text:
Identification: HUN-2019-1-001
AZ ALKOTMÁNYBÍRÓSÁG 1/2019. (II. 13.) AB HATÁROZATA
a Fővárosi Törvényszék 23.Szef.27/2017/3. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz elutasításáról
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Dienes-Oehm Egon, dr. Salamon László, dr. Stumpf István, dr. Szabó Marcel és dr. Varga Zs. András alkotmánybírók párhuzamos indokolásával, valamint dr. Czine Ágnes, dr. Juhász Imre, dr. Pokol Béla és dr. Szívós Mária alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Törvényszék 23.Szef.27/2017/3. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény 170. §-a alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1] 1. Az indítványozók jogi képviselő (dr. Hüttl Tivadar, 1136 Budapest, Tátra utca 15/b.) útján eljárva, az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a és 26. § (1) bekezdése alapján előterjesztett alkotmányjogi panaszukban kérték, hogy az Alkotmánybíróság állapítsa meg a Fővárosi Törvényszék 23.Szef.27/2017/3. számú végzésének, valamint a Pesti Központi Kerületi Bíróság 8.Sze.8736/2017/2. számú végzésének alaptörvény-ellenességét, és az Abtv. 43. § (1) és (4) bekezdései alapján semmisítse meg azokat, továbbá vizsgálja meg az alkalmazott jogszabály [a szabálysértésekről, a szabálysértési eljárásról és a szabálysértési nyilvántartási rendszerről szóló 2012. évi II. törvény (a továbbiakban: Szabs. tv.)] 170. §-a alaptörvény-ellenességét is. Álláspontjuk szerint az őket garázdaság szabálysértése miatt pénzbírsággal sújtó bírósági végzések sértik az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében biztosított szólásszabadságot.
[2] 1.1. Az elsőfokú bíróság végzésében foglalt tényállás szerint az indítványozók 2017. április 17-én a Budapest V. kerületi Szabadság téren található szovjet hősi emlékművet több alkalommal narancssárga színű festéket tartalmazó luftballonnal dobálták meg, amelynek következtében az emlékmű felszínén több helyen festékfolt keletkezett. A bírósági tárgyaláson tett vallomásukban a szabálysértési őrizetbe vett indítványozók elismerték a rendőri feljelentésben foglalt cselekményüket, azonban álláspontjuk szerint ezzel nem követtek el szabálysértést. Tettüket figyelemfelkeltésnek szánták, amellyel politikai véleményüket nyilvánították ki. Elmondták, hogy semmiféle kárt nem kívántak okozni az emlékműben, ezért – előzetesen ellenőrzött módon – vízzel könnyen lemosható, ártalmatlan festéket használtak. A szabálysértési hatóság a tényt, mely szerint a festék az emlékmű felszínéről csapvízzel dörzsölés nélkül teljes egészében eltávolítható volt, igazolta.
[3] Az elsőfokú bíróság az indítványozók védekezését nem fogadta el, és megállapította, hogy az indítványozók társtettesként elkövették a Szabs. tv. 170. §-ában foglalt garázdaság szabálysértését. Az indokolás szerint minden kétséget kizáróan megállapítható volt az indítványozók cselekményének a társadalmi együttélési normákat, viselkedési szabályokat és elvárásokat sértő, azokat semmibe vevő, ezáltal kihívóan közösségellenes jellege. A bíróság álláspontja szerint továbbá a cselekmény minden kétséget kizáróan objektíve alkalmas volt arra, hogy az azt észlelőkben nemtetszést, megbotránkozást és riadalmat váltson ki. Mindezzel a garázdaság szabálysértési alakzatának mindkét feltétele megvalósult. A bíróság ezért az indítványozókat személyenként 30 000 Ft pénzbírságra kötelezte, amelybe 4 400 Ft összeg erejéig beszámította a szabálysértési őrizetben töltött időt.
[4] 1.2. Az elsőfokú végzéssel szemben az indítványozók fellebbezést nyújtottak be a Fővárosi Törvényszékhez mint másodfokú bírósághoz.
[5] A másodfokú bíróság az elsőfokú végzést hatályban tartotta, az indokolást azonban kiegészítette a véleménynyilvánítás szabadságára történő hivatkozás elvetésének indokaival. A bíróság egyetértett azzal, hogy a politikai vélemény nem csupán verbális eszközökkel fejezhető ki, ugyanakkor feltétlenül szükségesnek tartotta, hogy az azt észlelők számára egyértelmű legyen: az adott cselekmény, tiltakozás valamely kormányzati intézkedés ellen irányul. Enélkül ugyanis sem az elkövetők véleménye, sem az általuk elérni kívánt cél nem váltja ki a kívánt hatást. A másodfokú bíróság álláspontja szerint a tényállás szerinti esetben a kívülállók számára nem volt értelmezhető az indítványozók motivációja. Bár a vélemény egyértelművé tétele megtörténhet akár úgy is, hogy a demonstráció tárgyának egyedi jellegéből bárki számára értelmezhető a politikai vélemény, az érintett emlékmű megdobálása közvetve sem utal az indítványozók véleménye szerinti oroszbarát politikával szembeni nemtetszésre. A másodfokú bíróság hozzátette: az egyik indítványozó ugyan a nézelődőknek elmondta, hogy mi történik, önmagában a közelállóknak való magyarázkodás nem helyettesíti a vélemény és a cél mindenki számára egyértelművé tételét.
[6] A másodfokú bíróság álláspontja szerint az indítványozók cselekménye ezért nem volt más, mint egy köztéri szobor elcsúfítása, ami azért kihívóan közösségellenes, mert mindenkitől elvárható, hogy akár az alkotót, akár az emléket, amit másoknak jelent, megtiszteljen annyira, hogy tartózkodik azok megalázásától. E tisztelet hiánya pedig alkalmas arra, hogy másokban megbotránkozást keltsen, s jelen esetben konkrétan keltett is, hiszen csak így lehet annak magyarázata, hogy az eljárás során ismeretlenül maradt személy a rendőröknek jelezte az eseményt. Mindezek alapján a másodfokú bíróság szerint az elsőfokú bíróság helyesen következtetett arra, hogy a tényállásszerű cselekmény veszélyes a társadalomra, így szabálysértés történt.
[7] 1.3. Az indítványozók arról tájékoztatták az Alkotmánybíróságot, hogy a másodfokú bírósági végzéssel szemben nem terjesztettek elő felülvizsgálati kérelmet.
[8] 1.4. Az indítványozók ezt követően fordultak az Alkotmánybírósághoz. Alkotmányjogi panaszukban kifejtették, hogy a bírói döntések sértik az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében foglalt szabad véleménynyilvánításhoz való jogukat, mivel nélkülözik a valódi, alapos alapjogi vizsgálatot, holott ennek szükségére jogi képviselőjük az eljárás egésze alatt rámutatott. A bíróságok így hibásan értelmezték az alkalmazandó jogot, és a garázdaság tényállásának olyan értelmet tulajdonítottak, ami szöges ellentétben áll az Alkotmánybíróság által kidolgozott alkotmányos elvekkel. Az indítványozók szerint ugyanis magatartásuk politikai véleménynyilvánítás volt: egy szerintük igen veszélyes külpolitikai tendenciára, az oroszbarát politikai közeledésre akarták felhívni a figyelmet, méghozzá olyan előzmények után, amikor a véleménynyilvánítás hagyományos formái nem bizonyultak hatékonynak.
[9] A cselekménynek ez a minősége helyes értelmezés mellett kizárja a garázdaság mindkét fogalmi elemének megvalósulását. Egyrészt a közéleti vélemények, a közhatalom-gyakorlás kritikája, még ha meghökkentő vagy durva formában fejezik is ki, a demokratikus berendezkedés szükségszerű velejárói, így egy kormányzati politikával szembeni kritikai megnyilvánulás sosem lehet kihívóan közösségellenes. Másrészt a tényállásszerűséghez megkövetelt megbotránkoztatásra vagy riadalom keltésére való alkalmasság ez esetben olyan objektív, egyéni érzékenységektől független mérce szerint ítélendő meg, amely sokkal magasabb tűrési kötelezettséget jelent.
[10] Az alkotmányjogi panasz ezzel összhangban kifejti azt is, hogy a bíróságoknak a garázdaság megvalósulása vizsgálatakor az indítványozók cselekménye társadalomra veszélyességének hiányát kellett volna megállapítaniuk. A garázdaság szabálysértési alakzata a köznyugalom védelmét szolgálja, márpedig a következetes alkotmánybírósági gyakorlat értelmében a köznyugalom mint elvont érték védelme kisebb súllyal esik latba a politikai véleménynyilvánítás mint egyéni alapjog korlátozásakor. Az indítványozók szerint tehát a szólás politikai természete akkor is kizárja a cselekmény társadalomra veszélyességét, ha egyébként zavaró, meghökkentő, durva. Jelen esetben pedig véleménynyilvánításuk nem járt erőszakkal vagy rongálással, és nem sértette mások jogait, sőt kifejezetten figyelemmel volt arra, hogy ne okozzon állagromlást.
[11] Az alkotmányjogi panasz szerint a garázdaság szabálysértésének elkövetését a fenti értelmezési szempontokkal ellentétesen megállapító és az indítványozókat szankcionáló bírói végzések sértik a szabad véleménynyilvánításhoz való jogot.
[12] Az indítvány mindemellett az Abtv. 26. § (1) bekezdésére hivatkozva kérte az alkalmazott jogszabály, azaz a Szabs. tv. 170. §-a alaptörvény-ellenességének vizsgálatát is, utalva arra, hogy az Alkotmánybíróság az Abtv. 28. §-a szerint a bírói döntés vizsgálata során az alkalmazott jogszabály vizsgálatára is áttérhet. Az indítványozók a Szabs. tv. 170. §-ával összefüggésben arra hivatkoztak, hogy álláspontjuk szerint ez az ügy alapot teremthetne az Alkotmánybíróság számára, hogy megvizsgálja a Szabs. tv. 170. §-a és az alkotmánybírósági gyakorlat között általuk vélten fennálló ellentéteket – miszerint a Szabs. tv. 170. §-a olyan cselekményeket is büntetni rendel, amelyek amúgy a véleménynyilvánítás oltalmát kellene, hogy élvezzék. A Szabs. tv. 170. §-ának túl általános megfogalmazása ugyanis álláspontjuk szerint megnyitja az utat az önkényes jogértelmezés előtt.
[13] 1. Az Alaptörvény érintett rendelkezése:
[14] 2. A Szabs. tv. érintett rendelkezése:
„170. § Aki olyan kihívóan közösségellenes magatartást tanúsít, amely alkalmas arra, hogy másokban megbotránkozást vagy riadalmat keltsen, szabálysértést követ el.”
[15] 1. Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján megállapította, hogy az alkotmányjogi panasz az Abtv. 27. §-a tekintetében megfelel az Abtv.-ben foglalt formai és tartalmi követelményeknek.
[16] 1.1. Az alkotmányjogi panaszt a másodfokú döntést követő hatvan napon belül postára adták. A panasz az Abtv. 27. §-ára alapított részében megfelel az Abtv. 52. § (1b) bekezdésében támasztott – a határozott kérelemre vonatkozó – törvényi feltételeknek. Az indítvány megjelölte az indítványozó jogosultságát, valamint az Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó törvényi rendelkezést [Abtv. 51. § (1) bekezdés és 52. § (1b) bekezdés a) pont], az Abtv. 27. §-ában foglalt hatáskörben kérve az Alkotmánybíróság eljárását. Az indítványozók megjelölték továbbá az Alkotmánybíróság által vizsgálandó bírói döntéseket [Abtv. 52. § (1b) bekezdés c) pont] és az Alaptörvény sérelmet szenvedett rendelkezéseit [Abtv. 52. § (1b) bekezdés d) pont]. Az indítvány benyújtását részletesen indokolták, kifejtve az Alaptörvényben foglalt jogok sérelmének mibenlétét [Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) pont]. Az indítványozók kifejezett kérelmet fogalmaztak meg a bírói döntések megsemmisítésére nézve [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pont].
[17] 1.2. Az alkotmányjogi panasz a bírósági végzések alaptörvény-ellenességét az Abtv. 27. §-a alapján állító része tekintetében az Alkotmánybíróság kiemelte, hogy az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján mérlegeléssel állapítja meg, hogy az indítvány eleget tesz-e az alkotmányjogi panasz befogadására a törvényben előírt tartalmi feltételeknek.
[18] Az Abtv. 27. §-a szerint az alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva.
[19] Jelen ügyben az alkotmányjogi panaszt az alapul szolgáló szabálysértési eljárás alá vont személyek nyújtották be az ügyüket érdemben eldöntő bírói végzésekkel szemben. Az elsőfokú végzés ellen benyújtott fellebbezéssel az indítványozók a rendes jogorvoslati lehetőségüket kimerítették.
[20] 1.3. Az Abtv. 29. §-ában meghatározottak szerint az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának további feltétele, hogy az alkotmányjogi panasz a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség lehetőségét, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vessen fel. E két feltétel alternatív jellegű, így az egyik fennállása önmagában megalapozza az Alkotmánybíróság érdemi eljárását {erről elsőként lásd: 3/2013. (II. 14.) AB határozat, Indokolás [30]}.
[21] E tekintetben az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az ügy az Alaptörvény IX. cikkében biztosított véleménynyilvánítás jogának hatályát és határait érintő alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdéseket vet föl. A bírói végzések alkotmányossági vizsgálata kapcsán vizsgálni kell ugyanis, hogy a szabálysértési eljárásban minősített cselekmény a szólásszabadság hatálya alatt áll-e, és ha igen, akkor fennálltak-e alkotmányos korlátozásának indokai. Ennek során az Alkotmánybíróságnak értelmeznie kell, hogy a garázdaság szabálysértési alakzata milyen alkotmányossági szempontok szerint korlátozhatja a szabad véleménynyilvánítást.
[22] A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz Abtv. 27. §-a alapján benyújtott részét az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdése vonatkozásában – 2018. január 30-ai ülésén – befogadta.
[23] 2. Az Abtv. 27. §-ára alapított indítványelemmel szemben az alkotmányjogi panasz Abtv. 26. § (1) bekezdése tekintetében nem felel meg a határozott kérelemre vonatkozó törvényi feltételeknek, ugyanis egyfelől az indítványozók nem jelölték meg az Alaptörvény azon rendelkezését, amelynek sérelmét a Szabs. tv. 170. §-a vonatkozásában valószínűsítik, másfelől az alkotmányjogi panaszuk indokolásában csak általánosságban hivatkoztak a Szabs. tv. 170. §-ára, amely vizsgálatát csak azért indítványozták, mivel álláspontjuk szerint a bírósági végzések alkotmányossági vizsgálata erre jó alkalmat teremthet. A konkrét Szabs. tv. rendelkezéssel összefüggésben azonban csak azt állították, hogy az túl általánosan fogalmaz, és így lehetőséget teremt az önkényes jogértelmezésre. Megállapítható az is, hogy az indítványozók a bírósági döntések alaptörvény-ellenességét nem azért állították, mert véleményük szerint a Szabs. tv. 170. §-a alaptörvény-ellenes, hanem azért, mert álláspontjuk szerint az eljáró bíróságok nem megfelelő módon vették figyelembe eljárásuk során az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdését. Márpedig az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján az Alkotmánybírósághoz alkotmányjogi panasszal akkor lehet fordulni, ha az ügyben folytatott bírósági eljárásban alaptörvény-ellenes jogszabály alkalmazása folytán következett be az Alaptörvényben biztosított jogának sérelme. Mindezek alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítvány Abtv. 26. § (1) bekezdése szerinti eleme nem felel meg a határozott kérelem követelményének, és megfelelő indokolást sem tartalmaz. Ezért az alkotmányjogi panasz Abtv. 26. § (1) bekezdése szerinti elemét az Alkotmánybíróság visszautasította.
[24] Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott.
[25] 1. Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata szerint alkotmányjogi panasz alapján „a bírói döntésben foglalt jogértelmezés Alaptörvénnyel való összhangját vizsgálja, azt, hogy a jogszabály alkalmazása során a bíróság az Alaptörvényben biztosított jogok alkotmányos tartalmát érvényre juttatta-e. Ha a bíróság az előtte fekvő, alapjogilag releváns ügy alapjogi érintettségére tekintet nélkül járt el, és az általa kialakított jogértelmezés nem áll összhangban e jog alkotmányos tartalmával, akkor a meghozott bírói döntés alaptörvény-ellenes” {3/2015. (II. 2.) AB határozat, Indokolás [18]}.
[26] Az Alkotmánybíróság nem vonhatja el azonban az ítélkező bíróságok hatáskörét az előttük fekvő tényállás elemeinek átfogó mérlegelésére, csupán a mérlegelés alapjául szolgáló jogértelmezés Alaptörvénnyel való összhangját, illetve a mérlegelés alkotmányossági szempontjainak a megtartását vizsgálhatja felül.
[27] Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz alapján azt vizsgálta, hogy a másodfokú bíróság helyesen ítélte-e meg a szóban forgó ügynek a véleménynyilvánítás szabadságával való kapcsolatát. A bíróságnak ugyanis választ kellett adnia arra a kérdésre, hogy a megállapított tényállás keretei között a kifogásolt cselekmény a szólásszabadság hatálya alatt áll-e, azaz alkalmazni kell-e rá a szólásszabadság védelmét biztosító alkotmányjogi mércéket. A másodfokú végzés a konkrét körülményekre tekintettel elvetette a véleményszabadságra való hivatkozást, vagyis a szabálysértéssé minősített cselekményt nem tekintette véleménynyilvánításnak. Az Alkotmánybíróság által vizsgálandó bírósági jogértelmezés szerint a szólásszabadság érveinek figyelembevételéhez arra lett volna szükség, hogy az elkövetők motivációja, vagyis a szoborgyalázás tiltakozás-jellege a kívülállók számára is értelmezhető legyen.
[28] 2. A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság mindenekelőtt áttekintette, hogy miként határozható meg az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében foglalt véleményszabadság tartalma, azaz milyen feltételek mellett vonható egy aktus a szólásszabadság fogalmi körébe. A lényegi kérdés e tekintetben nem más, mint hogy mit ért az Alaptörvény „véleménynyilvánítás” alatt.
[29] 2.1. A jogalkalmazó és alkotmányértelmező gyakorlat egyértelmű kiindulópontja szerint a „véleménynyilvánítás” köznapi és alkotmányjogi jelentése nem fedi egymást. Az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében foglalt alapjog egyfelől nem öleli fel a véleményalkotás valamennyi megnyilvánulását, másfelől viszont magában foglal a szóbeli vagy írásbeli kommunikáción túli aktusokat is. Előbbi körben mutatott rá például az Alkotmánybíróság arra, hogy a szólásszabadság csak a nyilvánosságnak szánt közlésekre terjed ki, a magánközlések – magánlevelek, telefonbeszélgetések, e-mail, magánbeszélgetések, napló stb. – annak ellenére nem részei a véleményszabadságnak, hogy egyébként személyes életünk legfontosabb megnyilvánulásait, „véleményeit” hordozhatják {vö. 19/2014. (V. 30.) AB határozat, Indokolás [42]}. Fontos kiemelni azt is, hogy a véleménynyilvánításnak a köznapi értelemben vett „szólásokon” túlterjeszkedő hatálya tekintetében, az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlata szerint a véleménynyilvánító nemcsak szavakkal, hanem például képek, szimbólumok használatával vagy ruhadarabok viselésével is megoszthatja gondolatait – a jelképhasználatban megnyilvánuló szimbolikus beszéd a véleményszabadság klasszikus kérdései közé tartozhat [vö. legutóbb 4/2013. (II. 21.) AB határozat].
[30] A jelen ügy mindenekelőtt az utóbbi körben megválaszolandó kérdéseket érint: minősülhet-e, és ha igen, milyen szempontok alapján minősülhet egy tettleges – azaz nem szavakban kifejezett megnyilvánulás – véleménynyilvánításnak, és ennek nyomán kiterjedhet-e a szólásszabadság hatálya a köztéri alkotást, emlékművet festékkel leöntő cselekedetére. Bár a fentiek szerint az alkotmánybírósági gyakorlat korábban már kiterjesztette a véleménynyilvánítás jogát a szimbolikus szólások egyes eseteire, nem adott normatív jellegű szempontokat a jövőben felmerülő definíciós kérdések eldöntéséhez, ezért az Alkotmánybíróság indokoltnak látta a kérdéskör átfogóbb megközelítését.
[31] 2.2. Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt hangsúlyozza, hogy az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésében foglalt véleménynyilvánítás jogának a hatálya, vagyis a „véleménynyilvánítás” fogalma normatív természetű. Határait nem önmagukban a köznapi értelemben vett megszólalások jelölik ki, hanem az, hogy mely aktusok állnak kapcsolatban a véleményszabadság alkotmányos igazolásával. A 7/2014. (III. 7.) AB határozat többször megerősített értelmezése szerint a szólásszabadság igazolása kettős: egyrészt a politikai közösség demokratikus működése, másrészt az egyéni önkifejezés is igényli, hogy a polgárok szabadon fejthessék ki gondolataikat. A véleménynyilvánítás alapjoga hatályának meghatározásakor elsődlegesen a demokratikus társadalmi kommuniká-cióban való részvétel szempontja nyújt segítséget. Eszerint azok a kommunikatív aktusok állnak kapcsolatban a szólásszabadsággal, amelyekkel az érintettek a nyilvános társadalmi párbeszédben vesznek részt.
[32] Az Alkotmánybíróság megerősíti azt, amit a korábbi alkotmányt értelmező határozatai már elismertek: a nyilvános társadalmi párbeszédben, azon belül a közügyekről folytatott vitában a polgárok sokszínűbb módon vesznek részt, mint a hagyományos értelemben vett beszéd vagy írás, ezért a véleménynyilvánítás jogának a hatálya is szélesebb a verbális kifejezéseknél. A szólásszabadság alkotmányjogi szempontjai tehát a hétköznapi „szólásokon” túl más kommunikatív tettek esetén is relevánsak lehetnek, és kötelező elemeivé válhatnak a jogi mérlegelésnek.
[33] Mindebből az a következtetés vonható le, hogy az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdése a kommunikációt, a jellemzően politikai vélemény másokhoz való eljuttatását védi, annak megjelenési formájára tekintet nélkül.
[34] 3. Fontos azonban, hogy annak megítélése, hogy az adott kommunikatív cselekmény valóban a szólásszabadság hatálya alá tartozik-e, több tényező összetett értékelése alapján dönthető csak el (így pl. a véleménynyilvánítás szabadságának más alapjogokkal való ütközése esetén az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésében kijelölt szempontok szerint). E tényezők meghatározásakor az Alkotmánybíróság figyelemmel volt arra is, hogy a fejlett demokráciák meghatározó bírói fórumai hasonló fordulatokkal igyekeznek megragadni a minősítés szempontjait.
[35] 3.1. Elsőként az Amerikai Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága mutatott rá arra, hogy a szólásszabadságot minden esetben alkalmazni kell, amikor a cselekvőt egy meghatározott üzenet közlése vezérli, és a körülmények alapján valószínűsíthető, hogy az üzenet értelmezhető a vele találkozók számára [Spence v. Washington, 418 U.S. 405 (1974) 410–411]. Az Alkotmánybíróság előtt fekvő jelen ügy szempontjából különösen is figyelemre méltó, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) épp akkor tekintette át a kommunikatív tettek szólásszabadság alá vonásának kérdését, amikor szobrokat festékkel meggyalázó személy elítéléséről kellett döntenie. Az EJEB széles körben elismerve bizonyos tettleges cselekedetek véleménynyilvánításként kezelésének lehetőségét, a konkrét cselekmény természetének értékelésekor alapvetően két tényezőt emelt ki: egyrészt objektív nézőpontból meg kell vizsgálni a cselekmény véleményközlő karakterét, másrészt értékelni kell a cselekményt elkövető szándékát vagy célját is. Az adott tényállás keretei között az EJEB a szobrokat festékkel meggyalázó tettlegességet a szólásszabadság hatálya alá eső véleménynyilvánításnak tekintette. Megjegyzendő továbbá, hogy a véleménynyilvánítás jogának sérelmét az EJEB az alkalmazott szankció aránytalanságára, valamint arra tekintettel állapította meg, hogy az elkövetővel szemben milyen céllal léptek föl. [EJEB, Murat Vural kontra Törökország, 9540/07, 2014. október 21-i ítélet, 54–55. és 65–68. bekezdések]
[36] 3.2. Az Alkotmánybíróság ezekre is figyelemmel rámutat arra, hogy egy tett véleménynyilvánításként kezelésének szükséges, de semmiképp sem elégséges feltétele, hogy a cselekményt elkövető a véleménye kifejezésének céljából cselekedjen – annak ellenére, hogy egy tett véleményszabadság oldaláról történő megítélése szempontjából a jogalkalmazónak elsődlegesen azt kell vizsgálnia, hogy a cselekvőnek mi volt a célja, illetve motívuma a cselekvése során. A véleményszabadság alkalmazásához azonban az is szükséges, hogy a közlés választott formája objektív módon is alkalmasnak tekinthető eszköze, közvetítője legyen gondolatok közlésének. Az objektív nézőpont szerinti megítélés szerepe egyrészt az, hogy a társadalom tagjai bizonyos cselekvéseket esetleges véleményközlő hatásuktól függetlenül eleve kizárnak a véleménynyilvánítások köréből. Másrészt a vizsgált cselekménynek konkrétan is alkalmasnak kell lennie arra, hogy objektív értékelés szerint – legalább hipotetikusan – a nyilvánosság előtt értelmezhető közlés legyen. Hangsúlyozni kell azonban mindemellett azt is, hogy egyes kommunikatív tettek alkotmányjogi pozíciójának megítélésekor a hagyományos szólásokhoz képest különleges szempontok is relevánssá válnak. Ebben a tekintetben ugyanis jelentősége van a véleménynyilvánítás tartalma és formája közti megkülönböztetésnek, amennyiben egyes tettleges közlési formák jellegüknél fogva speciális mérlegelési szempontokat vethetnek föl. Különösen így van ez, ha egy általános hatályú szabályozás alkalmazása a véleménynyilvánítás meghatározott formáját anélkül korlátozza, hogy a korlátozás célja körültekintő vizsgálat alapján nem a közlés tartalma.
[37] 3.3. Az ítélkező bíróságoknak azonban – egy cselekmény véleménynyilvánításként történő kezelésének megítélése során – a fentiek mellett figyelemmel kell lennie a szólásszabadságnak más alapjogokkal való (tényleges vagy látszólagos) kollíziójára is – így különösen a tulajdonhoz való joggal történő kapcsolatára. Ennek kapcsán elsőként meg kell különböztetni azt az esetet, amikor a véleménynyilvánítás szabadságának a gyakorlása ütközik a tulajdonhoz való joggal attól az esettől, amikor a tulajdon tárgyára kifejtett tettleges véleménynyilvánítás a jóhírnév, becsület sérelmét eredményezi.
[38] A véleménynyilvánítás szabadsága és a tulajdonhoz való jog ugyanis akkor áll tényleges kollízióban, ha a tettleges véleménynyilvánítás a tulajdon tárgyában állagsérelmet okoz, a tulajdon értékét csökkenti (ilyen kollízió verbális úton nem valósulhat meg: valamilyen tulajdoni tárgy „gyalázása” ugyanis nem a tulajdonhoz való jogot sérti). Ilyen esetben a kollízió feloldásánál gondos körültekintéssel kell eljárni, és figyelembe kell venni, hogy csak kivételes esetekben igazolható alkotmányosan az a véleménynyilvánítás, amely a tulajdon tárgyát rongálja. Ennek vizsgálata során – az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése alapján – egyfelől figyelembe kell venni, hogy a tulajdonhoz való jog korlátozásának szükségessége tekintetében indokoltnak tekinthető-e a cselekvő véleményének tettleges magatartás által történő kifejezésre juttatása (vagy az más, olyan eszközzel is – pl. felszólalással, molinóval, táblákkal stb. – kifejezhető lenne, amely a tettleges magatartással azonos súlyú figyelemfelkeltésre lenne alkalmas). Másfelől vizsgálni kell azt is, hogy a tett által megvalósuló véleménynyilvánítás során bekövetkező tulajdonjog korlátozás arányban áll-e a véleménynyilvánító cselekvés céljával. E tekintetben a jogalkalmazónak elsődlegesen azt kell vizsgálnia, hogy az érintett személynek a véleménye közlésére szolgáló cselekménye nem korlátozza-e oly mértékben másnak a tulajdonhoz való jogát, amely a tulajdon öncélú, a vélemény közlésének kereteit túllépő, visszafordíthatatlan, vagy csak jelentős költségráfordítással visszafordítható károsodását eredményezi.
[39] A fentiekben írtakhoz képest látszólagos a kollízió abban az esetben, ha a véleménynyilvánítás egy tárgyra irányul ugyan, de nem célozza, és nem is eredményezi a tulajdon tárgyának állagsérelmét. Ebben az esetben a véleménynyilvánítás szabadsága nem a tulajdonhoz való joggal, hanem más alapjoggal, így pl. a személyiségi jogokkal fog konkurálni.
[40] 4. Az Alkotmánybíróság a fentieket a következők szerint tartja alkalmazandónak a jelen alkotmányjogi panas�szal érintett ügyben.
[41] 4.1. A köztéri alkotások, illetve emlékművek szerepe egy közösség életében sokrétű. Ezeknek a különféle társadalmi funkcióknak a hangsúlyai emlékműről emlékműre (szoborról szoborra) változnak, de valamennyi köztéri alkotás, illetve emlékmű – a közvetlenül politikai célú alkotásoktól a fogadalmi emlékekig – közös ismérve, hogy társadalmi üzenetet hordoznak. Egy emlékműállítás értelme éppen az, hogy az emlékművet állítók megörökítsék üzenetüket a közösség jelen és eljövendő nemzedékei számára. Mivel a köztéri elhelyezéssel ezek az alkotások az egész közösség életének részévé válnak, természetes, hogy az idő múlásával az emlékmű jelentése még összetettebbé válhat: nemcsak az őt állítók, hanem a közösség többi tagja is jelentéseket, üzeneteket társít hozzá. A köztéri alkotások, illetve emlékművek ezáltal magától értetődő részévé válnak a tágan értelmezett közösségi párbeszédnek – egyik emlékmű inkább, mint a másik, de közös műfaji sajátosság, hogy ezek az alkotások erős kommunikációs jelentéseket hordozva a társadalmi diskurzus eleven részei. Ebből következően a rájuk vonatkozó véleménynyilvánítások is a társadalmi eszmecsere fontos megnyilvánulásai lehetnek.
[42] Az emlékművek különlegessége, hogy a közösségnek szóló üzenetüket fizikai formát öltve fejezik ki. Ez a sajátosságuk nem csupán az állításuk egyszeri aktusát határozza meg (egy alkotást meg kell formázni és fel kell állítani), hanem az őket érintő későbbi megnyilvánulásokat is befolyásolja: az emlékmű letakarható, leleplezhető, megkoszorúzható, virágokkal borítható be, arra zászló tűzhető ki stb. Mindezzel együtt az is természetes, hogy az emlékművet érintő ellenérzéseket, tiltakozásokat is megpróbálják fizikailag is értelmezhető formába önteni. Éppen az alkotás fizikai valósága miatt azonban ennek a negatív véleményközlésnek egyedi, a pusztán verbális módon megjelenő közléseknél fel nem merülő határai lehetnek (amelyeket a véleménynyilvánítás szabadságának a tulajdonhoz való joggal való konkurálása esetén a tulajdonhoz való jog korlátozásának arányossága értékelésekor figyelembe kell venni). Az emlékművek megcsonkítása, ledöntése rongálásnak minősülhet, illetve a köztéren elhelyezett alkotásokra vonatkozó cselekmények más módon is érinthetik a közrendet, amelyek aránytalanná tehetik a véleménynek tettleges formában történő kifejezését. Az emlékművekkel összefüggő mérlegelés további különlegessége, hogy azokra mint művészi alkotásokra, illetve üzenetet hordozó emlékekre egyéb utcai tárgyakhoz képest más társadalmi együttélési szabályok vonatkoznak.
[43] 4.2. Mindezek alapján egy emlékmű megcsúfítása, például könnyen eltávolítható festékkel történő leöntése adott esetben a véleménynyilvánítás jogának hatálya alá eső szimbolikus szólásnak minősülhet. A véleményközlés személyes szándékán túl az ilyen tett objektív módon is alkalmasnak tekinthető eszköze, közvetítője lehet gondolatok közlésének, mivel – szemben pl. a mással szembeni erőszak esetével – nincs olyan objektív, társadalmi megítélésen nyugvó szempont, amely alapján e cselekményeket eleve, további körülmények vizsgálata nélkül ki kellene zárni a szólásszabadság köréből. Ellenkezőleg: bizonyos körülmények között az ilyen cselekmény fontos közéleti véleménynyilvánításnak minősülhet. A köztéri alkotások, illetve emlékművek megcsúfításának, leöntésének konkrét tette mindazonáltal kívül is eshet a véleménynyilvánítás jogával fedett cselekmények körén. Az emlékművekhez mint művészi alkotásokhoz, illetve üzenetet hordozó emlékekhez kapcsolódó társadalmi együttélési szabályok szerint ugyanis az emlékmű meggyalázása sok esetben a vandalizmus, nem pedig a szabad szólás cselekedete.
[44] Annak megítélése, hogy adott esetben a véleménynyilvánítás szabadságának hatálya alatt vizsgálandó, erős alkotmányos védelemre igényt tartó cselekményről, avagy vandalizmusról van-e szó, az egyedi tényállás elemei alapján – a fenti szempontokat figyelembe véve – a bíróságok feladata. E tekintetben jelentősége van annak, hogy a konkrét cselekmény mind a „véleménynyilvánító” személy szubjektív szándéka, mind az objektív értékelés szerint – legalább hipotetikusan – a nyilvánosság előtt értelmezhető közlés-e. Ha a szóban forgó tett mind az így megnyilvánuló személy véleményközlő célja, mind az objektív mérlegelés szerint a véleménynyilvánítás aktusa – figyelembe véve többek között a cselekmény helyszínét (fontos ugyanis, hogy más megítélés alá eshet egy cselekménynek a szólásszabadsággal való viszonya, ha az egy forgalmas közterületen lévő emlékmű ellen, és megint más, ha pl. egy temetőben felállított alkotás ellen irányul), időpontját, aktuális eseményekhez való kötődését, illetve a véleménynyilvánítás és az érintett emlékmű összefüggésének közvetlenségét –, akkor jogszerűségéről a szólásszabadság mércéi szerint kell döntést hozni. Ilyen körülmények híján azonban a cselekményt az alkotásokat, illetve emlékműveket érintő szokásos együttélési szabályok szerint lehet megítélni. Ez esetben egy emlékmű megcsúfítása olyan vandál tettnek minősülhet, amellyel szemben az általános hatályú jogszabályok [így pl. a Szabs tv., vagy épp a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.)] alapján lehet fellépni. Ennek megítélése során azonban arra is figyelemmel kell lenni, hogy bár a Btk. és Szabs. tv. is (többek között) az alkotmányos (az Alaptörvény szerinti társadalmi, gazdasági, állami) rend sérelméhez, illetve annak veszélyeztetéséhez köti az egyes cselekmények társadalomra veszélyességének megítélését, amennyiben egy cselekmény az Alaptörvény által védett alapjog-gyakorlásnak minősül (így pl. a véleménynyilvánítás szabadságának körébe esik), eleve kizárt annak társadalomra veszélyessége.
[45] 5. Mindezek figyelembevételével az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a másodfokú bíróságnak az a jogértelmezése, mely egy szobor festékkel való leöntésének esetére csak bizonyos feltételekkel tartja alkalmazhatónak a véleményszabadság szempontjait, összhangban áll az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdéséből fakadó követelményekkel. Megállapította továbbá az Alkotmánybíróság, hogy a bíróság az előtte fekvő tényállás mérlegelésére vonatkozó alkotmányossági szempontokat nem sértette meg akkor, amikor a konkrét cselekményt nem vonta a szólásszabadság hatálya alá.
[46] A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az Abtv. 27. §-ára alapított alkotmányjogi panaszt elutasította.
[47] 6. Az Alkotmánybíróság a határozat Magyar Közlönyben történő közzétételét az Abtv. 44. § (1) bekezdésének második mondata alapján rendelte el.
Dr. Horváth Attila s. k., Dr. Hörcherné dr. Marosi Ildikó s. k., Dr. Juhász Imre s. k.,
alkotmánybíró alkotmánybíró előadó alkotmánybíró
[48] A határozat rendelkező részének mindkét pontjával egyetértek, az 1. pont (az Abtv. 27. §-a alapján előterjesztett alkotmányjogi panasz elutasítása) tekintetében azonban a határozat indokolását nem osztom.
[49] Az abban foglalt érvelés ugyanis a törvény alkalmazásának mellőzését illetően – nézetem szerint diszkrepanciába kerülve a jogállamiság elvével – megengedő álláspontra helyezkedik; lehetségesnek tartja, hogy bizonyos esetekben (az indokolásban részletezett körülmények mellett) a véleménynyilvánítás adott formájaként mégis elfogadható legyen a garázdaság szabálysértésének vagy bűncselekményének az elkövetése.
[50] Annak megállapítása, hogy egy adott magatartás kihívóan közösségellenes-e, és hogy alkalmas-e másokban megbotránkozás vagy riadalom keltésére (azaz megvalósult-e a garázdaság szabálysértése vagy bűncselekménye) végső fokon a bíróság feladatkörébe tartozik. E döntések jogalapját az alkalmazandó törvények rendelkezései képezik.
[51] Nézetem szerint, ha egy magatartás megvalósítja a Szabs. tv.-ben vagy a Btk.-ban tilalmazott valamely magatartást, a jogalkalmazó a véleménynyilvánítás szabadságára hivatkozva nem mellőzheti a Szabs. tv. vagy a Btk. alkalmazását. Ezzel ellentétes eljárás összeegyeztethetetlen lenne a törvények uralmának, a jogállamiságnak az elvével.
[52] Ha az Alkotmánybíróság megítélése szerint a törvény nem lenne kellően figyelemmel a véleménynyilvánítás szabadságára (pl. mert aggályosnak tartaná, hogy a törvény nem minősíti büntethetőséget kizáró oknak e szabadságjog gyakorlását, vagy egyébként nem tartaná eléggé árnyaltnak a törvényi szabályozást), a rendelkezésre álló eszközei útján a törvénnyel szemben kellene fellépnie, melyre megvan a lehetősége, de melynek feltételeit és szükségességét a jelen esetben mégsem látta fennállni. A jelenlegi szabályozás szerint a garázdaság szabálysértési, illetve büntetőjogi tilalmazása a véleménynyilvánítási szabadság e törvények útján történő legitim korlátozását képezi.
[53] Én a fentiekre tekintettel értek egyet az Abtv. 27. §-a alapján előterjesztett alkotmányjogi panasz elutasításával.
[54] Egyetértek a többségi határozat számos megállapításaival, azonban a döntést megalapozó indokolás lényegi pontjait részben máshol látom.
[55] Támogatom a határozatnak azt a megközelítését, hogy egy tett véleménynyilvánításként kezelésének egyrészt feltétele, hogy a cselekményt elkövető a véleménye kifejezésének céljából cselekedjen; másrészt, hogy a közlés választott formája objektív módon is alkalmasnak tekinthető eszköze, közvetítője legyen gondolatok közlésének (IV. 3.2. pont, Indokolás [36]).
[56] Életszerű, hogy bizonyos tettekben kifejezett vélemény megvalósíthatja egyes szabálysértési vagy büntetőjogi tényállások elkövetési magatartását. A véleménynyilvánítási szabadság tettekben történő gyakorlása kollízióba kerülhet más alapjogokkal vagy alkotmányos értékekkel, ezekre tekintettel felmerülhet korlátozásának szükségessége is.
[57] A határozatban vizsgált alapügyben eljárt bíróságok a garázdaság szabálysértési tényállásnak az elkövetését állapították meg, amelynek a védett jogi tárgya a köznyugalom és a közrend, nem pedig a tulajdon. Erre tekintettel túlzónak gondolom azt a terjedelmet, amelyben a többségi indokolás a véleménynyilvánításhoz való jog és a tulajdonhoz való jog összeütközésének kérdéseivel foglalkozik, az ügy érdeme nem ezzel a kérdéssel állt kapcsolatban (vö. IV. 3.3., 4.1. pont, Indokolás [37]–[39], [41]–[42]).
[58] A határozat lényeges megállapítása, hogy a köztéri alkotások, illetve emlékművek részei a „tágan értelmezett közösségi párbeszédnek”, ezért „a rájuk vonatkozó véleménynyilvánítások is a társadalmi eszmecsere fontos megnyilvánulásai lehetnek”. Mivel az emlékművek „a közösségnek szóló üzenetüket fizikai formát öltve fejezik ki”, „az is természetes, hogy az emlékművet érintő ellenérzéseket, tiltakozásokat is megpróbálják fizikailag is értelmezhető formába önteni”. Mindezek alapján például egy emlékmű könnyen eltávolítható festékkel történő leöntése adott esetben a véleménynyilvánítás jogának hatálya alá eső szimbolikus szólásnak minősülhet (IV. 4.1-4.2. pont, Indokolás [41]–[44]).
[59] Hangsúlyozandó, hogy ha egy véleményt olyan módon fejeznek ki, amely egyben valamely szabálysértési tényállás elkövetési magatartását is megvalósítja, akkor a hatóságoknak és bíróságoknak nem kell választaniuk az Alaptörvény és a Szabs. tv. alkalmazása között, hanem a cselekmény társadalomra való veszélyességének mérlegelése körében értékelhetik, hogy a magatartás adott esetben a véleménynyilvánítási szabadság gyakorlására irányult, figyelembe véve azt is, hogy a cselekmény veszélyezteti-e az Alaptörvény szerinti állami, társadalmi vagy gazdasági rendet, vagy mások jogait (vö. Szabs. tv. 1. §).
[60] Ezzel összefüggésben erősen elgondolkodtató, hogy mennyiben sértheti az Alaptörvény szerinti rendet egy az ún. „szovjet hősi emlékművet” célzó, azzal összefüggésben – rongálás nélkül – negatív véleményt kifejező magatartás, különös tekintettel arra is, hogy az Alaptörvény U) cikk (1) bekezdés b) pontja kifejezetten elítéli a második világháborút követő esztendők többpártrendszerre épülő demokratikus kísérletének szovjet katonai segítséggel történő felszámolását. Szükséges intézkedésnek minősül-e egy ilyen korlátozás egy demokratikus társadalomban?
[61] A többségi határozat eddigi joggyakorlatunkat követve rögzíti, hogy „[a]z Alkotmánybíróság nem vonhatja el azonban az ítélkező bíróságok hatáskörét az előttük fekvő tényállás elemeinek átfogó mérlegelésére, csupán a mérlegelés alapjául szolgáló jogértelmezés Alaptörvénnyel való összhangját, illetve a mérlegelés alkotmányossági szempontjainak a megtartását vizsgálhatja felül” (Indokolás [26]). Ha a bíróság az előtte fekvő tényállás mérlegelésére vonatkozó alkotmányossági szempontokat nem sértette meg, akkor nincs helye a bírósági döntés megsemmisítésének. Az Alkotmánybíróság nem vizsgálhatja, hogy a bíróság az Alaptörvényre is figyelemmel értelmezett jogszabályt a konkrét történeti tényállás elemeire helyesen alkalmazta-e.
[62] Az alkotmányjogi panasz elutasítását ezen az alapon támogattam.
Dr. Szabó Marcel alkotmánybíró párhuzamos indokolása
[63] Egyetértek a határozat rendelkező részével, azonban eltérő indokolás alapján.
[64] Elfogadhatónak tartom azt a megközelítést, amely az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdése szerinti véleménynyilvánítást a tettleges (nem szavakban kifejezett) véleményekre is kiterjeszti, azzal, hogy ezekben az esetekben fokozott óvatossággal kell vizsgálni a tettleges „véleménynyilvánítás” körülményeit, a tett jelentéstartalma kívülállók számára történő felismerhetőségét, illetőleg a tett más alapvető jogokra (ideértve mindenekelőtt a tulajdonhoz való jogot) gyakorolt hatását.
[65] Abban az esetben azonban, ha a tettleges véleménynyilvánítás egyúttal egy büntető vagy szabálysértési tényállást is megvalósít (ideértve különösen a rongálás, garázdaság eseteit), az eljáró bíróságnak abból a (megdönthető) vélelemből kell kiindulnia, hogy a vizsgálandó magatartás elsősorban a jogalkotó által kifejezetten tiltott magatartás, és csak másodsorban, kivételesen lehet véleménynyilvánítás. Ilyen esetekben ekként az eljáró bíróságnak nem azt kell vizsgálnia mintegy főszabályként eljárva, hogy a kérdéses magatartás véleménynyilvánításnak minősíthető-e és ezáltal mentesül-e a büntetőjogi vagy szabálysértési jogi jogkövetkezmények alól, hanem azt, hogy van-e olyan rendkívül indokolt, kétséget kizáróan megállapítható körülmény, amelyre tekintettel a kérdéses magatartás kivételesen nem minősül mégis a büntetőjogi vagy szabálysértési tényállás alá tartozónak. Ilyen egészen kivételes körülmény lehet adott esetben a magatartás szimbolikus jellege, illetőleg az ezzel okozott anyagi és/vagy érdeksérelem minimális mértéke, a tettleges véleménynyilvánítás más alapvető jogokra gyakorolt nyilvánvalóan csekély hatása. Ezt a mérlegelést az eljáró bíróságnak, illetőleg hatóságnak leginkább a cselekmény társadalomra veszélyessége keretei között kell értékelnie, melyet az Alkotmánybíróság csak egészen kivételes esetekben vizsgálhat felül.
[66] A többségi határozat rendelkező részét és indokolásának nagyobb részét támogattam. Ugyanakkor az indokolás IV.4.2. pontjában (Indokolás [43]–[44]) írtaknál határozottabb különbségtételt tartottam volna szükségesnek a verbális és nem verbális „véleménynyilvánítások” között.
[67] A véleménynyilvánítás szabadsága – a régi és sokkal kifejezőbb megfogalmazás szerint a szólás szabadsága – kommunikációs jog. Gondolatok megfogalmazására, közlésére, egymással való szembehelyezésére, a közügyek megvitatására irányul. Következésképpen csak egészen kivételes esetekben tartom elfogadhatónak a tettekben megvalósuló véleménynyilvánítás (égetés, lefestés, megrongálás stb.) alkotmányos védelem alá helyezését. Ezek ugyanis jellemzően nem gondolatot hordoznak, hanem a gondolat által kiváltott, nem ritkán indulat-vezérelt cselekvések (így ha következetesek kívánunk lenni, akkor el kellene fogadni a „tettleges” vélemények ütközését is, ami például verekedést jelent).
[68] A tettleges „véleménynyilvánítást” csak addig tartom az Alaptörvény által védettnek, amíg nem korlátozza más alapjogát. Márpedig a tulajdonhoz való jogból következik az, hogy más tulajdonában álló vagyontárgyat tulajdonképpen megérinteni sem szabad (hacsak jogszabály nem engedi meg, a tulajdonos ehhez nem járul hozzá, vagy magatartásából nem következik, hogy hozzájárult). Más esetekre az alkotmányos védelem nem terjed ki.
[69] A többségi határozat nem hordozza ezt a világos különbségtételt, az pedig, amivel helyettesíti, a más tulajdontárgyát érintő tettleges beavatkozás által okozott állagsérelem vagy ennek hiánya egyrészt bizonytalan, másrészt nem prima facie megállapítható körülmény. Márpedig a nyilvános véleménynyilvánítás, különösen a gyülekezési joggal összekapcsolt gyakorlása során az adott rendezvényt biztosító rendőrségnek azonnal és egészen pontosan el kell tudnia határolni a megengedett (tehát a rendőri biztosítással védendő) és a tiltott (tehát azonnali rendőri intézkedést igénylő) helyzeteket. Azt, hogy a Btk. vagy a Szabs. tv. valamely különös részi tényállásának megvalósítása mellett a bűncselekmény vagy szabálysértés megállapíthatóságának további feltételei, a bűnösség és a (materiális) jogellenesség fennállnak-e, csak a bíró (a szabálysértési hatóság, illetve büntetőeljárás esetén az ügyész) által mérlegelhető. Nem vitás ugyanis, hogy alkotmányos alapjog gyakorlása adott esetben kizárhatja a jogellenességet, ami elvezethet a bűncselekmény hiányának megállapításához. Az elkövetés helyszínén azonban ilyen mérlegelés nem várható el. Az Alkotmánybíróságnak tehát olyan mércét kellett volna alkalmaznia, amely nemcsak a jogvitában eljáró bíró (és más hatóságok), hanem a helyszínen jelenlévő rendfenntartók számára is világos eligazítást nyújt.
[70] A párhuzamos indokoláshoz csatlakozom.
[71] Az Alkotmánybíróság döntésével nem értek egyet, a határozatot annak indokolása miatt nem tudtam megszavazni, helyesnek tartom ugyanakkor a támadott bírósági határozatok megállapításait.
[72] A konkrét alkotmányossági probléma a garázdaság szabálysértési tényállásával összefüggésben merült fel. A szabálysértés miatti felelősség megállapítása során a jogalkalmazó, vagyis a konkrét esetben a bíróság a szabálysértési eljárásban a releváns tényállás elemeinek a megvalósulását vizsgálja. Ennek során nem hagyhatja figyelmen kívül az Alaptörvény 28. cikkét, amelynek értelmében a bíróságnak a jogalkalmazás során a jogszabály Alaptörvénnyel összhangban álló értelmezését kell követnie.
[73] A véleménynyilvánítás szabadságával összefüggésben az Alkotmánybíróság gyakorlatában meghatározott követelményeket a jogalkalmazás a szabálysértési eljárásban, a tényállás elemeinek a vizsgálata keretében tudja érvényre juttatni. A véleménynyilvánításhoz való jog gyakorlásának a ténye önmagában nem mentesíti, nem mentesítheti az eljárás alá vont személyt a szabálysértési felelősség megállapítása alól. Ilyen követelményt az Alkotmánybíróság sem fogalmazhat meg. Arra adhat legfeljebb iránymutatást, hogy mely szabálysértési tényállási elem az, amelynek keretében a véleménynyilvánításhoz való jog szempontjai vizsgálhatók, valamint arra, hogy melyek ezen vizsgálat elfogadható, az Alaptörvény rendelkezéseivel összhangban álló eredményei.
[74] Mind a konkrét jogerős bírósági határozat, mind pedig jelen alkotmánybírósági határozat tartalmaz utalást arra vonatkozóan, hogy a társadalomra veszélyesség lehet olyan tényállási elem, amelynek vizsgálatán keresztül az alkotmányossági szempontok a bíróság jogalkalmazásába „beszűrődhetnek”.
[75] A Szabs. tv. 1 § (1) bekezdése határozza mega a szabálysértés fogalmát. Ennek értelmében szabálysértésnek minősül a szabálysértési törvény által büntetni rendelt tevékenység vagy mulasztás, amely veszélyes a társadalomra. A társadalomra veszélyesség fogalmát is rögzíti a Szabs. tv., amikor megállapítja, hogy „[e] törvény alkalmazásában az a tevékenység vagy mulasztás veszélyes a társadalomra, amely a bűncselekményként történő büntetni rendeléshez szükségesnél kisebb fokban sérti vagy veszélyezteti az Alaptörvény szerinti állami, társadalmi vagy gazdasági rendet, a természetes és jogi személyek, valamint a jogi személyiség nélküli szervezetek személyét vagy jogait.”
[76] A garázdaság szabálysértése vagy a garázdaság mint bűncselekmény elbírálása során a bíróságnak a társadalomra veszélyesség vizsgálata során kell megállapítania, hogy az adott magatartás szabálysértésnek vagy bűncselekménynek minősül-e, vagy épp társadalomra veszélyesség hiányában az adott magatartás nem valósít meg sem szabálysértést, sem bűncselekményt.
[77] Másképp fogalmazva a társadalomra veszélyességnek a Szabs. tv. 1. §-ában – bűncselekmény esetén a Btk. 4. §-ában – meghatározott fogalmán belül vizsgálható, hogy a cselekmény által védett alapjogra vagy alkotmányos értékre is figyelemmel az adott magatartás másik alapvető jog vagy alkotmányos érték védelmi körébe esik-e, és értékelhető-e azok kollíziója.
[78] A jelen alkotmánybírósági határozat indokolása tartalmaz is ilyen tartalmú iránymutatást, a IV. rész 4.2. pontjában (Indokolás [43]–[44]) ugyanis rögzíti, hogy „amennyiben egy cselekmény az Alaptörvény által védett alapjog-gyakorlásnak minősül (így pl. a véleménynyilvánítás szabadságának körébe esik), eleve kizárt annak társadalomra veszélyessége”.
[79] Ezzel a következtetéssel nem tudok egyetérteni.
[80] Azon tényből, hogy valamely magatartás a véleményszabadság – vagy akár bármely más alapjog – védelmi körébe esik, még nem következik szükségszerűen a szabálysértési felelősség alóli mentesülés. Álláspontom szerint adott cselekmény társadalomra veszélyességét az érintett alapjogok és alkotmányos értékek kollízióját vizsgálva lehet csak megállapítani.
[81] A határozat indokolása IV. rész 3.3. pontjában (Indokolás [37]–[39]) maga is utal a véleménynyilvánításhoz való jog és más alapjogok lehetséges kollíziójára, továbbá a kollízió vizsgálatának a szükségességére. Ezen vizsgálatot ugyanakkor a konkrét bírósági határozatokat érintően nem végzi el. Az alkotmánybírósági határozat indokolását ezért hiányosnak tartom.
[82] A másodfokú bíróság helyesen ismerte fel, hogy adós maradt az elsőfokú bíróság az eljárás alá vont személyek véleménynyilvánítás szabadságára történő hivatkozása elvetésének indokaival.
[83] Az adott esetben ugyanakkor szükség lett volna a kollíziós vizsgálat lefolytatására is. Annak keretében az Alkotmánybíróságnak össze kellett volna mérnie az adott szabálysértési tényállás által védett alapjogok és alkotmányos értékek egymásra kifejtett hatását. A lehetséges kollíziós kapcsolatok vizsgálata keretében pedig a véleménynyilvánításhoz való jogot elsősorban olyan más alapjoggal vagy alkotmányos értékkel való kontextusában lehetett volna vizsgálni, amelyet a konkrét szabálysértési tényállás védelmez. Jelen esetben ez a köznyugalom, míg például a rongálás esetében a tulajdonhoz való jog.
[84] A többségi határozatot nem támogatom – annak ellenére, hogy az alkotmányjogi panasz el-, és visszautasítással elviekben egyetértek –, mivel az indokolásnak sem az irányával, sem a tartalmával nem tudok azonosulni. A határozat rendelkező részét és indokolását is támogató alkotmánybírótársaimmal szemben ugyanis úgy vélem, hogy amennyiben egy cselekmény szabálysértést vagy bűncselekményt valósít meg, akkor a bíróság – ennek megállapítása mellett – már nem mérlegelheti, hogy az elkövető e magatartása a véleménynyilvánítás védett körébe tartozik-e avagy sem. A fennálló erős koncepcionális eltérés okán nem tudom támogatni a határozatnak sem a rendelkező részét, sem annak indokolását.
[85] Álláspontom szerint az Alkotmánybíróság tagjai akkor is megfogalmazhatnak különvéleményt, ha az indokolás egészével nem értenek egyet, ugyanis ez még elviekben is lehetetlenné teszi egy olyan rendelkező rész támogatását, amely alól teljes egészében hiányzik az az alap, amelyet okszerű indokolásnak nevezünk. A tárgyi ügyben is ezzel a (határ)esettel állunk szemben, mivel már a kiindulási pont tekintetében gyökeresen eltér a véleményem a tettleges véleménynyilvánításnak a többségi határozatban megjelenő felfogásától.
[86] Nem támogatom a többségi döntés rendelkező részében az indítvány elutasítását, mert a magyar társadalom számára a XX. század egyik legnagyobb traumát jelentő szovjet megszállásnak a szörnyűségei ellenére köztéri szoborral emléket állító létesítmény ellen a fellépést az alkotmányos véleménynyilvánítási szabadság által védett megnyilvánulásnak ítélem meg.
[87] A festékkel leöntés ugyan a szóbeli véleménynyilvánításon túllépve a tettleges véleménynyilvánítás területére lép át, ám ahogy az indokolás IV. részének 5. pontja (Indokolás [45]–[46]) is rögzíti, ez bizonyos feltételek mellett még belül marad az Alaptörvény IX. cikkének (1) bekezdése által védett alapjogon. E helyes indokolási rész továbbfejtéseként épp azt kellett volna a jelen ügy kapcsán kibontani, hogy melyek azok a feltételek, melyek a kereteken belül maradást jelentik, és így ezzel le tudtuk volna határolni az alkotmányosan gyakorolható véleménynyilvánítási szabadságot a politikai nyilvánosságban az utóbbi időben megmutatkozó alkotmányjogilag elfogadhatatlan megnyilvánulásoktól. Így annak kiemelése, hogy a jelen ügyben a magyar társadalom milliót megosztó történelmi esemény köztéri szobra ellen történt a tettleges véleménynyilvánítás, és emellett ez nem ment el a megrongálás szintjéig, hanem csak szimbolikusan tiltakozást jelentett a lemosható festékkel leöntése, megmutatta volna tettleges véleménynyilvánítás korlátait is. Az ezek hangsúlyozása melletti alkotmányosnak elfogadás pedig kiemelte volna, hogy a közintézmények falainak festékkel leöntése, vagy bármilyen fizikai tettben megnyilvánuló fellépés állami épületek ellen már túl van az alapjogi védettségen. Megítélésem szerint az, hogy az indokolás kifejezetten kiemeli a tettleges véleménynyilvánítás bizonyos körülmények közötti alkotmányosságát, ám azután sommásan csak e körön kívülinek deklarálja e jelen cselekményt, csak fokozza az alkotmányos bizonytalanságot e téren.
[88] Nem tartom helyesnek továbbá az indokolásba a strasbourgi EJEB döntésének bevonását (lásd az indokolás IV. részének 3.1. pontját, Indokolás [35]). Az EJEB működésének utóbbi időben nyilvánosságra került alapvető problémája ugyanis az, hogy ennek döntéseit ténylegesen nem az arra illetékes bírói tanácsok formálják ki az Európai Emberi Jogi Egyezmény alapulvételével, hanem egy, az évek alatt kialakult kb. 300 fős emberi jogi apparátus a bírák függetlenségének legelemibb hiánya mellett. (Lásd ehhez többek között Matilde Cohen 2017-es tanulmányát „Túszok vagy bírák?” címmel, ahol a strasbourgi bírák függetlenségének teljes hiányát vázolja: „Judges or Hostages? In: Nicola/Davies eds: EU Law Stories. Cambridge University Press 2017, 58–80. p.) De a volt strasbourgi bíró, a koppenhágai professzor, David Thór Björgvinsson is éles kritikával illette a megbízatása lejárta után egy 2015-ben adott interjúban a tudományos kutatókat, hogy nem veszik észre az EJEB-bírák teljes kiszolgáltatottságát az évtizedes állandósággal Strasbourgban székelő emberi jogi jogászapparátus felé [lásd Utrecht Journal of International and European Law (Vol. 81.) 2015. No.31.]. E visszás helyzet felszámolása, továbbá az EJEB-bírák függetlenségét megteremtő működés kialakítása a nemzetközi szerződésében résztvevő államok külügyi- és igazságügyi minisztériumainak a feladata és felelőssége, de megítélésem szerint mint alkotmánybírók mi is tartozunk annyi felelősséggel, hogy erre tekintettel és ennek deklarálásával a jövőben mi is kerüljük az EJEB-döntésekre való explicit támaszkodást, és mint autentikus bírósági döntésekre való hivatkozást döntéseinkben. Ezek ugyanis valójában a strasbourgi jogász-apparátus döntései, melyek elé csak álcaként vonják oda a tagállamok által kiküldött bírákat. Így amíg ez a helyzet fennáll, addig megítélésem szerint ezeket a döntéseket mint bírósági döntéseket nem vehetjük figyelembe. A döntés-előkészítő munkánk folyamán pro domo formájában mint autentikusságot nélkülöző egyszerű jogászi vélemények szemügyre vételét információként én is támogatom, de a nyilvánosságra került döntéseink szövegében ezek kihagyását javasolom a jövőben.
[89] Az Abtv. 66. § (2) bekezdésben biztosított jogköröm alapján a következő különvéleményt csatolom a határozathoz.
[90] A többségi határozattal annak ellenére nem tudok egyetérteni, hogy a rendelkező rész elutasítást és visszautasítást tartalmazó jogkövetkezményeit helyesnek tartom. A későbbi ügyek eldöntése során precedensként szolgáló indokolás ugyanakkor számomra elfogadhatatlan érveket tartalmaz.
[91] A többségi határozat alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésnek tekintette annak eldöntését, hogy „a szabálysértési eljárásban minősített cselekmény a szólásszabadság hatálya alatt áll-e,” (Indokolás [21]) illetve annak értelmezését, hogy „a garázdaság szabálysértési alakzata milyen alkotmányossági szempontok szerint korlátozhatja a szabad véleménynyilvánítást” (Indokolás [21]). Álláspontom szerint a többségi határozat indokolása nem megfelelően válaszolja meg a fenti kérdéseket, az alábbiak okán.
[92] 1. Elsőként arra kívánok rámutatni, hogy a garázdaság szabálysértésének törvényi tényállása – szemben a garázdaság bűncselekményi alakzatával – nem követeli meg azt, hogy az elkövetett cselekmény (akár személy, akár dolog elleni) erőszakot valósítson meg, így tehát az alapügyben vizsgált szabálysértés esetén fogalmilag kizárt a kár bekövetkezésének lehetősége. E szabálysértés védett jogi tárgya tisztán a köznyugalom, ennek megfelelően fel sem merül a véleménynyilvánítás szabadságának és a tulajdonhoz való jognak az összeütközése.
[93] A többségi határozat ugyanakkor indokolásában mégis jelentős terjedelemben értekezik a tulajdonhoz való jog és a véleménynyilvánítás szabadságának kollíziójáról, holott ebben az ügyben ez relevanciával nem bír, illetve az Alkotmánybíróság egy korábbi határozatában már meghatározta a két alapjog összeütközése során vizsgálandó szempontok körét {vö.: 3132/2018. (IV. 19.) AB határozat, Indokolás [36]–[42]}.
[94] Igaz ugyan, hogy a határozat azt is leszögezi, hogy abban az esetben, ha a véleménynyilvánítás egy tárgyra irányul, de az nem eredményez állagsérelmet, akkor a véleménynyilvánítás nem a tulajdonhoz való joggal, hanem más alapjoggal konkurál; de a konkrét bírósági döntés alkotmányos értékelésekor mégis hivatkozik a tulajdonhoz való jogra. Ezenkívül az alapügyben vizsgált cselekményeket – amennyiben azok nem élvezik a szólásszabadság védelmét – vandalizmusnak minősíti; e kifejezés általános jelentése viszont szintén magában foglalja a károkozást.
[95] Nézetem szerint tehát a többségi határozat indokolásában nem sikerült letisztult szempontrendszert megállapítani az alapügyben felmerült – kifejezetten köznyugalmat sértő – szabálysértés és a hivatkozott alapjog összeütközésének vizsgálatára.
[96] 2. A többségi határozatban megfogalmazott alkotmányos iránymutatás – álláspontom szerint – a különvéleményem 1. pontjában megfogalmazott probléma mellett, más okból sem tekinthető egyértelműnek.
[97] Az alapjogi értékelés során a határozat ugyanis bizonytalanságot tükröző megállapításokat tesz, amikor úgy fogalmaz, hogy egy cselekmény „adott esetben a véleménynyilvánítás jogának hatálya alá eső szimbolikus szólásnak minősülhet” vagy „sok esetben a vandalizmus […] cselekedete” (Indokolás [43]).
[98] Ezzel szemben álláspontom szerint a határozatban azt kellett volna egyértelműen rögzíteni, hogy amennyiben egy cselekmény beleillik valamely szabálysértés vagy bűncselekmény törvényi tényállásába, (még ha ezt a véleménynyilvánítás alapjogára hivatkozva valósítja is meg) az elkövető kizárólag a Szabs. tv., illetve Btk. rendelkezései alapján mentesülhet a szabálysértési, illetve büntetőjogi felelősség alól. Amennyiben tehát egy (akár verbális, akár tettleges) cselekmény szabálysértést vagy bűncselekményt valósít meg és a szabálysértési, illetve büntetőjogi felelősségre vonás egyik akadálya sem merül fel, a cselekményt megvalósító személy nem a véleménynyilvánítás szabadságához fűződő jogát gyakorolja.
Alkotmánybírósági ügyszám: IV/1554/2017.
Közzétéve a Magyar Közlöny 2019. évi 20. számában

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
„Közszolgálat – Az Europol személyi állománya – Felvétel – Kiválasztási eljárás – Felvételi követelmények – Kirendelt nemzeti szakértő – Az Europol személyzeti szabályzatának 6. cikke – Az Europol igazgatója 2006. december 8‑i határozata 2. cikkének (4) bekezdése”
A F‑11/08. sz. ügyben,
az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján az Európai Rendőrségi Hivatal létrehozásáról szóló egyezmény (Europol‑egyezmény) 40. cikkének (3) bekezdése és az Europol személyzeti szabályzata 93. cikkének (1) bekezdése alapján
Jörg Mölling, az Európai Rendőrségi Hivatalhoz kirendelt nemzeti szakértő (lakóhelye: Hága [Hollandia], képviseli kezdetben: P. de Casparis ügyvéd, később: P. de Casparis, N. D. Dane és W. J. Dammingh ügyvédek)
az Európai Rendőrségi Hivatal (Europol) (képviselik: D. Neumann és D. El Khoury, meghatalmazotti minőségben, segítőik: B. Wägenbaur és R. Van der Hout ügyvédek)
tagjai: S. Van Raepenbusch elnök, I. Boruta és H. Kanninen (előadó) bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. szeptember 9‑i tárgyalásra,
1 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2008. január 22‑én elektronikus úton érkezett keresetlevéllel (az eredeti példány benyújtására január 25‑én került sor) J. Mölling az Europol 2007. október 10‑i határozatának megsemmisítését kérte, amely megtagadta a kábítószerügyi egység vezető tisztviselői (first officer) beosztásának betöltésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvételét.
2 Az Europol személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 1. cikke (1) bekezdésének a jelen ügyre alkalmazandó változata a következőképpen rendelkezik:
„[A] [személyzeti] szabályzatot az Europollal szerződéses viszonyban álló valamennyi alkalmazottra kell alkalmazni. Ezen alkalmazottak a következők:
– az Europol alkalmazottai, akiket egyrészről kizárólag az [Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján az Európai Rendőrségi Hivatal létrehozásáról szóló] Europol‑egyezmény 2. cikkének (4) bekezdésében említett illetékes hatóságoktól vesznek fel, illetve akiket másrészről akár e hatóságoktól, akár ezeken kívülről vehetnek fel;
– a helyi alkalmazottak, amennyiben őket [a] személyzeti szabályzat kifejezetten említi.”
3 A személyzeti szabályzat 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[A] [személyzeti] szabályzat alkalmazásában:
»az Europol alkalmazottja«: az 1. függelék beosztásjegyzékében felsorolt beosztások betöltésére alkalmazott alkalmazottak, a helyi alkalmazottakkal betöltendőként megjelölt beosztások kivételével.
Ezeknek a beosztásoknak mindegyikére megállapítják, hogy melyeket tölthetnek be kizárólag az [Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján az Európai Rendőrségi Hivatal létrehozásáról szóló] Europol‑egyezmény 2. cikke (4) bekezdésében említett illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottak, és melyeket tölthetnek be más alkalmazottak is.
A kizárólag az illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottak által betölthető beosztásokra felvett személyeknek, a 6. cikknek megfelelően, csak határozott időre szóló munkaszerződés ajánlható fel az adott beosztásra.”
4 A személyzeti szabályzat 1. függelékének az Europol beosztásait felsoroló 1. cikke a következőképpen rendelkezik: „[a] 3. pont rendelkezéseire is figyelemmel az Europolnál az alábbi beosztások vannak: […]”. Az 1. függelék 1. cikkének utolsó albekezdése szerint „[e]z a lista az igazgatótanács egyhangú határozatával módosítható.”
5 A személyzeti szabályzat 6. cikke a következőket rögzíti:
„Az Europol teljes személyzetét – akár olyan beosztásba veszik fel őket, amely csak az Europol‑egyezmény 2. cikkének (4) bekezdésében említett illetékes hatóságoktól szerződtetett alkalmazottakkal tölthető be, akár olyan beosztásba, amelyre ez a korlátozás nem vonatkozik – kezdetben egy év és öt év közötti határozott időtartamra szerződtetik.
Az első szerződések megújíthatók. A határozott idejű szerződések teljes hossza – beleértve az esetleges megújítás időtartamát is – legfeljebb kilenc év.
Kizárólag azok az alkalmazottak szerződtethetők határozatlan időtartamra, akiket olyan beosztásba vettek fel, amelynek betöltése nem korlátozódik az Europol‑egyezmény 2. cikkének (4) bekezdésében említett illetékes hatóságoktól szerződtetett személyzetre, és azt követően, hogy két egymást követő határozott idejű szerződés során legalább hatéves szolgálati időtartamon keresztül kiváló színvonalú munkát végeztek.
6 Az Európai Unióról szóló szerződés K.3. cikke alapján az Európai Rendőrségi Hivatal létrehozásáról szóló, 1995. július 26‑i egyezmény (HL C 316., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 8. kötet, 12. o.; a továbbiakban: Europol‑egyezmény) 2. cikkének (4) bekezdése a következőképpen határozza meg az illetékes hatóságokat, amelyekre a személyzeti szabályzat 6. cikke is utal:
„Ezen egyezmény alkalmazásában az »illetékes hatóságok« a tagállamoknak mindazokat az állami szerveit jelentik, amelyek a nemzeti jog szerint a bűncselekmények megelőzésére és leküzdésére hatáskörrel rendelkeznek.”
7 A személyzeti szabályzat II. címének „Alkalmazási feltételek” című 3. fejezetében található 24. cikk szövege a következő:
„(1) Az Europol alkalmazottainak alkalmazása során arra kell törekedni, hogy az Europol részére olyan személyek munkáját biztosítsák, akik megfelelnek az alkalmasság, a teljesítmény és a tisztesség legmagasabb követelményeinek. Az Europol alkalmazottainak kiválasztása során a személyes alkalmasság és a szakmai képesítés mellett figyelembe veszik annak a szükségességét, hogy az Európai Unió minden tagállamának állampolgára és minden hivatalos nyelve megfelelő képviseletet kapjon. Az Europol elkötelezte magát az esélyegyenlőségi politika mellett.
(2) Az Europol alkalmazottját kizárólag a 2. cikk (1) bekezdésének megfelelően lehet alkalmazni, amennyiben:
a) az Európai Unió tagállamai egyikének állampolgára, és állampolgári jogai maradéktalanul megilletik;
d) fizikai állapota alapján alkalmas szolgálati feladatainak ellátására, és
e) tanúbizonyságot tesz az Európai Unió egyik hivatalos nyelvének alapos ismeretéről és egy további hivatalos nyelvének a szolgálati feladatainak ellátásához szükséges szintű ismeretéről.
(4) Az Europol alkalmazottainak felvétele során követendő kiválasztási eljárásokat a személyzeti szabályzat 2. függeléke határozza meg.”
8 A személyzeti szabályzat 2. függeléke 5. cikkének első bekezdése értelmében „[a] felvételi bizottság elvégzi a beérkezett pályázatok előminősítését a képesítések, a tapasztalat, a keresett profil és a személyzeti szabályzat 24. cikkének rendelkezéseiben előírt előzetes kiválasztási feltételek alapján”.
9 Az Europol igazgatója által hozott, a személyzeti szabályzat 6. cikke végrehajtásának általános kérdéseiről szóló 2006. december 8‑i határozat (a továbbiakban: 2006. december 8‑i határozat) (6) preambulumbekezdése a következőket rögzíti:
„Annak indoka, hogy az Europol azon beosztásaira nézve [amelyeket csak az Europol‑egyezmény 2. cikke (4) bekezdésében megjelölt illetékes nemzeti hatóságok tagjai közül felvett alkalmazottak tölthetnek be], a személyi állománynak a két határozott időtartamra szóló szerződés alapján felvett tagjaira maximalizált szolgálati idő vonatkozik, az, hogy a tagállamok a személyzeti állomány e tagjainak rotációját kívánták elérni, akiket ezt követően visszahelyeznek illetékes nemzeti hatóságukhoz (rotációs elv).” (The reason for prescribing a maximum period of service for all Europol staff on bold posts under two fixed-term contracts is that the Member States want a rotation of such staff members who should subsequently be re-integrated into the service of their competent national authority (the rotation principle) […]).
10 A 2006. december 8‑i határozat (15) preambulumbekezdése szerint „[a] személyzeti szabályzat 6. cikkének és 2. függelékének ésszerű értelmezése alapján az Europol tekintheti úgy, hogy a személyzeti állomány valamely korábbi tagja bizonyos időtartamú távollét után jogszerűen jelentkezhet új állásra, amely biztosítja, hogy adott állás tekintetében minden belső és külső jelölt egyenlő bánásmódban részesül, illetve hogy egyik jelölt sem képes a felvételi eljárás esetleges befolyásolására.” (Based on a reasonable interpretation of Article 6 and Appendix 2 of the Staff Regulations, Europol is not prevented from considering a previous staff member as eligible to apply for a new post following a period of absence which ensures that all candidates for a particular post, internal or external, are in an equal position and that no candidate may have influenced a forthcoming recruitment campaign).
11 A 2006. december 8‑i határozat 1. cikke a következőképpen határoz meg bizonyos, a határozatban használt fogalmakat:
„?1. pont? Beosztás az Europolnál: minden olyan beosztás, amely szerepel a személyzeti szabályzat 1. függelékében található listán, vagy ott szerepeltetni kívánják, kivéve az igazgató, az igazgatóhelyettesek és a személyzeti szabályzat 98–100. cikkében meghatározott helyi alkalmazottak beosztásait (»Europol Post«: Any post that is included or is intended to be included in the list of Europol posts set out in Appendix 1 of the Staff Regulations, with the exception of the Director, the Deputy Directors and local staff as provided for by Articles 98-100 of the Staff Regulations);
?6. pont? »illetékes [nemzeti] hatóságok«: az Europol‑egyezmény 2. cikke (4) bekezdésének megfelelően a tagállamok mindazon állami szervei, amelyek a nemzeti jog szerint a bűnmegelőzésre és a bűnözés elleni küzdelemre hatáskörrel rendelkeznek (»Competent Authority«: In accordance with Article 2(4) of the Europol Convention, all public bodies existing in the Member States which are responsible under national law for preventing and combating criminal offences);
?7. pont? »Félkövér betűkkel jelölt beosztás«: minden olyan beosztás, amely csak az illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottakkal tölthető be (»Bold Post« : Any Europol post which can be filled only by staff engaged from a Competent Authority);
?8. pont? »Nem félkövér betűkkel jelölt beosztás«: minden olyan beosztás, amely nem csak az illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottakkal tölthető be (»Non-bold Post«: Any Europol post which can be filled by staff that do not need to be engaged from a Competent Authority).”
12 A 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 3. pontja úgy rendelkezik, hogy „[a] 2. cikk 4. pontjának sérelme nélkül az Europol alkalmazottai csak egy első szerződést köthetnek az Europollal” (Without prejudice to Article 2.4 below, only one First Contract shall be entered into with any individual).
13 A 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja szerint „[a] 18 hónapos időtartam lejárta után, amely alatt a korábbi alkalmazott nem foglalt el beosztást az Europolnál, az újabb kiválasztási eljárást követően minden új munkaszerződést első szerződésnek kell tekinteni” (After a period of 18 months during which a former member of staff has been detached from any Europol post, and following a new selection procedure, any new Employment Contract shall be deemed to be a First Contract).
14 Az Europol‑megállapodás 40. cikkének (3) bekezdése szerint „[a]z Európai Közösségek ideiglenes és kisegítő alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételekkel kapcsolatos szabályokban rögzített jogorvoslati rendelkezéseket értelemszerűen az Europol alkalmazottaira is alkalmazni kell”. Ennek megfelelően a személyzeti szabályzat 92. és 93. cikkének rendelkezései megfelelnek az Európai Közösségek tisztviselői személyzeti szabályzata 90. és 91. cikkének, amelyeket az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 117. cikke alapján az Európai Közösségek ideiglenes és kisegítő alkalmazottaira is értelemszerűen alkalmazni kell.
15 A felperes német rendőrségi tisztviselő, aki 1999. szeptember 1‑jén lépett be az Europol kábítószerügyi egységéhez vezető tisztviselőként (first officer). Szerződése, amelyet az Europol személyzeti szabályzatának az annak módosításáról szóló, 2006. december 4‑i tanácsi határozat (HL C 311., 1. o.) elfogadása előtti változata 6. cikkének első francia bekezdése alapján kötöttek, 2005. augusztus 31‑én járt le.
16 Ekkor a felperes visszatért a német rendőrség kötelékébe, ahol 1999. szeptember 1‑je előtt dolgozott, és ahonnan 2005. szeptember 1‑jétől kirendelt szakértőként (seconded expert) az Europolhoz rendelték ki. E kirendelést, amelynek eredetileg 2007. február 28‑án kellett volna véget érnie, 2008. február 28‑ig, a felperes kirendelési szerződésének módosításával meghosszabbították. A felperes állítása szerint az Europol részéről már a kirendelés kezdetén közölték vele, hogy a kirendelés lejártakor „alkalmazottként visszatérhet az Europolhoz”.
17 2007. július 13‑án az Europol álláshirdetést tett közzé a kábítószerügyi részleg vezető tisztviselői beosztásának (a továbbiakban: a vitatott beosztás) betöltésére. Az álláshirdetés „Általános feltételek (a személyzeti szabályzat 24. cikke)” című 3.1. pontja szerint a vitatott beosztás betöltőjének „az Európai Unió valamely tagállama illetékes hatósága tagjának kell lennie, akit állampolgári jogai maradéktalanul megilletnek (félkövér betűkkel jelölt beosztások)”.
18 A felperes benyújtotta jelentkezését a vitatott beosztásra.
19 A személyzeti szabályzat 2. függelékében szereplő felvételi bizottság elvégezte a jelöltek előminősítését, amelynek során a felperest első helyre rangsorolta.
20 2007. október 10‑én az Europol kábítószerügyi egységének vezetője szóban tájékoztatta a felperest, hogy pályázata nem volt elfogadható, mivel nem felelt meg a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában foglalt feltételeknek. A kábítószerügyi egység vezetője szerint az Europollal az 1999. szeptember 1‑je és 2005. augusztus 31. közötti időtartamra megkötött szerződés lejártát követően a felperes vonatkozásában nem valósult meg az említett rendelkezésben foglalt feltétel, mely szerint legalább 18 hónapig nem foglalt el beosztást az Europolnál.
21 2007. október 11‑én a felperes panasszal élt az Europol 2007. október 10‑i határozatával szemben, amelyben vitatta az Europol által a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának adott értelmezést.
22 2007. október 23‑án kelt határozatával az Europol elutasította a panaszt.
23 Pervezető intézkedések keretében a Közszolgálati Törvényszék az eljárási szabályzat 55. cikke (2) bekezdésének d) pontja alapján felhívta a feleket, hogy nyújtsanak be bizonyos dokumentumokat.
24 A felhívásra válaszul a felperes benyújtotta az Europollal az 1999. szeptember 1‑je és 2005. augusztus 31. közötti időtartamra megkötött munkaszerződésének másolatát. Az Europol benyújtotta a vitatott beosztásra kiírt álláshirdetés másolatát, az említett beosztást érintő kiválasztási eljárásban részt vevő másik két, a felperes által az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalap keretében megnevezett pályázókra vonatkozó dokumentumokat, valamint a kábítószerügyi egységhez kirendelt szakértő munkaköri leírását (Job description for the Seconded Expert to the Drugs Unit), amelyet a felperes szerkesztett, és a kábítószerügyi egység vezetője hagyott jóvá.
25 A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
– semmisítse meg az Europolnak a felperestől a vitatott beosztás betöltésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvétel lehetőségét megtagadó 2007. október 10‑i határozatát;
– semmisítse meg a panaszt elutasító 2007. október 23‑i határozatot;
– kötelezze az Europolt a költségek viselésére, beleértve az ügyvédi munkadíjat is.
26 Az Europol azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:
– kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére.
27 Az Europol 2007. október 10‑i határozatának megsemmisítésén felül, amely nem tette lehetővé számára, hogy részt vegyen a vitatott beosztás betöltését célzó kiválasztási eljárásban, a felperes kéri a panaszát elutasító 2007. október 23‑i határozat megsemmisítését is. Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a formálisan valamely panaszt elutasító határozat ellen irányuló megsemmisítés iránti kérelem, amennyiben e határozat önálló tartalommal nem rendelkezik, magában foglalja azon aktusnak a Közszolgálati Törvényszék előtti megtámadását, amellyel szemben a panaszt benyújtották (lásd ebben az értelemben a Bíróság 293/87. sz., Vainker kontra Parlament ügyben 1989. január 17-én hozott ítéletének [EBHT 1989., 23. o.] 8. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑309/03. sz., Camós Grau kontra Bizottság ügyben 2006. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1173. o.] 43. pontját; a Közszolgálati Törvényszék F‑103/07. sz., Duta kontra Bíróság ügyben 2008. szeptember 4‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé, jelenleg az Elsőfokú Bíróság előtt T‑475/08. P. számon folyamatban lévő fellebbezési ügy] 23. pontját).
28 A felperes panasza az Europol 2007. október 10‑i határozata ellen irányult, amely nem tette lehetővé számára, hogy részt vegyen a vitatott beosztás betöltését célzó kiválasztási eljárásban. Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a felperes keresete e határozat ellen irányul.
29 Keresete alátámasztására a felperes két jogalapra hivatkozik, egyrészt a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának téves alkalmazására és a jogbiztonság elvének megsértésére, másrészt az egyenlő bánásmód elvének megsértésére.
30 Elsőként a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának téves alkalmazására és a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozó jogalapot kell megvizsgálni.
31 A felperes először emlékeztet a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának tartalmára, mely szerint egy 18 hónapos időtartam lejárta után, amely alatt a korábbi alkalmazott (any Europol post) nem foglalt el beosztást az Europolnál, valamint újabb kiválasztási eljárást követően minden új munkaszerződést első szerződésnek kell tekinteni.
32 A felperes emellett előadja, hogy az Europollal kötött szerződése 2005. augusztus 31‑i lejártát követően „kirendelt szakértőként” dolgozott az Europolnál. Mivel azonban ez a munkakör nem szerepel a személyzeti szabályzat 1. függelékében, nem lett volna szabad őt azzal az indokkal kizárni a kiválasztási eljárásból, hogy nem felel meg a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában foglalt feltételeknek.
33 A felperes hozzáteszi, hogy az Europol által a „Europol post” és a „Europol Post” kifejezések között a kisbetűvel, illetve nagybetűvel való írás alapján tett megkülönbözetést a 2006. december 8‑i határozat szövegében semmi nem támasztja alá. Amennyiben fennállna e két fogalom különbözősége, azt nyilvánvalóvá kellene tenni az említett határozatban. A személyzeti szabályzat és a 2006. december 8‑i határozat azonban különbségtétel nélkül használja e két fogalmat.
34 A felperes végül előadja, hogy hat éven át dolgozott az Europolnál, míg az Europol személyzetének „rotációjára” előírt határidőt időközben kilenc évben állapították meg.
35 Az Europol elsősorban emlékeztet a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja beiktatásának indokára. Az Europol álláspontja szerint a személyzeti szabályzat 6. cikke azon alkalmazottak szerződéseit szabályozza, akik a félkövér betűkkel jelölt beosztásokat (bold posts) töltik be, vagyis a nemzeti rendőr- és vámhatóságoktól érkező alkalmazottak részére fenntartott beosztásokat, amelyek betöltői az Europollal kötött szerződésük lejárta után visszatérnek nemzeti hatóságaikhoz. A személyzeti szabályzat 6. cikke szerint tehát ezek a szerződések határozott tartamúak, ezért mondja ki a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja, hogy azok a személyek, akik az Europol alkalmazottai voltak, csak 18 hónapos „távolléti idő” lejárta után köthetnek új szerződést az Europollal.
36 Az Europol másodsorban azt állítja, hogy a felperes által hivatkozott jogalap megalapozatlan, mind a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szövegezésére, mind annak céljára tekintettel.
37 Először is, a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja két konjunktív feltételt ír elő. A felperes megfelelt az első feltételnek, mivel korábban az Europol alkalmazottja volt. Ezzel szemben a felperesre nem áll, hogy 18 hónapig „nem foglalt el beosztást az Europolnál”. E tekintetben az Europol szerint ahhoz, hogy valaki a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja szerint „[ne] foglal[jon] el beosztást az Europolnál”, az szükséges, hogy semmilyen jogi, illetve ténybeli kapcsolat ne álljon fenn az Europol és korábbi alkalmazottja között.
38 Az Europol ezt követően kifejti, hogy a 2006. december 8‑i határozat (6) preambulumbekezdése szerint az Europol‑egyezményben részes tagállamok megállapodtak abban, hogy az Europol félkövér betűkkel jelölt beosztásokat betöltő alkalmazottai csak határozott ideig dolgozhatnak az Europolnál, hogy sor kerülhessen „rotációjukra”, és így eredeti nemzeti hatóságaikhoz való visszatérésükre. Az Europol szerint a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában szereplő „nem foglal el beosztást az Europolnál” kifejezést ennek megfelelően kell értelmezni.
39 Emellett a 2006. december 8‑i határozat (15) preambulumbekezdése szerint az Europol korábbi alkalmazottja csak 18 hónapos „távolléti idő” lejárta után jelentkezhet újabb állásra, ami lehetővé teszi az összes pályázó egyenlőségének garantálását.
40 A jelen ügyben az Europollal kötött hatéves szerződése lejártának másnapján a felperest saját állama „kirendelt szakértőként” rendelte ki az Europolhoz. E minőségében továbbra is az Europol számára, illetve annak felügyelete alatt dolgozott.
41 Az Europol végül azt állítja, hogy a felperesnek kell bizonyítania, hogy megfelel a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában foglalt összes feltételnek. A felperes azonban lényegében csupán arra szorítkozik, hogy cáfolja a „Europol post” és a „Europol Post” kifejezések között, a „post” szó kis „p” betűvel, illetve nagy „P” betűvel való írása alapján tett megkülönbözetést.
42 A személyzeti szabályzat 2. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése mindenekelőtt rögzíti, hogy „[a] személyzeti szabályzat alkalmazásában […] »az Europol alkalmazottja« […] az 1. függelék beosztásjegyzékében felsorolt beosztások betöltésére alkalmazott alkalmazottak, a helyi alkalmazottakkal betöltendőként megjelölt beosztások kivételével”.
43 A személyzeti szabályzat 2. cikke (1) bekezdésének második albekezdése ezt követően különbséget tesz azon beosztások között, „[a]melyeket […] kizárólag az Europol‑egyezmény 2. cikke (4) bekezdésében említett illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottak [tölthetnek be], és [a]melyeket [be]tölthetnek […] más alkalmazottak is”.
44 Végül a személyzeti szabályzat 2. cikke (1) bekezdésének harmadik francia bekezdéséből azt következik, hogy a kizárólag az illetékes hatóságoktól felvett alkalmazottak által betölthető beosztásokra felvett személyeknek, akikre az Europol‑egyezmény 2. cikkének (4) bekezdése vonatkozik, csak határozott időre szóló munkaszerződés ajánlható fel az adott beosztásra. Ez a rendelkezés a személyzeti szabályzat 6. cikkére utal, amely a határozott idejű szerződéssel létesíthető alkalmazotti jogviszony vonatkozásában maximalizált időtartamot állapít meg. Ez a jelenleg kilencéves időtartam a személyzeti szabályzat 6. cikkének az Europol személyzeti szabályzatának módosításáról szóló, 2006. december 4‑i tanácsi határozattal történt módosítását megelőzően hat év volt.
45 A jelen ügyben a felperes által 1999. szeptember 1‑je és 2005. augusztus 31. között elfoglalt beosztás a személyzeti szabályzat 2. cikkének (1) bekezdésében előírt időbeli korlátozás hatálya alá tartozott, aminek következtében a felperesnek 2005. augusztus 31‑én távoznia kellett állásából.
46 Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az a szabály, amely a személyzeti szabályzat 2. cikkének (1) bekezdésében szereplő személyek munkaszerződésére nézve maximális időtartamot határoz meg, nem zárja ki azt a lehetőséget, hogy az Europol ismét munkaszerződést kössön az említett személyekkel, amennyiben azok 18 hónapon keresztül nem foglaltak el beosztást az Europolnál. A 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja ugyanis a következőképpen rendelkezik: „[a] 18 hónapos időtartam lejárta után, amely alatt a korábbi alkalmazott nem foglalt el beosztást az Europolnál, és újabb kiválasztási eljárást követően minden új munkaszerződést első szerződésnek kell tekinteni”.
47 A jelen ügyben a jogvita tárgya annak megállapítása, hogy a felperes által 2005. szeptember 1‑jétől eredetileg 18 hónapos, ám később 2008. február 28‑ig meghosszabbított időtartamra elfoglalt beosztás olyan beosztás volt‑e, amely a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontja alapján kizárta, hogy a felperes betöltse a vitatott beosztást.
48 Az Europol nem állítja, hogy a felperes az Europolnál kirendelt szakértői minőségében 2005. szeptember 1‑je és 2008. február 28. között a személyzeti szabályzat 1. függelékében szereplő beosztást foglalt el. Az Europol ugyanakkor azt állítja, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában az „Europolnál elfoglalt beosztásra” (any Europol post) utalás nem csak a személyzeti szabályzat 1. függelékében szereplő beosztásokra vonatkozik. Ennek alátámasztására az Europol a felperes panaszát elutasító határozatban kiemelte, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szövege nem a „Europol Post” kifejezésnek az említett határozat 1. cikke 1. pontjában foglalt meghatározására utalt. Az Europol álláspontja szerint az a körülmény, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikkének 4. pontjában a „post” szót nem nagy „P” betűvel írták, ahogy az említett határozat 1. cikke 1. pontjában, valójában azt jelenti, hogy az „Europol post” kifejezés minden Europolon belüli beosztásra vonatkozik, nem pedig csak a 2006. december 8‑i határozat 1. cikke 1. pontjában szereplőkre.
49 Keresetlevelében a felperes cáfolja az Europol ezen érvét, utóbbi pedig ellenkérelmében nem reagált a felperes ezen észrevételére. Ugyanakkor az előadó bíró által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva az Europol pontosította, hogy végső soron fenntartja a 2006. december 8‑ határozat 2. cikkének 4. pontjában kis „p” betűvel írt „post” szó használatából levonandó következtetésekre vonatkozó érvét.
50 Az Europol emellett kifejti, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szövege megerősíti az Europolnak az említett cikk rendelkezéseire vonatkozó értelmezését, mivel e rendelkezés minden Europol beosztásra (detached from any Europol post) vonatkozik, ami azt bizonyítja, hogy a 2. cikk 4. pontja nem csak mindenfajta jogi, hanem mindenfajta ténybeli kapcsolat hiányát is előírja az Europol és korábbi alkalmazottja között.
51 Az Europol végül kifejti, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szó szerinti értelmezését megerősíti e rendelkezések céljának elemzése is.
52 Elsőként meg kell vizsgálni, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szövegszerű értelmezése megerősíti‑e az Europol álláspontjának megalapozottságát.
53 Ami egyrészről azt a kérdést illeti, hogy a „Europol post” kifejezésben eltérő értelmet kell‑e tulajdonítani a „post” szónak attól függően, hogy nagy „P” betűvel vagy kis „p” betűvel írják, mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a 2006. december 8‑i határozat 1. cikkében meghatározott összes fogalom nagybetűvel kezdődik.
54 Másodszor, a 2006. december 8‑i határozat olvasata alapján megállapítható, hogy annak összes rendelkezésében (az 1. cikk 7. pontjában, az 1. cikk 8. pontjában, az 5. cikk 5. pontjában, az 5. cikk 5.1. pontjában, az 5. cikk 5.2. pontjában) kis „p” betűvel szerepel a „Europol post” kifejezés, nem csak a 2. cikk 4. pontjában, és emellett nyilvánvaló, hogy ez a kifejezés e rendelkezésekben nem bír eltérő értelemmel, mint a 2006. december 8‑i határozat 1. cikke 1. pontjában szereplő kifejezés, mivel ellenkező esetben az említett cikkben szereplő „Europol Post” kifejezés meghatározása semmilyen tartalmat nem hordozna. Mindezek alapján a 2006. december 8‑i határozat nem tesz következetesen különbséget a „Europol Post” és a „Europol post” kifejezések között attól függően, hogy a „post” szót kis „p” betűvel vagy nagy „P” betűvel írják.
55 Harmadszor meg kell jegyezni, hogy a személyzeti szabályzat 1. függelékének angol nyelvű változata a „post” kifejezést kis „p” betűvel használja, mind címében, mind szövegében.
56 Végül, amennyiben a 2006. december 8‑i határozat megalkotója különbséget kívánt volna tenni a „Europol Post” és a „Europol post” kifejezések között, a helyes jogszabályszerkesztés elvei szerint ezt világosan meg kellett volna jelenítenie a határozatban, ami nem történt meg.
57 Másrészt azzal az érvvel kapcsolatban, mely szerint az „any” szó használata a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjában szereplő „any Europol post” kifejezésben azt bizonyítaná, hogy az említett kifejezés a munkaviszony minden típusára vonatkozik, és nem csupán a személyzeti szabályzat 1. függelékében meghatározottakra, meg kell állapítani, hogy ezen érv nem meggyőző. Ez a kifejezés valójában úgy is érthető, hogy az a 2006. december 8‑i határozat 1. cikke 1. pontjában foglalt „Europol Post” kifejezés meghatározása értelmében vett bármely beosztásra vonatkozik. Ezzel összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a „Europol Post” kifejezést a 2006. december 8‑i határozat 1. cikkének 1. pontja a személyzeti szabályzat 1. függelékében meghatározott „any postként” határozza meg. Emellett a 2006. december 8‑i határozat 1. cikkének 7. és 8. pontja az „Any Europol post” kifejezést tartalmazza, márpedig nem kétséges, hogy e rendelkezések kizárólag az említett határozat 1. cikke 1. pontjában meghatározott beosztásokra vonatkoznak.
58 A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának szövegszerű értelmezése alapján a „Europol post” kifejezésnek nem tulajdonítható más tartalom, mint az említett határozat 1. cikke 1. pontjában meghatározott „Europol Post” kifejezésnek, és így nem erősíthető meg az Europol azon felvetése, mely szerint az „any Europol post” kifejezés a személyzeti szabályzat 1. függelékében nem említett beosztásokra is vonatkozna.
59 A jelen ügyben azt kell megvizsgálni, hogy a felperes, aki 2005. szeptember 1‑je és 2008. február 28. között olyan kirendelt szakértői beosztást foglalt el az Europolnál, amely nem szerepel a személyzeti szabályzat 1. függelékében található listán, a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjában foglaltak szerint „[nem foglalt el] beosztást […] az Europolnál”.
60 Az kétségtelen, hogy a felperes és az Europol 2005. szeptember 1‑je és 2008. február 28. között nem állt fenn szerződéses viszony. A felperes szakértőkénti kirendelése az Europolhoz az Europol és a „Polizeipräsident in Berlin” közötti megállapodás eredménye, amely meghatározta a felperes jogállását, feladatait, jogait és kötelezettségeit. Emellett fontos rámutatni arra, hogy sem a személyzeti szabályzat, sem az Europol által elfogadott és a Közszolgálati Törvényszékkel közölt határozatok nem tartalmaznak rendelkezéseket a kirendelt szakértőkre vonatkozóan. A fenti megállapításokból következik, hogy kirendelt szakértőként a felperes a német rendőrség tisztviselője volt, akit a német rendőrség az Europol rendelkezésére bocsátott a megállapodásban megállapított keretek és feltételek között.
61 Azt is meg kell vizsgálni, hogy az Europol által hivatkozott ténybeli körülmények megkérdőjelezhetik‑e ezt a következtetést.
62 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a szolgálati idő vonatkozásában előírt maximális időtartam személyzeti szabályzat 6. cikke általi megállapításának egyik célja a 2006. december 8‑i határozat (6) preambulumbekezdése szerint az, hogy biztosítsa a személyzet „rotációját”, vagyis azt, hogy azok a személyek, akik letöltötték a maximális időtartamot az Europolnál, ezt követően kötelesek legyenek visszatérni nemzeti hatóságukhoz.
63 A jelen ügyben az Europol benyújtotta a Közszolgálati Törvényszékhez a „Job Description for the Seconded Expert to the Drugs Unit” (a kábítószerügyi egységhez kirendelt szakértő munkaköri leírása) című, 2006. július 19‑én kelt dokumentumot, amelyet a felperes szerkesztett és a kábítószerügyi egység vezetője hagyott jóvá, és amelyből kitűnik, hogy a felperesnek aktívan részt kellett vennie az említett egység napi munkájában, emellett bizonyos alkalmakkor képviselnie kellett az Europolt, valamint köteles volt helyettesíteni a kábítószerügyi egység vezetőjét annak távollétében. Azt is fontos kiemelni, hogy az említett dokumentumban szerepel, hogy „[k]irendelt szakértői minőségében és feladatkörében felügyeli és koordinálja a kábítószerügyi egység egyes részlegeinek műveleti tevékenységét, engedélyezi a műveleti dokumentumok, jelentések és más iratok külső partnereknek való átadását, tájékoztatja a médiát, valamint szakpolitikai kérdésekben tanácsokkal látja el a kábítószerügyi egység vezetőjét. A kábítószerügyi egység vezetője és a kirendelt szakértő naponta megbeszélést tart” ([i?n his capacity as Seconded Expert and his special tasking, he supervises and co-ordinates the operational activities in the various Sections of the Drugs Unit, approves and authorises the distribution, to external partners, of operational documents, reports and other products, gives interviews to the media and advises the Head of the Drugs Unit on policy matters[; d]aily meetings between the Head of the Drugs Unit and the Seconded Expert take place).
64 Emellett az Europol a tárgyaláson azt állította, hogy a felperes pontosan ugyanazokat a feladatokat látta el a kábítószerügyi részlegen vezető tisztviselőként (first officer), mint kirendelt szakértőként. A feladatokban semmilyen változás nem következett be, a felperes továbbra is az egység vezetőjének helyettese (deputy head) maradt. Az Europol azt is előadta, hogy a felperes szerződésének 2005. augusztus 31‑i lejártát követően nem dolgozott Berlinben.
65 A tárgyaláson az Europol arról is tájékoztatást adott, hogy a felperes szerződésének 2005. augusztus 31‑i lejártát követően gyakorlati megfontolások indították az Europolt a felperes további, más jogállásban való foglalkoztatására.
66 A felperes nem vitatja, hogy a „Job Description for the Seconded Expert to the Drugs Unit” című dokumentum helyesen tartalmazza feladatkörét. Ugyanakkor a felperes képviselője a tárgyaláson azt állította, hogy „véleménye szerint nem ugyanazokról a feladatokról van szó [mint amelyeket a felperes vezető tisztviselői (first officer) minőségében ellátott, ellenkező esetben [a felperes] nem érezte volna szükségesnek, hogy új munkaköri leírást készítsen”. Emellett a felperes előadta, hogy kirendelt szakértőként nem volt jogosult a kábítószerügyi egység vezetője helyettesének (deputy head) feladatait ellátni, mivel ezeket csak az Europol alkalmazottja láthatja el.
67 A felperes, mint kirendelt szakértő jogi és ténybeli helyzetének vizsgálatából kitűnik, hogy bár formálisan visszatért a német rendőrséghez 2005. szeptember 1‑jén, valójában lényegileg továbbra is ugyanazokat a feladatokat látta el, mint korábban, eltérő jogállásban. A felperes emellett nem bizonyította, hogy 2005. szeptember 1‑je után milyen tekintetben változott meg alapvetően a munkaköre.
68 Ugyanakkor fontos rámutatni, hogy az Europol egyrészt megkövetelte, hogy a felperes 2005. augusztus 31. után hagyja el munkahelyét a személyzeti szabályzat 6. cikkében a szerződésre és annak meghosszabbításaira vonatkozóan előírt időbeli korlátozás betartása érdekében. Másrészt az Europol elfogadta, hogy a felperes kirendelt szakértőként továbbra is a szolgálatában maradjon, ami valójában lehetővé tette a felperes folyamatos tevékenységének biztosítását az Europolon belül, anélkül hogy vissza kellett volna térnie nemzeti hatóságához.
69 E feltételek között az Europol nem hivatkozhat megalapozottan a jelen ítélet 63–65. pontjában foglalt ténybeli körülményekre annak érdekében, hogy alátámassza a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjában foglalt rendelkezések olyan értelmezését, amely ellentétes azok világos és egyértelmű szövegezésével. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis olyan előkészítő iratok hiányában, amelyek világosan tartalmazzák valamely rendelkezés megalkotóinak szándékát, kizárólag az elfogadott szöveg értelmére lehet hagyatkozni, és a szöveg tartalmára vonatkozó szövegszerű és logikus értelmezés alapján lehet annak jelentését megállapítani (lásd ebben az értelemben a Bíróság 15/60. sz., Simon kontra Bíróság ügyben 1961. június 1‑jén hozott ítéletét [EBHT 1961., 223. és 224. o.]; a Közszolgálati Törvényszék F‑10/06. sz., André kontra Bizottság ügyben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑1‑183. o. és II‑A‑1‑755. o.] 44. pontját). Ennek megfelelően a szövegezésen alapuló értelmezés nem helyettesíthető egy adott ügy tényállását érintő megfontolásokon alapuló értelmezéssel.
70 Mindezek alapján a 2006. december 8‑i határozat 2. cikke 4. pontjának téves alkalmazására vonatkozó jogalapot el kell fogadni. Ennek következtében – a felperes által hivatkozott további jogalapok vizsgálatának szükségessége nélkül – az Europol 2007. október 10‑i határozatát meg kell semmisíteni.
71 Az eljárási szabályzat 87. cikkének 1. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
72 Mivel az Europol pervesztes lett, és a felperes kérte, hogy az alperest kötelezzék a költségek viselésére, az Europolt kötelezni kell az eljárás összes költségeinek viselésére.
1) A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti az Európai Rendőrségi Hivatal (Europol) 2007. október 10‑i azon határozatát, amely megtagadta J. Möllingtől a kábítószerügyi egység vezető tisztviselői (first officer) beosztásának betöltésére irányuló kiválasztási eljárásban való részvétel lehetőségét.
2) A Közszolgálati Törvényszék az Europolt kötelezi az összes költség viselésére.
Kihirdetve Luxembourgban, a 2009. június 4‑i nyilvános ülésen.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság