eladó vagy szolgáltató által alkalmazott tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve, úgy értelmezendő‑e, hogy egy ilyen feltétel csak abban az esetben nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, ha ez utóbbi azt eredményesen megtámadta.
21 A feltett kérdés megválaszolása érdekében előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése által a tagállamokra rótt kötelezettség célja, hogy az állampolgárok mint fogyasztók részére jogokat állapítson meg, és meghatározza az irányelv által elérni kívánt eredményt (lásd a C‑144/99. sz., Bizottság kontra Hollandia ügyben 2001. május 10‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑3541. o.] 18. pontját és a C‑478/99. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben 2002. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4147. o.] 16. és 18. pontját).
22 Így az említett irányelv által létrehozott védelmi rendszer azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig információs szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát (a C‑240/98–C‑244/98. sz., Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben 2000. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑4941. o.] 25. pontja).
23 A Bíróság az említett ítélet 26. pontjában azt is kimondta, hogy az irányelv 6. cikkében megfogalmazott célkitűzés nem érhető el, ha a fogyasztóknak maguknak kell valamely szerződési feltétel tisztességtelen voltára hivatkozni, és hogy a fogyasztók hatékony védelme csak akkor biztosítható, ha a nemzeti bíróságnak lehetősége van az ilyen feltétel hivatalból történő értékelésére.
24 E tekintetben ki kell emelni, hogy ha e lehetőséget biztosítani kell a nemzeti bíróság számára, kizárt az irányelv 6. cikke (1) bekezdésének olyan értelmezése, mely szerint valamely tisztességtelen szerződési feltétel kizárólag a fogyasztó erre irányuló kifejezett kérelme esetén nem jelent kötelezettséget reá nézve. Egy ilyen értelmezés ugyanis a nemzeti bíróságot megfosztaná attól a lehetőségtől, hogy a hozzá benyújtott kérelem elfogadhatóságának vizsgálata keretében, és a fogyasztó erre irányuló kifejezett kérelme nélkül, hivatalból értékelje valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét.
26 A Bíróság az említett ítélet 37. pontjában hozzátette, hogy az irányelv a fogyasztó védelmének megerősítésére irányulva az EK 3. cikk (1) bekezdése t) pontjának értelmében olyan intézkedésnek minősül, amely elengedhetetlen a Közösségre bízott feladatok megvalósításához és különösen az életszínvonal, illetve az életminőség javításának biztosításához annak egész területén.
27 Következésképpen az irányelv 6. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott „a saját nemzeti jogszabályok rendelkezései szerint” kifejezés nem értelmezhető úgy, hogy az megengedi a tagállamoknak, hogy valamely tisztességtelen feltétel nem kötelező jellegét az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben bemutatotthoz hasonló feltételhez kössék.
28 Ezért az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése akként értelmezendő, hogy a tisztességtelen szerződési feltétel nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és e tekintetben nem szükséges, hogy a fogyasztó az ilyen feltételt előzetesen eredményesen megtámadja.
29 Az előterjesztő bíróság e kérdésével az irányelv rendelkezései alapján a nemzeti bíróságot terhelő kötelezettségekkel kapcsolatosan vár választ annak megállapítása céljából, hogy a nemzeti bíróság köteles‑e illetékességének vizsgálata során és a kereset jellegétől függetlenül, szükség esetén hivatalból, valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét megítélni.
30 E kérdés megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a C‑473/00. sz. Cofidis‑ügyben 2002. november 21‑én hozott ítéletének (EBHT 2002., I‑10875. o.) 34. pontjában kifejtette, hogy az irányelv által a fogyasztóknak nyújtott védelem kiterjed azokra az esetekre is, amikor az eladóval vagy szolgáltatóval tisztességtelen feltételt tartalmazó szerződést kötő fogyasztó tartózkodik attól, hogy e feltétel tisztességtelen jellegére hivatkozzon, vagy azért, mert nem ismeri jogait, vagy azért, mert e hivatkozástól visszatartják őt egy esetleges bírósági eljárás költségei.
31 Megjegyzendő továbbá, hogy a Bíróság a fent hivatkozott Mostaza Claro‑ügyben hozott ítélet 38. pontjában kimondta, a közérdek jellege és jelentősége – amelyen az irányelv által a fogyasztóknak biztosított védelem alapul – indokolja, hogy a nemzeti bíróság hivatalból legyen köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet.
32 Az ügyben eljáró bíróság tehát köteles biztosítani az irányelv rendelkezései által célzott védelem hatékony érvényesülését. Következésképpen a közösségi jog által az érintett területen ily módon a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét megítéljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból, akár saját illetékességük vizsgálata során történő megítélésének kötelezettségét is, amennyiben a nemzeti bíróságok rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek.
33 E kötelezettség teljesítése során azonban a nemzeti bíróságnak az irányelv alapján nem kell mellőznie a kérdéses feltétel alkalmazását, amennyiben a fogyasztó e bíróság általi kioktatást követően nem kíván hivatkozni a tisztességtelen jellegre és a kötelező erő hiányára.
34 Ilyen körülmények között az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között a nemzeti jogszabályok szerint zajló bírósági eljárás jellegzetességei nem jelenthetnek olyan tényezőt, amely érintheti az irányelv rendelkezései alapján a fogyasztókat megillető jogvédelmet.
35 Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek. Ha álláspontja szerint az ilyen feltétel tisztességtelen, annak alkalmazását mellőzi, kivéve, ha ezt a fogyasztó ellenzi. Ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata során is terheli.
36 Az előterjesztő bíróság e kérdésével iránymutatást kér arra vonatkozóan, hogy a nemzeti bíróságnak mely elemeket kell figyelembe vennie valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegének értékelése céljából.
37 E kérdés megválaszolása érdekében megjegyzendő, hogy az irányelv 3. cikke, a jóhiszeműség és a felek jogai és kötelezettségei jelentős egyenlőtlenségének fogalmaira utalva, csak általános módon határozza meg azokat az elemeket, amelyek valamely egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltételt tisztességtelenné tesznek (a C‑237/02. sz. Freiburger Kommunalbauten ügyben 2004. április 1‑jén hozott ítélet [EBHT 2004., I‑3403. o.] 19. pontja).
38 Ebben az összefüggésben az irányelv 3. cikkének (3) bekezdése által hivatkozott melléklet mindössze példálózó és nem teljes felsorolását tartalmazza azon feltételeknek, amelyek tisztességtelennek tekinthetők (a fent hivatkozott Freiburger Kommunalbauten ügyben hozott ítélet 20. pontja).
39 Az irányelv 4. cikke szerint továbbá egy szerződési feltétel tisztességtelen jellegét az e szerződés tárgyát képező áruk vagy szolgáltatások természetének figyelembevételével, és a szerződés megkötésének időpontjában fennálló, a szerződés megkötését kísérő összes körülményre hivatkozva kell megítélni.
40 Az alapügyben szereplő feltétel tekintetében azonban emlékeztetni kell arra, hogy a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 21–24. pontjában a Bíróság kifejtette, hogy az irányelv értelmében vett eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó között létrejött szerződésben alkalmazott, az eladó vagy szolgáltató által előzetesen megfogalmazott és egyedileg meg nem tárgyalt feltétel, amely szerint a szerződésből eredő valamennyi jogvita esetén az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság illetékes, megfelel mindazon szempontoknak, amelyek alapján az irányelv értelmében véve tisztességtelennek tekinthető.
41 Amint ugyanis a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontjában a Bíróság kiemelte, egy ilyen feltétel következtében az a kötelezettség hárul a fogyasztóra, hogy a lakóhelyéhez képest esetleg távoli bíróság kizárólagos illetékességének vesse alá magát, ami megnehezítheti megjelenését a bíróság előtt. Kis perértékű perek esetében a fogyasztónak a bíróság előtt való megjelenésével járó költségek visszatartó hatásúak lehetnek, és arra indíthatják, hogy teljesen lemondjon a bírósághoz fordulás lehetőségéről vagy a védelemről. A Bíróság ezért az említett 22. pontban kimondta, hogy egy ilyen feltétel azon, az irányelv melléklete 1. q) pontja szerinti feltételek kategóriájába tartozik, amelyek tárgya vagy hatása az, hogy kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában.
42 Noha a Bíróság az EK 234. cikkben ráruházott hatáskörének gyakorlása során a fent hivatkozott Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyekben hozott ítélet 22. pontjában értelmezte a közösségi jogalkotó által a tisztességtelen feltétel fogalmának meghatározásakor használt általános szempontokat, nem dönthet ezen általános szempontoknak valamely egyedi feltételre való alkalmazásáról, amelyet az adott ügy körülményeire tekintettel kell vizsgálni (lásd a fent hivatkozott Freiburger Kommunalbauten ügyben hozott ítélet 22. pontját).
43 A fentiek fényében a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy valamely szerződési feltétel az irányelv 3. cikke (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek tekinthető‑e.
44 Ilyen körülmények között a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló szerződési feltétel megfelel‑e azoknak a szempontoknak, amelyek alapján azt az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek kell tekinteni. Ennek során a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy tekinthető tisztességtelennek a fogyasztó által az eladóval vagy szolgáltatóval kötött szerződésben alkalmazott olyan feltétel, amely egyedileg nem került megtárgyalásra és amely az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság kizárólagos illetékességét köti ki.
1) A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK irányelv 6. cikkének (1) bekezdése akként értelmezendő, hogy a tisztességtelen szerződési feltétel nem jelent kötelezettséget a fogyasztóra nézve, és e tekintetben nem szükséges, hogy a fogyasztó az ilyen feltételt előzetesen eredményesen megtámadja.
2) A nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, amennyiben rendelkezésére állnak az e tekintetben szükséges ténybeli és jogi elemek. Ha álláspontja szerint az ilyen feltétel tisztességtelen, annak alkalmazását mellőzi, kivéve, ha ezt a fogyasztó ellenzi. Ez a kötelezettség a nemzeti bíróságot saját illetékességének vizsgálata során is terheli.
3) A nemzeti bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló szerződési feltétel megfelel‑e azoknak a szempontoknak, amelyek alapján azt a 93/13 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében tisztességtelennek kell tekinteni. Ennek során a nemzeti bíróságnak figyelembe kell vennie azt a tényt, hogy tekinthető tisztességtelennek a fogyasztó által az eladóval vagy szolgáltatóval kötött szerződésben alkalmazott olyan feltétel, amely egyedileg nem került megtárgyalásra, és amely az eladó vagy szolgáltató székhelye szerinti bíróság kizárólagos illetékességét köti ki.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság