text:
Fővárosi Törvényszék 107.K.700.639/2018/9.számú ítélete
22412/2018
107.K.700.639/2018/9.
A Fővárosi Törvényszék a dr. Szántó Veronika kamarai jogtanácsos (KASZ: 36078327) által képviselt Magyar Nemzeti Bank (1054 Budapest, Szabadság tér 8-9.) felperesnek, a dr. Kriston Kinga kamarai jogtanácsos (KASZ: 36074641) által képviselt Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság (1026 Budapest, Riadó utca 5., 1525 Budapest, Pf.: 166.) alperes ellen közbeszerzési ügyben hozott D. 135/7/2018. számú közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perében - tárgyaláson kívül - meghozta az alábbi
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 15 000 (tizenötezer) forint perköltséget.
A kereseti illetéket az állam viseli. Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.
A Magyar Nemzeti Bank ajánlatkérő (a továbbiakban felperes) az Európai Unió hivatalos lapjában 2016/S.051-083971.szám alatt 2016. március 12. napján közzétett ajánlati felhívásával a közbeszerzésekről szóló 2015. évi CXLIII. törvény (a továbbiakban: Kbt.) Második Része szerinti nyílt közbeszerzési eljárást indított „Országos pénzügyi fogyasztóvédelmi hálózat kialakítása és működtetése (KBE/159/2015.)" tárgyban.
Az ajánlati felhívás II. 1.4). pontja szerint a felperes részajánlattételt biztosított a többi között: 1. Bács-Kiskun megye, Kecskemét, 6. Fejár megye, Székesfehérvár, 13. Pest megye, Budapest (pesti oldal) tekintetében. Az ajánlati felhívás IV.2.2.) pontja szerint az ajánlatok benyújtásának határideje 2016. április 18. napjának 09:00 órája volt.
A felperes az ajánlati felhívás VI.3.)„További információk" 17. alpontjában az értékelési szempontokat rögzítette: „Értékelési szempont: valamennyi résszempont esetében azonosan a Kbt. 76. § (2) bekezdés c) pontja alapján legjobb ár-érték arány. A bírálat módszertanának részletes kifejtését az ajánlati dokumentáció tartalmazza." Az ajánlati dokumentáció II. részének 8. pont 24. alpontja szerint:
„Műszaki/szakmai ajánlat, amelyet a közbeszerzési műszaki leírásban (követelményspecifikáció) -jelen dokumentáció III. fejezete - és a szerződés-tervezetben - jelen dokumentáció IV. fejezet -foglalt feltételeknek megfelelően maradéktalanul kell elkészíteni úgy, hogy az alapján egyértelműen megállapítható legyen a dokumentációban meghatározott valamennyi követelménynek való teljeskörű megfelelés. A műszaki szakmai ajánlat kötelező tartalmi elemei az alábbiak:
- a tanácsadó iroda tevékenységének megismertetésére készített kommunikációs és marketing terv,
- nyilatkozat a pénzügyi, fogyasztóvédelmi tanácsadás alapelveinek betartásáról,
- a szolgáltatás nyújtása érdekében működtetett honlap felépítésének vagy honlaptérképének bemutatása, képi megjelenítés csatolásával a honlap arculati tervének részletesen ki kell térnie az ott fellelhető adatok és információk strukturálásának bemutatására,
- továbbá az alkalmasság megítéléséhez szükséges információkat is".
Az ajánlattételei határidőig a közbeszerzés 1. részére három ajánlattevő, köztük a Bill-Account Könyvelési és Tanácsadó Kft. (a továbbiakban: kérelmező) nyújtott be ajánlatot, a 6. részére csak a kérelmező, a 13. részre két ajánlattevő, köztük a kérelmező nyújtott be ajánlatot.
A felperes 2016. május 13. napján tájékoztatta a kérelmezőt, hogy ajánlata a közbeszerzés 1.6.13. része vonatkozásában a Kbt. 73. § (1) bekezdés e) pontja alapján érvénytelen, „egyéb módon nem felel meg az ajánlati, ajánlattételi vagy részvételi felhívásban és a közbeszerzési dokumentumokban, valamint a jogszabályokban meghatározott feltételeknek, mivel a kérelmezői ajánlat szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott. Összhangban a Kbt. 71. § (8) bekezdés b) pontjában foglaltakkal az ajánlatkérő a szakmai ajánlat hiányát hiánypótlás keretében orvosolni jogszerűen nem tudta.
A kérelmező 2016. május 16. napján előzetes vitarendezési kérelmet terjesztett elő a felperesnél, amelyben a Kbt. 79. § (4) bekezdésének megfelelően az érvénytelenségről szóló tájékoztatás visszavonását és a Kbt. 80. § (4) bekezdése szerinti további hiánypótlás vagy felvilágosításkérés alkalmazását kérte. Kitért arra, hogy a szakmai ajánlat hiányára hivatkozás nem valós, mert ajánlatának 5., 146., 147., oldalain írt szakmai ajánlatot.
A felperes az előzetes vitarendezési kérelemre a 2016. május 19. napján kelt iratában válaszolt, amelyben az ajánlat érvénytelenné nyilvánításáról szóló értesítést az alábbiak szerint módosította: „Ajánlattevő ajánlata szakmai ajánlatot, információt a dokumentációkban felsorolt kötelező tartalmi elemek tekintetében csak a harmadik francia bekezdés "A szolgáltatás nyújtása érdekében működtetett honlap felépítésének vagy honlaptérképének bemutatása, képi megjelenítés csatolásával. A honlap arculati tervének részletesen ki kell térnie az ott fellelhető adatok és információk strukturálásának bemutatására" - esetében tartalmaz. Ajánlatkérő a szakmai ajánlat hiányzó kötelező tartalmi elemeit hiánypótlás, tisztázó kérdés feltétele keretében jogszerűen orvosolni nem tudta volna, erre tekintettel ajánlattevőnek az 1,3,4,6,12,13. részek vonatkozásában benyújtott ajánlata a Kbt. 73. § (1) bekezdés e) pontja alapján érvénytelen."
A felperes hivatkozott a Kbt. 71. § (8) bekezdés b) pontjára, kifejtette, hogy a szakmai ajánlat kötelező tartalmi elemei jelentősek, nem egyedi részletkérdések, melyekre jogszerűen hiánypótlás, valamint felvilágosításkérés kibocsátására sem lett volna jogszerű lehetősége. Érdemben fenntartotta a közbenső döntését, miszerint a kérelmező ajánlata érvénytelen.
A felperes a közbeszerzés 6. és 13. része tekintetében 2016. június 3. napján, míg a közbeszerzés 1
része tekintetében 2016. június 23. napján készítette el az ajánlatok elbírálásáról az összegezést. Ez alapján a közbeszerzés 6. része tekintetében a közbeszerzési eljárás a Kbt. 75. § (1) bekezdés b) pontja értelmében eredménytelen lett, a közbeszerzés 1-13. része tekintetében pedig a Kbt. 75. § (2) bekezdés b) pontja szerint lett eredménytelen. Az összegezésben a közbeszerzés 6. és 13. része, valamint a közbeszerzés 1. része tekintetében a kérelmező ajánlatának érvénytelenségére vonatkozó ajánlatkérői döntés alapjaként az került rögzítésre, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott.
A kérelmező a 2016. június 3. napján postára adott és az alpereshez 2016. június 8. napján érkezett jogorvoslati kérelmében - melyet három kérelmi elem tekintetében terjesztette elő -, az ajánlatkérői döntéssel kapcsolatban a Kbt. 165. § (2) bekezdés c) pontja és 165. § (3) bekezdés b) pontja szerinti jogkövetkezmények alkalmazását, a jogsértő döntés megsemmisítését kérte, előterjesztett kérelmi • elemei alapján:
- a kérelmező ajánlatának érvénytelenségét megállapító döntés jogsértő, mivel a kérelmező ajánlatát érvényessé kellett volna nyilvánítani,
- a megsértett jogszabályi rendelkezések a Kbt. 73. § (1) bekezdés e) pontja és a Kbt. 71. §-a,
- a jogsértés tudomására jutásának időpontja a vitarendezési kérelemre adott válasz kézhezvétele, azaz 2016. május 19.
A - jelen perben érintett eljárást megelőző - jogorvoslati eljárás eredményeként az alperes a 2016. július 25. napján kelt D.20/15/2016. számú határozatával megállapította, hogy a felperes megsértette Kbt. 69. § (1) bekezdését és a Kbt. 79. § (1) bekezdését, és megsemmisítette a közbeszerzési eljárás 1., a 6. és 13. része vonatkozásában a felperes által a kérelmező részére 2016. május 13. napján küldött tájékoztatást az ajánlat érvénytelenségéről, annak módosítását, valamint a Kbt. 165. § (3) bekezdés b) pontja alapján a közbeszerzési eljárást lezáró döntését, valamint a Kbt. 165. § (3) bekezdés d) pontja alapján bírságot szabott ki a felperessel szemben.
Megállapította, hogy a felperes megsértette a Kbt. 69. § (1) bekezdését, amikor azt rögzítette, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmaz, ugyanis az ajánlatok elbírálása során nem vizsgálta meg körültekintően, hogy a kérelmező ajánlata megfelel-e a közbeszerzési dokumentumokban meghatározott feltételeknek. Mivel pedig a felperes részletesen nem indokolta, hogy a kérelmező szakmai ajánlatának hiányzó kötelező tartalmi elemei hiánypótlás és felvilágosítás nyújtása keretében miért nem orvosolhatóak, az alperes megállapította, hogy a felperes megsértette a Kbt. 79. § (1) bekezdését.
A felperes az alperes határozatának bírósági felülvizsgálata végett keresetet terjesztett elő. A keresete folytán eljárt Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a 2016. december 7. napján meghozott 14.K.27.329/2016/15. számú ítéletével az alperes D.420/11/2016. iktatószámú határozatát hatályon kívül helyezte és az alperest új eljárásra kötelezte. A felperes elsődleges kereseti kérelmét alaposnak értékelve - mely okán a másodlagos és harmadlagos kereseti kérelmeket már nem vizsgálta - megállapította, hogy az alperes túllépte a kérelmező jogorvoslati kérelmében foglaltakat, amikor a kérelemben nem szereplő körben állapította meg a felperesi jogsértést. Az alperes az mellett, hogy nem a jogorvoslati kérelem által megszabott körben járt el, nem élt a Kbt. 158. § (1) bekezdése szerinti hivatalbóli kiterjesztéssel sem, hiszen erre vonatkozóan az alperes az eljárása során semmilyen döntést nem hozott, erre vonatkozó indokolást vagy utalás a keresettel támadott határozatában nincs.
Az alperes a jogorvoslati eljárás lényeges és az ügy érdemére kiható szabályait sértette meg, egyfelől a jogorvoslati kérelmet nem bírálta el, másfelől
amely körben eljárt, arra nézve a hivatalbóli kiterjesztéssel nem élt, amelynek folytán a felpersnek megsérültek a Kbt. 160. § (1) bekezdéséhez fűződő jogai is, hiszen így a felperes nem értesült arról, hogy az alperes nem a kérelem szerinti körben, hanem attól eltérően vizsgálódik, vagyis hogy nem a Kbt. 71. § és 73. § (1) bekezdés e) pontjának a megsértését, hanem ezzel szemben a Kbt. 69. § (1) bekezdésének és a Kbt. 79. § (1) bekezdésének a felperes általi megsértését vizsgálja. Ennek folytán e jogszabálysértések tekintetében a felperes nyilatkozni, illetve észrevételt tenni nem tudott, álláspontját nem tudta kifejteni, megsérültek a Kbt. 160. § (1) bekezdése alapján őt megillető jogok.
A jogerős ítélet az új eljárásra vonatkozó iránymutatásában a jogorvoslati kérelem által megszabott keretek közötti elbírálást írta elő azzal, hogy amennyiben az alperes az ezen kérelemben megállapítani kért jogszabálysértéseken túli más jogsértést is vizsgálni kíván, akkor arra nézve akkor vizsgálódhat, ha fennállnak a hivatalbóli kiterjesztésnek a Kbt. 158. § (1) bekezdése szerinti feltételei, és ezen feltételek fennálltára tekintettel az alperes a hivatalbóli kiterjesztéssel élni is kíván, melyre nézve pedig alakszerű végzést hoz, melyek közöl az eljárásban résztvevő ügyfelekkel így különösen a felperessel és lehetővé teszi azt, hogy a hivatalból kiterjesztés körében, figyelemmel a Kbt. 160. § (1) bekezdésére nyilatkozhassanak álláspontjukat kifejthessék.
Az alperes a jogerős ítélet ellen felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Kúriához, amelyben az ítélet hatályon kívül helyezésével a jogszabályoknak megfelelő új határozat meghozatalát kérte, mert a jogerős ítélet sérti a Kbt. 172. § (4) bekezdését.
A Kúria mint felülvizsgálati bíróság Kfv. III. 37.193/2017/5. számú, 2017. november 28. napján meghozott felülvizsgálati ítéletével a Székesfehérvári Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ítéletét hatályában fenntartotta. Egyetértett a Kúria a bíróság azon megállapításával, hogy az alperes a jogorvoslati kérelem elbírálása során lényeges, és az ügy érdemére kiható jogszabálysértést követett el, ezért a Kbt. 172. § (4) bekezdés alapján az alperesi határozat hatályon kívül helyezésének és az alperes új eljárásra kötelezésének volt helye. Rögzítette, hogy megalapozottan kifogásolta a felperes azt, hogy az alperes eljárása során nyilatkozni, észrevételt tenni nem tudott, álláspontját nem fejthette ki, az alperes eljárása miatt ügyféli jogosítványai is sérültek; az alperes hivatalbóli kiterjesztés nélkül olyan jogsértések fennállását állapította meg, amelyek megállapítását a kérelmező a jogorvoslati kérelmében nem kérte, nem bírálta el ugyanakkor a kérelmező jogorvoslati kérelmében foglaltakat. Egyetértett a Kúria a bíróságnak az új eljárásra vonatkozóan adott iránymutatásával is.
Az alperes az új eljárást 2018. április 12. napján megindította, a D.135/3/2018. iktatószámú végzésével a Kbt. 158. § (1) bekezdése alapján a jogorvoslati eljárást kiterjesztette annak vizsgálatára, hogy a közbeszerzés 1., 6. és 13. része esetében az ajánlatkérő a kérelmező szakmai ajánlatának elbírálása során eleget tett-e a Kbt. 69. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének, továbbá az ajánlatkérő írásban tájékoztatta-e a kérelmezőt az ajánlata érvénytelenné nyilvánításának részletes indokáról a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően, tekintettel arra, hogy fentiek érdemben kihatottak az ajánlatkérő döntésére.
A jogorvoslati eljárás kiterjesztésére figyelemmel az ügyfeleket felhívta észrevételeik előterjesztésére.
A felperes az észrevételében kifejtett álláspontja szerint a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglalt
részletes tájékoztatási kötelezettséget nem sértette meg, a tájékoztatás tartalmi követelményeit és részletességének fogalmi körét a joggyakorlat munkálta ki, azon jogszabályi célnak alárendelten, hogy az ajánlatkérői döntéssel érintett személyi kör a döntés ismeretében képes legyen a jogorvoslati jogának gyakorlására. A felperesnek a közbeszerzési eljárása során hozott döntéseiben a fenti jogszabályi cél érvényesült, mivel a kérelmező nem csak formálisan, hanem ténylegesen képes volt a jogorvoslati jogának gyakorlására. Kérte az alperest, hogy a Kbt. 69. § (1) bekezdés és 79. § (1) bekezdés megtartására irányuló vizsgálati körben lényeges tényállási elemként vegye figyelembe, hogy - amint az előzetes vitarendezési iratának 4. oldalán tényszerűen rögzítette - a kérelmező ajánlata a kötelezően kért elemek közül kizárólag csak a szolgáltatás nyújtása érdekében működtetett honlap felépítésének vagy honlaptérképének bemutatása, képi megjelenítés csatolása esetén tartalmazott némi és nem teljeskörű információt, tehát a szakmai ajánlata jelentős változtatása nélkül nem tudta volna igazolni, hogy képes teljesíteni az ajánlatkérő által meghatározott igényeket és követelményeket. A felperes az előzetes vitarendezési iratában a honlap felépítése vonatkozásában tett pontosítást ezért a felperes érvénytelenséget megállapító döntésére sem a döntés ténybeli alapjára, tartalmi lényegére, sem a belőle levont jogi következtetésre nézve érdemi kihatással nem volt. A szakmai ajánlat kötelező tartalmi elemei azonban jelentősek, nem egyedi részletkérdések, amelyekre jogszerűen hiánypótlás kibocsátása nem lett volna lehetséges, valamint felvilágosításkérés kibocsátásra sem lett volna jogszerű lehetősége. Kifejtette,, hogy a közbeszerzési eljárást lezáró összegezés ugyan nem tartalmazta teljes körűen az előzetes vitarendezési iratban jelzett pontosítást, de önállóan is megfelel a Kbt. 69. § (1) bekezdése és a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglaltaknak, tekintettel arra, hogy a kérdéses pontosítás a döntése szempontjából semmilyen érdemi relevanciával nem bírt, és lényegi tartalmát tekintve a kiírás vonatkozó követelményeivel összevetve valósnak tekinthető az a ténymegállapítás, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmaz, az összegezés jogi következtetései ennek megfelelően okszerűek.
Az alperes a D.135/7/2018. számú 2018. május 7. napján meghozott határozatával "a hivatalbóli kiterjesztés alapján megállapította, hogy a felperes megsértette a Kbt. 69. § (1) bekezdését, és megsemmisítette a kérelmező részére 2016. május 13. napján küldött tájékoztatást, az ajánlat érvénytelenségéről a kérelmező előzetes vitarendezési kérelmére 2016. május 19. napján adott felperesi választ, továbbá a 2016. június 3. és 23. napján elkészített írásbeli összegezést. A kérelmező jogorvoslati kérelme tekintetében a jogorvoslati eljárást megszüntette a Kbt. 145. § (1) bekezdés alapján. További jogkövetkezményként bírság kiszabását tartotta indokoltnak.
A határozata indokolásában megállapította, először a hivatalbóli kiterjesztés körében, hogy a felperes három alkalommal közölt információkat a kérelmezővel az ajánlat érvénytelenné nyilvánításával kapcsolatban, elsőként 2016. május 13. napján (a Kbt. 79. § (1) bekezdése alapján tájékoztatta a kérelmezőt, hogy ajánlata a közbeszerzés 1.,6. és 13. része vonatkozásában érvénytelen a Kbt. 73. § (1) bekezdés e) pontja alapján azon indokkal, hogy az ajánlat szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott, és az ajánlatkérő a szakmai ajánlat hiányát hiánypótlás keretében orvosolni jogszerűen nem tudta); Másodikként 2016. május 19. napján közölt információkat (az előzetes vitarendezési kérelemre adott válaszában rögzítette álláspontját az ajánlatkérő a kérelmező ajánlata érvénytelenségével kapcsolatban, azzal, hogy az ajánlat a közbeszerzés 1.,6. és 13. része vonatkozásában érvénytelen a Kbt. 73. § (1) bekezdése e) pontja alapján, azon indokkal, hogy az ajánlat szakmai ajánlatot információt a dokumentációban felsorolt kötelező tartalmi elemek tekintetében csak a harmadik francia bekezdés esetében tartalmaz).
Harmadikként az ajánlatok elbírálásnak befejezésekor, 2016. június 3. és 23. napján készített írásbeli összegezésében (megállapítva, hogy a kérelmező ajánlata a vonatkozó részek tekintetében érvénytelen lett, a Kbt. 73. § (1) bekezdés e) pont alapján azon indokkal, hogy az ajánlat szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott és az ajánlatkérő a szakmai ajánlat hiányzó kötelező tartalma elemeit hiánypótlás tisztázó kérdés feltétele keretében orvosolni jogszerűen nem tudta volna).
Az alperes a felperesnek az ajánlati felhívásban és a dokumentációban foglalt előírásai tükrében részletesen megvizsgálta a kérelmező ajánlatát és az alábbiakat állapította meg:
1. kötelező tartalmi elem: a kommunikációs és marketing terv esetében a kérelmező ajánlata ezen kötelező tartalmi elemet nem tartalmazta mely tényt a kérelmező is elismert.
2. kötelező tartalmi elem: az alapelvek betartásáról szóló nyilatkozat esetében ezen kötelező tartalmi elemet a kérelmező ajánlata nem tartalmazta. Az alperes nem fogadta el a kérelmező azon álláspontját, hogy ezen nyilatkozatot az ajánlat 5. oldalán csatolt nyilatkozatban értette bele. Álláspontja szerint az ajánlatkérő előírása egyértelmű volt abban a tekintetben, hogy a Kbt. 66. § (2) bekezdése szerinti nyilatkozaton kívül a műszaki/szakmai ajánlat részeként kérte csatolni az ajánlattevők azon nyilatkozatát, hogy betartják a pénzügyi, fogyasztóvédelmi tanácsadás alapelveit. Ezen előírásnak a kérelmező ajánlata nem felelt meg.
3. kötelező tartalmi elem: a honlap felépítésének vagy honlaptérképének bemutatása esetén az alperes azt állapította meg, hogy a kérelmező ajánlatának 147. oldala tartalmazott a honlap kialakítására vonatkozóan információkat, azonban az ott szereplő információk nem feleltek meg az ajánlatkérői előírásoknak. A kérelmező nem mutatta be a honlap felépítését vagy honlaptérképét képi megjelenítése csatolásával, továbbá nem teljesítette azt sem, hogy a honlap arculati tervének részletesen ki kell térnie az ott fellelhető adatok és információk strukturálásának bemutatására.
4. kötelező tartalmi elem: az alkalmasság megítéléséhez szükséges információk esetében az alperes megállapította, hogy a közbeszerzés 1. része vonatkozásában a kérelmező ajánlatának 126-145. oldalai a közbeszerzés 6. része vonatkozásában az ajánlat 108-124. oldalai a közbeszerzés 13. része vonatkozásában pedig az ajánlat 36-54. oldalai tartalmaztak a műszaki, illetve a szakmai alkalmasság megítéléséhez szükséges információkat. Az alperes részletesen elemezte mindhárom rész tekintetében a kérelmező által csatolt nyilatkozatokat, a felperes elvárása alapján mellékelt okiratokat és megállapította: a kérelmező ajánlata tartalmazott az alkalmasság megítéléséhez szükséges információkat. Elsősorban a műszaki/szakmai ajánlat 4. kötelező tartalmi elemének meglétére tekintettel megállapította, hogy a kérelmező ajánlata tartalmazott a dokumentáció II. részének 8. pontjának 24. alpontjában előírt műszaki/szakmai ajánlatot.
Mindezek alapján az alperes azt a következtetést vonta le, hogy a felperes megsértette a Kbt. 69. § (1) bekezdését, amikor azt állapította meg, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott, mivel nem vizsgálta meg körültekintően, hogy a kérelmező ajánlata megfelel-e a közbeszerzési dokumentumokban meghatározott feltételeknek. Azon indok, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott és az ajánlatkérő a szakmai ajánlat hiányzó kötelező tartalmi elemeit hiánypótlás, tisztázó kérdés feltétele keretében orvosolni jogszerűen nem tudta volna a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglaltaknak nem megfelelő, nem részletes indok. Nem indokolta egyrészt a felperes, hogy a kérelmező ajánlatában szereplő szakmai információkat miért értékelte úgy, hogy azok nem a szakmai ajánlat részei, ebből következően miért állapította meg a szakmai ajánlat teljes hiányát; másrészt nem adott tájékoztatást arról, hogy melyek a szakmai ajánlat hiányzó kötelező tartalmi elemei;
harmadrészt a döntésében nem adta indokát részletesen, hogy a hiányzó elemek esetében miért nincs lehetőség a hiánypótlásra vagy felvilágosítás-nyújtásra.
Elsőként indokolnia kellett volna, hogy a szakmai ajánlat hiányzó tartalmi elemi miért minősülnek a beszerzés tárgyának jellemzőjére az ajánlattevő szerződéses kötelezettsége végrehajtásának módjára, vagy a szerződés más feltételeire vonatkozó dokumentumnak. Másodikként arra kellett volna kitérnie, hogy a hiányok miért nem minősülnek nem jelentős, egyedi részletkérdésre vonatkozó hiánynak. Harmadikként azon indokot kellett volna megjelölni, kifejteni, hogy a változás a teljes ajánlati árat vagy annak értékelés alá eső részösszegét és az ajánlattevők között az értékeléskor kialakuló sorrendet miként befolyásolná.
A felperes az alperes határozatának a bírósági felülvizsgálata végett keresetet terjesztett elő. Ebben - az I.számon előterjesztett keresetében - a közigazgatási perrendtartásról szóló 2017. évi I. törvény (a továbbiakban: Kp.) 38. § (1) bekezdés a) pontja alapján kérte az alperes érdemi határozatának megsemmisítését a hivatalbóli kiterjesztés önálló jogorvoslattal nem kifogásolható közigazgatási cselekményére is kiterjedően, a D.135/3/2018. számon hozott végzés Kbt. 158. § (1) bekezdésébe ütköző voltára tekintettel. Megjelölte a Kp. 89. § (1) bekezdés a) pontját és a Kp. 92. § (1) bekezdés b) pontját, valamint kérte a bírságra is kiterjedően a felperessel szemben alkalmazott jogkövetkezmények mellőzését.
A hivatalbóli kiterjesztés alapján hozott érdemi határozat megsemmisítésére irányuló keresetével szükségszerű összefüggésben kérte a jogorvoslati eljárást a kérelmező jogorvoslati kérelme körében megszüntető rendelkezés hatályon kívül helyezését és az alperes kötelezését a jogorvoslati kérelem elbírálására.
A II. számon előterjesztett keresetében a hivatalbóli kiterjesztés alapján hozott határozat megváltoztatását A Kp. 38. § (1) bekezdés a) pontja alapján kérte, hogy a bíróság az alperes határozatát a Kbt. 69. § (1) bekezdésének és 79. § (1) bekezdésének alperes általi megsértése miatt a Kp. 89. § (1) bekezdés a) pontjára figyelemmel a Kp. 90. § (1) bekezdés alapján változtassa meg, a Kbt. 165. § (2) bekezdés b) pontja alapján állapítsa meg a jogsértés hiányát és a bírság kiszabására kiterjedően mellőzze a felperessel szemben alkalmazott jogkövetkezményeket. Az érdemi határozat megváltoztatására irányuló keresetével szükségszerű összefüggésben kérte, hogy a jogorvoslati eljárást a kérelmező jogorvoslati kérelme körében megszüntető rendelkezését a bíróság helyezze hatályon kívül és kötelezze az alperest a jogorvoslati kérelem elbírálására.
Az I. számon előterjesztett kereseti kérelmi indokként előadta, hogy az alperes a Kbt. 158. § (1) bekezdés 2. mondatában foglalt törvényi feltételek fenn nem állása ellenére terjesztette ki hivatalból a megismételt jogorvoslati eljárást és hozta meg e vizsgálat eredményeként - a jogorvoslati eljárás eredeti tárgyától eltérő jogalapon- jogszerűtlenül döntését, ekként megsértette a Kbt. 69. § (1) és 79. § (1) bekezdéseit, és jogszerűtlenül semmisítette meg a felperes alapul fekvő közbeszerzési eljárása 1., 6. és 13. része tekintetében hozott döntéseit, valamint alkalmazott bírságot. A Kbt. 145. §-ához kapcsolódó kommentárt felhasználva hangsúlyozta, hogy a Közbeszerzési Döntőbizottság specifikus, kvázi bírói feladatkörénél fogva nem valamely aktus jogszerűségét ex offició hivatalból ellenőrző/vizsgáló szerv, hanem az elé tárt vélelmezett jogsértéseket inter pares elbíráló szerv.
Ennél fogva a felperes jelen ügyre is irányadó elvi jogi álláspontja az volt, hogy az alperes az elé tárt ügyben a kérelem mellőzéséről és a saját észlelése alapján történő eljárás folytatásáról szigorúan és kizárólag a törvényi korlátok között dönthet és e törvényi korlátok között hozhat új jogalapon álló határozatot, amely törvényi korlát a Kbt. kógens jellegére tekintettel és az alperes feladatkörének természeténél fogva nem értelmezhető kiterjesztően. Az alperes a vizsgálatának és döntésének
kereteit saját megfontolásai alapján nem tágíthatja és nem állapíthat meg az ajánlatkérő terhére bármilyen által vélt jogsértést. Márpedig a Kbt. 158. § (1) bekezdése olyan, az alperes által feltárt súlyos jogsértések esetén teszi csak lehetővé a jogorvoslati eljárás hivatalbóli kiterjesztését és ennek alapján az ajánlatkérővel szemben elmarasztaló döntés meghozatalát, amelyek a legfontosabb alapelvek (verseny tisztasága, nyilvánosság, esélyegyenlőség) sérelmét vonják maguk után, vagy érdemben kihatottak az ajánlatkérő döntésére.
A felperes elismerte, hogy a határozati tényállás 35. (köztes döntés), 37. (előzetes vitarendezési kérelemre adott válasz), és 38-41. (a közbeszerzés 1., 6., 13. részének összegezései) pontjaiban részletesen és az alapul fekvő közbeszerzési iratoknak megfelelően ismertetett felperesi döntések részben pontatlanok, részben bizonyos tartalmi hiányosságban szenvednek, azonban álláspontja szerint e döntési hibák egyrészt érdemben nem hatottak ki az érvénytelenséget megállapító döntés tartalmára, annak lényegi ténybeli alapjára és pontos jogi indokaira. Másrészt e hibák alapján a felperes terhére rótt jogsértések sem állapíthatók meg. Hangsúlyozta, hogy az összegezése, ténymegállapítása nem hatott ki a kérelmező ajánlatát érvénytelenítő döntésének érdemi jogi indokaira, amely az összegezést megelőző előzetes vitarendezési kérelemre adott válaszból egyértelműen kiderül. A válaszban (határozati tényállás 37. pontja) a felperes egyértelműen rögzíti, hogy a kiírás.dokumentációjában (határozati tényállás 18. pontja) felsorolt szakmai ajánlati elemek közül önmagában a marketingterv hiányát és önmagában a pénzügyi- fogyasztóvédelmi alapelvek betartására vonatkozó nyilatkozat hiányát olyan jelentős tartalmi hiányosságnak tekinti, amely a Kbt. vonatkozó szabályai alapján nem hiánypótolható jogszerűen [Kbt. 71. § (8) bekezdés]. A Továbbá az előzetes vitarendezési iratból az is kiderül, hogy a honlaptérképre mint további kötelező szakmai ajánlati tartalomra vonatkozó kérelmezői ajánlat nem felel meg a kiírásban elvárt kritériumoknak.
A felperes álláspontja szerint a közbeszerzési eljárás során nem sértette meg a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglalt részletes tájékoztatási kötelezettségét sem, illetőleg az a körülmény, hogy adott esetben nem az alperes határozatának 123 pontja szerinti tartalommal adta meg döntésének indokolását, egyrészt a döntés érdemére nem kiható körülmény, másrészt a Kbt. 79. § (1) bekezdése által meg sem követelt tájékoztatási mód. A tájékoztatás tartalmi követelményeit és részletességének fogalmi körét a Kbt.79. § (1) bekezdés nem határozza meg, annak alapjait a joggyakorlat munkálta ki, méghozzá azon jogszabályi célnak alárendelten, hogy az ajánlatkérői döntéssel érintett kör e döntés ismeretében képes legyen a jogorvoslati jogának gyakorlására, továbbá az ajánlatkérő döntésének felülvizsgálatára jogosult szervezet képes legyen a felülvizsgálati jogkörének ellátására, (a §-hoz kapcsolódó kommentár szerint hivatkozott a D.12/17/2014. számú határozatra és az Európai Törvényszék T-50/05. számú ügyben hozott ítéletére.) Ekként a felperes úgy vélte, hogy döntéseiben a fenti jogszabályi célok érvényesültek, mivel a kérelmező nemcsak formálisan, hanem ténylegesen képes volt jogorvoslati jogának gyakorlására.
A II. számon előterjesztett keresetében a reformatórius jogkör keretben ugyanezen jogi érveit hangsúlyozta.
Az alperes a védiratában a Kp. 88. § (1) bekezdés a) pontja alapján a kereset egészének mint alaptalannak az elutasítását kérte. Kiemelte, hogy a határozat megsemmisítésének a Kp. 92. § (1) bekezdés b) pontjában meghatározott feltételei nem állnak fenn, az alperes a jogorvoslati eljárás szabályainak maradéktalan betartásával hozta meg határozatát, jogsérelmet nem okozott. Kiemelte,
hogy az Összegezés felperes által is elismert pontatlanságai és hiányossága olyan jogsértés, mely minden esetben érdemben kihat az ajánlatkérő döntésére, hiszen az Összegezés jeleníti meg a felperesnek az ajánlatok elbírálásának befejezésekor hozott döntését.
A felperes keresete az alábbiak szerint nem alapos.
A Kbt. 145. § (1) bekezdése értelmében a közbeszerzési döntőbizottság eljárására - e törvény, valamint az e törvény felhatalmazása alapján alkotott kormányrendelet eltérő rendelkezése hiányában a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) rendelkezéseit kell alkalmazni. Ekként a Ket. rendelkezései mögöttes szabályként érvényesülnek a közbeszerzésekkel kapcsolatos jogorvoslati eljárásban. Az alapeljárásban keletkezett elsőfokú ítélet és Kúria döntés azonban megismételt eljárást rendelt el, amelyre nézve a Ket. 109. § (4) bekezdésében foglaltak szerint a jogerős ítélet kötőereje érvényesült, a megismételt eljárás és a döntéshozatal során annak megfelelően kellett eljárni. Ekként a jelen perben ezért azt kellett vizsgálni, hogy az alperes eljárása megfelelt-e annak a követelménynek, miszerint: a jogorvoslati kérelem kereti között történő elbírálás körétől az alperes jogszerűen csak akkor térhetett el a jogorvoslati kérelemhez kötöttség kiküszöbölésével, ha fennállnak a hivatalbóli kiterjesztésnek a Kbt. 158. § (1) bekezdése szerinti feltételei és ezen feltétek fennálltára tekintettel az alperes a hivatalbóli kiterjesztéssel élni is kíván; erre nézve alakszerű végzést hoz, és azt közli az eljárásban részt vevő ügyfelekkel.
A jogerős ítélet iránymutatása szerint az alperes a D.135/3/2018. számú 2018. április 17-én meghozott végzésével a Kbt. 158. § (1) bekezdés 2. mondata alapján a jogorvoslati eljárást kiterjesztette annak vizsgálatára, hogy a közbeszerzés 1.,6. és 13. része esetében a felperes a kérelmező szakmai ajánlatának elbírálás során eleget tett-e a Kbt. 69. § (1) bekezdésében foglalt kötelezettségének, továbbá írásban tájékoztatta-e a kérelmezőt a Kbt. 79. § (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően az ajánlata érvénytelenné nyilvánításának részletes indokáról.
A Kbt. 148. § (2) bekezdés alapján kérelemre indult jogorvoslati eljárásokban az alperes vizsgálatának terjedelmét is irányát alapvetően és elsődlegesen a jogorvoslati kérelem határozza meg, vagyis az alperesnek azon jogsértésnek fennállását kell vizsgálnia, mely jogsértésre a kérelmező a kérelmében hivatkozik. Az alperes a Kbt. 158. § (1) bekezdése alapján járhat el olyan jogsértés vizsgálata tekintetében is, amelyet a kérelem nem tartalmaz, azonban az előzőek szerinti feltételekkel, és alakszerű végzés hozatalával, Figyelemmel a Kbt. 145. § (1) bekezdése alapján alkalmazandó Ket. 71. § (1) bekezdésére is.
A Kbt. 158. § (1) bekezdése szerinti hivatalból kiterjesztés jogintézménye akár a kérelemre, akár a hivatalból megindított eljárások esetében igénybe vehető, azonban minden olyan esetben ki kell terjeszteni - külön fellebbezéssel nem támadható - végzéssel az eljárást, amikor az alperes a kérelemben vagy a kezdeményezésben nem szereplő, a közbeszerzési szabályozás szempontjából súlyos jogsértést észlel, amely egyfelől alapelvi sérelmet okoz, sérti a verseny tisztaságát vagy nyilvánosságát, az ajánlattevők esélyegyenlőségét, másfelől érdemben kihatott az ajánlatkérő döntésére. A formális végzéssel való kiterjesztés jelentősége abban áll, hogy ekként biztosítható a védekezéshez való jog.
Amennyiben tehát a jogorvoslati kérelem vizsgálata során a hatóság az érdemi határozat
meghozatala előtt olyan jogsértésről szerez tudomást, vagy olyan jogsértést észlel, amely érdemben kihat az ajánlatkérő döntésére, élhet a hivatalbóli kiterjesztés jogintézményével.
A Kbt. tételesen nem határozza meg, hogy milyen súlyú jogsértések esetén teszi lehetővé a Kbt. 158. § (1) bekezdés szerinti a jogorvoslati eljárás hivatalbóli kiterjesztését, melyek azok a jogsértések,amelyek érdemben kihatottak az ajánlatkérő döntésére.
Amíg a Kbt. 158. § (1) bekezdés 2. mondatának első fordulata ilyennek tekinti a verseny tisztaságát, vagy nyilvánosságát, az ajánlattevők esélyegyenlőségét, a második vagylagos feltétel esetében -„érdemben kihatott az ajánlatkérő döntésére" - nem ad eligazítást. Azt ugyanis, hogy milyen súlyú jogszabálysértés hat ki érdemben az ajánlatkérő döntésére, mindig az egyedi ügy által meghatározott! Ide tartoznak a bírói gyakorlat által kimunkált legsúlyosabb jogsértések, a jogsértés reparálhatóságát befolyásoló jogsértések. A Fővárosi ítélőtábla 4.Kf.27.448/2011/5. számú eseti döntése szerint ilyen a közbeszerzési eljárás mellőzése, a Fővárosi ítélőtábla 4.Kf.27.414/20101/6. számú eseti döntése alapján az egyértelmű ajánlati dokumentáció hiánya, mert ebben az esetben nincs lehetőség megfelelő ajánlat elkészítésére és benyújtására.
A Kbt. 69. § (1) bekezdése értelmében az ajánlatok és részvételi jelentkezések elbírálása során az ajánlatkérőnek meg kell vizsgálnia, hogy az ajánlatok, illetve részvételi jelentkezések megfelelnek-e a közbeszerzési dokumentumokban, valamint a jogszabályokban meghatározott feltételeknek.
A közbeszerzési eljárás célja - beszerzői szinten - az ajánlatkérőnek az adott közbeszerzés tárgyára vonatkozó beszerzési igényének kielégítése. Ezen konkrét cél elérése szempontjából kulcsfontosságú kérdés az ajánlatkérői elvárást a legjobb feltételek mellett teljesíteni képes megfelelő ajánlattevő kiválasztása. A Kbt. 69. §-a a bírálat menetét szabályozza, amely a fentebb említett cél mentén az ajánlatok teljességi vizsgálatának követelményével jár, azaz valamennyi iratra ki kell terjednie.
Az alperes a határozata indokolásában jogszerűen mutatta be, hogy a kérelmező ajánlatának teljességi vizsgálatát az ajánlatkérő nem végezte el, ekként megsértette a Kbt. 69. § (1) bekezdését, amikor azt állapította meg, hogy a kérelmező ajánlata szakmai ajánlatot egyáltalán nem tartalmazott, mivel az alkalmasság megítéléséhez szükséges információk 4. kötelező tartalmi elem meglétére tekintettel a kérelmező ajánlata magában foglalt, a dokumentáció II. rész 8. pont 24. alpontjában előírt műszaki/szakmai ajánlatot.
A Kbt. 79. § (1) bekezdés értelmében az ajánlatkérő köteles az ajánlattevőt, vagy részvételre jelentkezőt írásban tájékoztatni az eljárás vagy az eljárás részvételi szakaszának eredményéről, az eljárás eredménytelenségéről, az ajánlattevő vagy részvételre jelentkező ajánlatának, illetve részvételi jelentkezésének érvénytelenné nyilvánításáról, valamely gazdasági szereplő kizárásáról, valamint ezek részletes indokáról, az erről hozott döntést követően a lehető leghamarabb, de legkésőbb 3 munkanapon belül.
Az alperes a határozata indokolásában a jogszabályhely felperes általi megsértését abban jelölte meg, hogy a felperes részletesen nem indokolta, hogy a kérelmező ajánlatát miért nyilvánította érvénytelenné.
A bíróság kiemeli, hogy az összegezésben az ajánlatkérő részletes, egyértelmű és világos indokát köteles adni az érvénytelenség megállapításának az oka, körülménye, az érvénytelenség megállapításával kapcsolatos összefüggések megjelölésével, ugyanis az arra jogosultak ennek alapján dönthetik el, hogy az ajánlatkérő döntésével szemben az esetleges jogsértő értékelés miatt vitarendezési vagy jogorvoslati kérelmet terjesztenek-e elő. Az ajánlatkérőnek akként kell az összegezésben az értékelésre vonatkozó indokolását megadnia, hogy az ajánlattevők tisztában legyenek az ajánlatkérő döntésének tartalmával, adott esetben a jogorvoslati eljárások esetén egyértelműen meg tudják jelölni az általuk sérelmezett ajánlatkérői döntéseket, illetve a döntés alapját képező tényeket. Az értékelés jogszerűségének megítélésekor ezért kiemelt jelentősége van annak, hogy az ajánlatkérő az összegezésben mint az értékelés nyilvános dokumentumában mit ad elő a döntés indokaként. Az összegezés törvényi rendeltetése megjeleníteni azokat a tényeket, szempontokat, érveket és összefüggéseket, amelyeken az ajánlatkérő döntése alapul. Az „Összegezés az ajánlatok elbírálásáról" címet viselő dokumentum, ezen belül az érvénytelenség kérdésében hozott ajánlatkérői döntés megfelelő indokolása egyebek mellett az ajánlattevők jogorvoslathoz való joga rendeltetésszerű gyakorlása biztosítása érdekében bír kiemelt jelentőséggel. Ekként az indokolás teljességéhez garanciális követelmények kapcsolódnak.
A 7/2013. (III. 1.) AB határozat szerint:
„Az Alkotmánybíróság a tisztességes eljáráshoz való jog lényegéről kialakított álláspontját elvi jelentőséggel a 6/1998. (III. 11.) AB határozatában (a továbbiakban: ABH) foglalta össze. Az ABH-ban megfogalmazott megállapításokat az Alkotmánybíróság utóbb több döntésében is megerősítette és gyakorlattá formálta. Az ABH-ban kimunkált alkotmányos mérce értelmében a tisztességes eljárás (fair trial) követelménye az eljárásjogi garanciák érvényesülését is felöleli és egy olyan minőséget jelent, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet csupán megítélni. (...) Az Alkotmánybíróság értelmezésében (...) a tisztességes eljáráshoz fűződő jog körébe tartozik a hatékony bírói jogvédelem követelménye, amely szerint a jogi szabályozással szemben alkotmányos igény, hogy a perbe vitt jogokról a bíróság érdemben dönthessen. Önmagában a bírói út igénybevételének formális biztosítása ugyanis nem elegendő az eljárási garanciák teljesedéséhez, hiszen az alkotmányos szabályban előírt garanciák éppen azt a célt szolgálják, hogy azok megtartásával a bíróság a véglegesség igényével hozhasson érdemi döntést. A tisztességes eljárás követelménye tehát magában foglalja a hatékony bírói jogvédelem igényét is [7/2013. (III. 1.) AB határozat indokolás (24)]. Az indokolt bírói döntéshez fűződő jog (...) az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljárás alkotmányos követelményrendszerén belül jelentkezik. Az alkotmányos előírás ugyanakkor kizárólag az eljárási törvényekben foglaltak szerint kötelezheti a bíróságot a döntésének alapjául szolgáló indokok bemutatására. Ebből következik, hogy az Alkotmánybíróság az Alaptörvény e szabályát mindig együtt olvassa a jogvita jellege és az adott ügy típusa által kijelölt, konkrét eljárásjogi szabályokkal. Figyelemmel az Alaptörvény XXVIII. cikkében előírt jogszabályértelmezési kötelezettségre is az Alkotmánybíróság azt vizsgálja, hogy az indokolási kötelezettséget előíró eljárási jogszabályokat a bíróság az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében meghatározott követelményeknek megfelelően alkalmazta-e. Az Alkotmánybíróság tehát a rendes bíróságoktól eltérően nem a felülbírálatra alkalmasság szempontjából vizsgálja a bíróságok indokolási kötelezettségének teljesítését és tartózkodik attól, hogy jogági dogmatikához hasonló kérdések helytállóságáról, illetve törvényességéről, avagy kizárólag törvényértelmezési problémákról állást foglaljon [3003/2012. (VI. 21.) AB végzés, indokolás 4. bekezdés]. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság nem vizsgálja azt sem, hogy az indokolásban megjelölt bizonyítékok és megjelenő érvek megalapozottak-e, mint ahogy azt sem
vizsgálja, hogy a jogalkalmazó helytállóan értékelte-e az eljárásban beszerzett bizonyítékokat és előadott érveket, vagy a konkrét ügyben a bírói mérlegelés eredményeként megállapított tényállás megalapozott-e. A tényállás megállapítása, a bizonyítékok értékelése és mérlegelése ugyanis az eljárási jogi szabályokban, a jogalkalmazó számára fenntartott feladat [3237/2012. (IX. 28.) AB végzés; 3309/2012. (XI. 12.) AB végzés, indokolás 5. bekezdés; 7/2013. (III. 1.) AB határozat, indokolás 33. bekezdés]. Ehhez képest az Alkotmánybíróság által vizsgált, az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében rejlő indokolási kötelezettség alkotmányos követelménye a bíróság döntési szabadságának abszolút korlátját jelenti, nevezetesen azt, hogy döntésének indokairól az eljárási törvényeknek megfelelően szükség számot adnia. Az indokolási kötelezettség alkotmányjogi értelemben vett sérelme az eljárási szabály Alaptörvény-ellenes alkalmazását jelenti. A tisztességes eljárásból fakadó elvárás tehát az eljárási szabályok Alaptörvénynek megfelelő alkalmazása, ami a jogállami keretek között működő bíróságok feladata. Az eljárási törvény rendelkezéseire is figyelemmel. a tisztességes eljárás alkotmányos követelménye a bírói döntésekkel szemben azt a minimális elvárást mindenképpen megfogalmazza, hogy a bíróság az eljárásban szereplő feleknek az ügy lényegi részeire vonatkozó észrevételeit kellő alapossággal megvizsgálja, és ennek értékeléséről határozatában számot adjon. Ennek megítéléséhez az Alkotmánybíróság vizsgálja a jogvita természetét, az alkalmazandó eljárási törvény rendelkezéseit, a felek által adott ügyben előterjesztett kérelmeket és észrevételeket, valamint az ügyben választ igénylő lényeges kérdéseket [7/2013. (III. 1.) AB határozat, indokolás 34. bekezdés]"
Az alperes jogszerűen mutatott rá arra, hogy a felperes végleges döntésében nem szerepeltette azokat az indokokat, hogy jogszerű volt-e a kérelmező ajánlatának érvénytelenné nyilvánítása a hiánypótlás lehetőségének biztosítása nélkül. Ekként az alperes nem volt abban a helyzetben, hogy azt érdemben megvizsgálhassa, mivel érdemben a hiányosság kihatott az érvénytelenséget megállapító döntés tartalmára. Mindezek figyelembevételével sérült a Kbt. 79. § (1) bekezdése, mely által a kérelmező a jogorvoslati jogát csak formálisan gyakorolhatta. Ebből következően az alperes ebben a körben is megalapozott, törvényes határozatot hozott.
A bíróság a fentiek alapján a felperes keresetét elutasította a Pp. 339. § (1) bekezdése szerint, mert az alperes határozata anyagi jogi és eljárásjogi szempontból is jogszerű volt. A felperes nem bizonyította a keresetében, hogy olyan lényeges, az ügy érdemére kiható eljárási szabálysértést követett el az alperes, amely a hatályon kívül helyezést megalapozta volna. Az alperes a bírósági iránymutatásnak megfelelően folytatta le az új eljárását és megalapozott döntést hozott.
A pervesztes felperes a Pp. 78. § (1) bekezdése alapján köteles az alperes perben felmerült költségét megfizetni. A bíróság a 32/2003. (VIII. 22.) IM rendelet 3. § (3) bekezdése és (6) bekezdése alapján határozta meg a perköltség összegét, az alperesi képviselő által kifejtett tevékenységgel arányosan, figyelembe véve a tárgyaláson kívüli elbírálást.
A felperes személyes illetékmentessége folytán a kereseti illetéket az állam viseli - a jogalkotásról szóló 2010. évi CXXX. törvény 15. § (2) bekezdésére is figyelemmel - a bírósági eljárásban alkalmazandó költségmentességről szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 14. §-a alapján.
Az ítélet elleni fellebbezés lehetőségét a Kbt. 172. § (5) bekezdése zárja ki.
Amennyiben a felek a Kúriához kívánnak fordulni felülvizsgálati kérelemmel, azt az ítélet
elektronikus úton való kézbesítésétől számított 60 napon belül tehetik meg, elektronikus úton, jogi képviselővel, a jelen bíróságnál beadott felülvizsgálati kérelem benyújtásával.
Ságiné dr. Márkus Anett s.k. dr. Drávecz Margit Gyöngyvér s.k. dr. Bíró Péter. s.k.
a tanács elnöke előadó bíró bíró

matches: Bíróság Kúria bíróság Bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Kúria | Katolikus.sk
Tag Archives: kúria
Ferenc pápa karácsonyi jókívánsága a római kúria tagjainak: az erények tizenkétparancsolata
2015.december 21.	Kommenteld a cikket
Ferenc pápa december 21-én hétfőn délelőtt a Kelemen teremben fogadta a Római Kúria munkatársait, bíborosok, érsekek, püspökök és prelátusok mintegy 150 fős közösségét, akik ez alkalommal félkörívben ülve vették körül a pápát és a sok hivatalos ceremóniát megért aula ezúttal családiasabb jelleget öltött. Ma a tavalyi betegségekkel szemben „a kuriális antibiotikumokról” szeretnék szólni Beszéde elején Ferenc pápa „bocsánatot kért, hogy ...	Bővebben »
Kúria reform: megkezdődött a pápa és a Bíborosi Tanács 8. ülése
2015.február 10.	Kommenteld a cikket
Február 9-én délelőtt Ferenc pápa jelenlétében megkezdődött a Bíborosi Tanács 8. ülése, az ún. C-9 (C: cardinali – bíborosok olaszul), amely a Római Kúria reformtervezetén dolgozik. A tanácskozás február 11-ig, szerdáig tart. Február 12-én és 13-án a szinódusi aulában pedig sor kerül a Bíborosi Kollégium konzisztóriumára. Február 14-én, szombaton délelőtt 11 órakor a vatikáni bazilikában Ferenc pápa vezetésével nyílt rendes ...	Bővebben »
Eperjesről Máriapócsra zarándokolt az érseki kúria
2014.október 1.	Kommenteld a cikket
Szeptember 29-én eperjesi görög katolikusok látogatták meg a magyarországi máriás zarándokhelyet, Máriapócsot. A zarándoklaton részt vett Ján Bajak eperjesi érsek és metropolita, segédpüspöke Milan Lach, továbbá a görög katolikus érseki hivatal papjai és dolgozói. Aznap meglátogatták a magyarországi görög katolikusok életének három jelentős helyszínét: a történelmi, lelki és adminisztrációs központot. Első útjuk a Magyar Görögkatolikus Egyház centrumába, Hajdúdorogra vezetett, ahol ...	Bővebben »

matches: kúria kúria Kúria Kúria Kúria kúria


text:
„Előzetes döntéshozatal – Fogyasztóvédelem – 1999/44/EK irányelv – A leszállított fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapota – 3. cikk – A fogyasztónak a fogyasztási cikk térítésmentesen, észszerű határidőn belül, jelentős kényelmetlenség nélkül történő szerződésszerű állapota helyreállításához való joga – Azon hely meghatározása, ahol a fogyasztónak az eladó rendelkezésére kell bocsátania a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket annak szerződésszerű állapota helyreállítása érdekében – A fogyasztási cikk szerződésszerű állapota »térítésmentes« helyreállításának fogalma – A fogyasztónak a szerződéstől való elállásra vonatkozó joga”
A C‑52/18. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Amtsgericht Norderstedt (norderstedti helyi bíróság, Németország) a Bírósághoz 2018. január 29‑én érkezett, 2017. december 27‑i határozatával terjesztett elő a
a Toolport GmbH
tagjai: J.‑C. Bonichot tanácselnök, C. Toader, A. Rosas, L. Bay Larsen és M. Safjan (előadó) bírák,
– a német kormány képviseletében T. Henze, M. Hellmann, J. Möller és A. Berg, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében N. Ruiz García és M. Noll‑Ehlers, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2019. január 15‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1999. L 171., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 223. o.) 3. cikkének értelmezésére irányul.
2 E kérelmet a Christian Fülla és a Toolport GmbH, német jog szerinti társaság között egy sátor árának visszatérítése iránt azon okból benyújtott kérelem tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, hogy Ch. Fülla élt az adásvételi szerződéstől való elállás jogával.
3 Az 1999/44 irányelv (1) és (10)–(12) preambulumbekezdése értelmében:
„(1) mivel az [EK 153. cikk] (1) és (3) bekezdése elrendeli, hogy a Közösségnek a[z EK 95. cikk] alapján elfogadott intézkedések foganatosításán keresztül hozzá kell járulnia a fogyasztóvédelem magas szintjének eléréséhez;
(11) mivel a fogyasztó először az áru kijavítását vagy kicserélését követelheti az eladótól, kivéve ha az ilyen orvoslás nem lehetséges vagy aránytalan; mivel az orvoslás aránytalan voltát objektív alapon kell megállapítani; ugyanis az orvoslás aránytalannak tekintendő, ha annak alkalmazása más orvoslási módszerrel összehasonlítva észszerűtlen költségekkel jár; mivel a költségek akkor észszerűtlenek, ha az egyik orvoslási módszer költségei jelentős mértékben meghaladják a másik orvoslási módszer költségeit.
(12) mivel a szerződésnek való megfelelés hibája esetén az eladó egyezség formájában mindenkor felajánlhatja a fogyasztónak bármelyik rendelkezésre álló orvoslási lehetőséget; mivel a fogyasztónak kell eldöntenie, hogy az eladó javaslatát elfogadja‑e, vagy elutasítja”.
4 Ezen irányelv „Hatály és fogalommeghatározások” című 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Ezen irányelv célja a fogyasztási cikkek adásvételének egyes vonatkozásait szabályozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítése a fogyasztóvédelem egységes minimális szintjének biztosítása érdekében a belső piac keretében.”
5 Az említett irányelv „Szerződésszerűség” című 2. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„Az eladó köteles a fogyasztónak az adásvételi szerződésnek megfelelő fogyasztási cikket átadni.”
6 Ugyanezen irányelvnek „A fogyasztó jogai” című 3. cikkének szövege a következő:
(2) A szerződésnek való megfelelés hibája [helyesen: hiánya] esetén a fogyasztó jogosult akár a (3) bekezdésnek megfelelően a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kijavítás vagy kicserélés formájában történő térítésmentes helyreállítására, akár az (5) és (6) bekezdésnek megfelelően kérheti a vételár megfelelő leszállítását, vagy az adott fogyasztási cikk vonatkozásában elállhat a szerződéstől.
(3) A fogyasztó az eladótól először a fogyasztási cikk térítésmentes kijavítását vagy kicserélését követelheti, kivéve ha ez lehetetlen vagy aránytalan.
– a hiba jelentőségét,
– azt, hogy az alternatív orvoslási módszer a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül végrehajtható‑e.
– nem jogosult sem a fogyasztási cikk kijavítására, sem a kicserélésére,
– az eladó a hibát észszerű határidőn belül nem orvosolta,
7 Az 1999/44 irányelv „Nemzeti jog és minimális védelem” című 8. cikkének (2) bekezdése ekképp rendelkezik:
„A fogyasztók magasabb szintű védelme érdekében a tagállamok az ezen irányelv hatálya alá tartozó területen a Szerződéssel összeegyeztethető szigorúbb rendelkezéseket is elfogadhatnak vagy tarthatnak hatályban.”
A német jog:
8 Az 1999/44 irányelvet a Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv, a továbbiakban: BGB) módosításával ültették át a német jogba. A BGB‑nek „A teljesítés helye” című 269. §‑a értelmében:
„(1) Amennyiben a szolgáltatás helye nincs meghatározva, és az a körülményekből, különösen a kötelmi jogviszony természetéből nem tűnik ki, a szolgáltatás teljesítésének azon a helyen kell történnie, ahol a kötelmi jogviszony keletkezésének időpontjában az adós lakhelye volt.
(2) Amennyiben a kötelmi jogviszony az adós kereskedelmi vagy ipari tevékenységének gyakorlása keretében keletkezett, és amennyiben az utóbbi kereskedelmi vagy ipari létesítménye az adós lakóhelyétől eltérő helyen volt, a lakóhely helyett e létesítmény helyét kell alkalmazni.
(3) Önmagában abból a tényből, hogy az adós vállalta a szállítási költségeket, nem lehet arra következtetni, hogy a rendeltetési helyen kell a szolgáltatást teljesíteni.”
9 A BGB „Utólagos teljesítés” című 439. §‑ának az alapügyre alkalmazandó változata előírta:
„(1) A vevő utólagos teljesítésként választása szerint a hiba kijavítását vagy egy hibátlan dolog szolgáltatását követelheti.
(2) Az utólagos teljesítés érdekében felmerülő kiadások, különösen a szállítási, továbbítási, munka‑ és anyagköltségek, az eladót terhelik.
(3) Az eladó az utólagos teljesítés vevő által választott módját megtagadhatja, ha az csak aránytalan költségek árán teljesíthető. E vonatkozásban különösen a dolog hibátlan állapotban képviselt értékét, a hiba súlyát, és azt kell figyelembe venni, hogy az utólagos teljesítés másik módjára való áttérés nem jelentősen hátrányos‑e a vevőre nézve. A vevő joga ilyen esetben az utólagos teljesítés másik módjára korlátozódik; ez nem érinti az eladó arra vonatkozó jogát, hogy az első mondatban foglalt feltételek fennállása esetén ezt is megtagadja.
(4) Amennyiben az eladó az utólagos teljesítés érdekében hibátlan dologgal teljesít, a vevőtől a 346–348. § rendelkezései alapján a hibás dolog visszaadását követelheti.”
10 2015. július 8‑án Ch. Fülla a Toolporttól telefonon keresztül egy ötször hat méteres sátrat vásárolt.
11 Miután e sátrat Ch. Fülla lakcímére szállították, ez utóbbi megállapította, hogy az nem szerződésszerű állapotban van, és azt kérte a Toolporttól, hogy lakóhelyén állítsák helyre annak szerződésszerű állapotát. Nem küldte vissza a sátrat a Toolportnak, és nem is ajánlotta fel, hogy visszaküldi. A Toolport nem fogadta el Ch. Fülla e sátorra vonatkozó minőségi kifogásait, mivel azokat megalapozatlannak tartotta. Ugyanakkor a Toolport nem közölte Ch. Füllával, hogy a sátrat székhelyére kell szállítani, és azt sem ajánlotta fel, hogy viseli a szállítási költségeket.
12 A felek ebben a szakaszban nem vitatták a sátor szerződésszerű állapota helyreállításának helyét. Ezenfelül a felek között megkötött szerződés erre vonatkozólag semmit nem ír elő.
13 E körülmények között Ch. Fülla a szerződés megszüntetését kérte, valamint a sátor vételárának visszatérítését a sátor visszaküldése ellenében.
14 Mivel a Toolport nem tett eleget e kérésnek, Ch. Fülla keresetet nyújtott be az Amtsgericht Norderstedthez (norderstedti helyi bíróság, Németország).
15 Az e bíróság előtt folyó eljárás keretében a Toolport első ízben hivatkozott arra, hogy a vitatott fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának helye saját székhelye.
16 A kérdést előterjesztő bíróság szerint a vitatott fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállítása helyének meghatározása alapvető azon kérdés tekintetében, hogy Ch. Fülla biztosította‑e a Toolport számára annak lehetőségét, hogy kijavítsa vagy kicserélje e fogyasztási cikket, illetve biztosított‑e számára „észszerű határidőt” az 1999/44 irányelv 3. cikkének (5) bekezdése értelmében, annak érdekében, hogy e rendelkezés alapján el lehessen állni a szerződéstől.
17 E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy a német jogrendben valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának helyét a BGB 269. §‑ának alkalmazásával kell meghatározni, amely rendelkezés értelmében elsődlegesen az a hely a döntő, amelyben a felek megállapodtak. A helyre vonatkozó szerződéses megállapodás hiányában a konkrét eset körülményeit kell figyelembe venni, különösen a szóban forgó kötelem jellegét. Ha ezekből nem vonható le végleges következtetés, valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának helye az a hely, ahol az adós lakóhelye, illetve kereskedelmi vagy ipari létesítménye a kötelmi jogviszony keletkezésekor volt.
18 Következésképpen a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) ítélkezési gyakorlatának fényében a BGB 269. §‑át úgy kell értelmezni, hogy a jelen ügyben, a fogyasztó a szóban forgó fogyasztási cikket annak szerződésszerű állapota helyreállítása céljából köteles az eladó székhelyén kell annak rendelkezésére bocsátani.
19 Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság kétségei vannak a tekintetben, hogy ez az értelmezés összeegyeztethető‑e az 1999/44 irányelvvel, és rámutat, hogy a szóban forgó fogyasztási cikk jellemzőire tekintettel a szállítás megszervezése azzal a kockázattal jár, hogy az az ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdése értelmében vett „jelentős kényelmetlenséget” jelenthet a fogyasztó számára.
20 Az említett bíróság szerint valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának helye akkor képes a fogyasztó lehető legszélesebb körű védelmét biztosítani, ha ez az a hely, ahol e fogyasztási cikk található. E megközelítés lehetővé teszi az eladó számára, hogy maga szervezze meg e fogyasztási cikk vizsgálatát a leghatékonyabb módon. Az eladó ily módon az adásvétel tárgyát ott vizsgálhatná meg, ahol az található, vagy azt – saját költségére és saját útmutatásai szerint – megküldethetné.
21 Ezzel szemben valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállítása helyének az egyes esetek körülményeitől függő meghatározását e bíróság szerint ki kellene zárni, mivel az jogi bizonytalansághoz vezet, legalábbis a fogyasztó tekintetében.
22 A kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállítása ingyenességének az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdése első albekezdésében rögzített elvbe beletartozik‑e a fogyasztó azon joga, hogy az eladótól e fogyasztási cikknek az eladó székhelyére a célból történő szállítása költségei megelőlegezését kérje, hogy az kijavítsa vagy kicserélje e fogyasztási cikket.
23 E körülmények között az Amtsgericht Norderstedt (norderstedti helyi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni az 1999/44/EK irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk kijavításának vagy kicserélésének a lehetővé tételét minden esetben azon a helyen kell felajánlania a vállalkozás számára, ahol a fogyasztási cikk található?
2) Amennyiben az első kérdésre adott válasz nemleges:
Úgy kell‑e értelmezni az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdését, hogy a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk kijavításának vagy kicserélésének a lehetővé tételét minden esetben a vállalkozás székhelyén kell felajánlania a vállalkozás számára?
3) Amennyiben a második kérdésre adott válasz nemleges:
Milyen kritériumok határozhatók meg az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése alapján azon hellyel kapcsolatban, ahol a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk kijavításának vagy kicserélésének a lehetővé tételét a vállalkozás számára fel kell ajánlania?
4) Amennyiben a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk megvizsgálását és az utólagos teljesítés lehetővé tételét – mindig vagy a konkrét esetben – a vállalkozás székhelyén kell annak felajánlania a vállalkozás számára:
Összeegyeztethető‑e az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének az irányelv 3. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett első albekezdésével, hogy a fogyasztónak meg kell előlegeznie az oda‑ és/vagy visszaszállítás költségeit, vagy a »térítésmentes kijavítás« kötelezettségéből az következik, hogy e költségeket az eladó köteles megelőlegezni?
5) Amennyiben az a hely, ahol a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk megvizsgálását vagy a kicserélésének lehetővé tételét fel kell ajánlania a vállalkozás számára – mindig vagy a konkrét esetben – a vállalkozás székhelyén van, és a fogyasztó általi megelőlegezés összhangban áll az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének az irányelv 3. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett első albekezdésével:
Úgy kell‑e értelmezni az 1999/44/EK irányelv 3. cikke (3) bekezdésének az irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdésével összefüggésben értelmezett harmadik francia bekezdését, hogy nem jogosult a szerződéstől való elállásra az a fogyasztó, aki a vállalkozásnak csupán bejelentette a hibát, anélkül hogy felajánlotta volna, hogy a fogyasztási cikket a vállalkozás székhelyére szállítja?
6) Amennyiben az a hely, ahol a fogyasztónak egy távollévők között kötött szerződés alapján megvásárolt fogyasztási cikk megvizsgálását vagy a kicserélésének lehetővé tételét fel kell ajánlania a vállalkozás számára –mindig vagy a konkrét esetben – a vállalkozás székhelyén van, azonban a fogyasztó általi megelőlegezés nem áll összhangban az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének az irányelv 3. cikkének (4) bekezdésével összefüggésben értelmezett első albekezdésével:
Úgy kell‑e értelmezni az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének az irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdésével összefüggésben értelmezett harmadik albekezdését, hogy nem jogosult a szerződéstől való elállásra az a fogyasztó, aki a vállalkozásnak csupán bejelentette a hibát, anélkül hogy felajánlotta volna, hogy a fogyasztási cikket a vállalkozás székhelyére szállítja?”
24 A német kormány szerint kétségbe vonható az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága, mivel sem a tényállás bemutatása, sem pedig a nemzeti jogi rendelkezések releváns rendelkezéseinek bemutatása nem eléggé részletezett, és az előterjesztett kérdések relevanciája a jogvita megoldása szempontjából nem vezethető le a puszta tényekből.
25 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak. Ebből következik, hogy az uniós jogra vonatkozó kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A nemzeti bíróságok által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság általi elutasítása csak abban az esetben lehetséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy az uniós jog értelmezése, amelyet a nemzeti bíróság kért, nem függ össze az alapeljárás tényállásával vagy tárgyával, illetve ha a szóban forgó probléma hipotetikus jellegű, vagy a Bíróság nem rendelkezik azon ténybeli és jogi elemek ismeretével, amelyek szükségesek ahhoz, hogy a feltett kérdésekre hasznos választ adjon (2018. március 7‑i flightright és társai ítélet, C‑274/16, C‑447/16 és C‑448/16, EU:C:2018:160, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
26 A jelen ügyben, egyfelől, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban az alapügy tényeinek kifejtése – amely tényeket a jelen ítélet 10–15. pontja ismertet –, valamint a releváns, a jelen ítélet 8–9. pontjában említett nemzeti jogi háttér bemutatása kellőképpen egyértelmű és teljes ahhoz, hogy lehetővé tegye a Bíróság számára, hogy hasznos választ adhasson az előterjesztett kérdésekre.
27 Másfelől, amint az a jelen ítélet 16–22. pontjából is következik, a kérdést előterjesztő bíróság kifejti azokat az indokokat, amelyek arra indították, hogy a Bíróságtól kérje a fogyasztó jogai terjedelmének értelmezését az 1999/44 irányelv 3. cikkének alapján, az alapeljárás keretében, különösen pedig a jogvita megoldása szempontjából azon hely meghatározásának szükségességét, ahol a fogyasztónak egy távértékesítés keretében vásárolt fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátania annak szerződésszerű állapota helyreállítása céljából.
28 Ebből az következik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadható.
29 Első három kérdésével, amelyeket célszerű együtt vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését, hogy az a hely, ahol a fogyasztónak egy távértékesítés keretben beszerzett fogyasztási cikket az e rendelkezés értelmében vett szerződésszerű állapot helyreállítása céljából az eladó rendelkezésére kell bocsátania, mindig az a hely‑e, ahol e fogyasztási cikk található, vagy nemleges válasz esetén, mindig az a hely, ahol az eladó székhelye található, illetve nemleges válasz esetén milyen kritériumok következnek e rendelkezésből e hely meghatározása tekintetében.
30 Előzetesen arra kell emlékeztetni, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése értelmében a fogyasztói cikk átadásának időpontjában a fogyasztási cikk szerződésnek való megfelelése hibája esetén a fogyasztó ezen irányelv 3. cikkének (3) bekezdése alapján jogosult akár a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának kijavítás vagy kicserélés formájában történő helyreállítására, akár az e cikk (5) és (6) bekezdésének megfelelően kérheti e fogyasztási cikk vételárának megfelelő leszállítását, vagy elállhat a szerződéstől (lásd ebben az értelemben: 2008. április 17‑i Quelle ítélet, C‑404/06, EU:C:2008:231, 27. pont).
31 Ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első és harmadik albekezdése előírja, hogy a fogyasztó az eladótól először a fogyasztási cikk kijavítását vagy kicserélését követelheti, mindkét esetben térítésmentesen, kivéve ha ez lehetetlen vagy aránytalan. E tekintetben bármely javítást vagy kicserélést észszerű határidőn belül, a fogyasztót érő jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni, figyelembe véve a fogyasztási cikk természetét és a fogyasztó által megkívánt célját.
32 E tekintetben meg kell állapítani, hogy bár az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdése nem határozza meg azt a helyet, ahol a nem szerződésszerű fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátani annak kijavítása vagy kicserélése céljából, e rendelkezés ugyanakkor előír bizonyos olyan feltételeket, amelyek e fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának kereteit szabják meg. Ily módon bármely javítást vagy cserét térítésmentesen, észszerű határidőn belül és a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni. Ebben a hármas követelményben fejeződik ki az uniós jogalkotó azon nyilvánvaló szándéka, hogy a fogyasztók számára hatékony védelmet biztosítson (2011. június 16‑i Gebr. Weber és Putz ítélet, C‑65/09 és C‑87/09, EU:C:2011:396, 52. pont).
33 Ebből az következik, hogy annak a helynek, ahol a nem szerződésszerű fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátani annak kijavítása vagy kicserélése céljából, alkalmasnak kell lennie arra, hogy biztosítsa a szerződésszerű állapotnak az említett hármas követelménynek megfelelő helyreállítását.
34 Ennek megfelelően, ami először is a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának „térítésmentes” helyreállítását illeti – ami kizárja az eladó bármely pénzügyi követelését e követelmény végrehajtása során, akár a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavításáról, akár annak kicseréléséről legyen szó, és aminek célja az. hogy megvédje a fogyasztót azon pénzügyi terhektől, amelyek elriaszthatják attól, hogy e védelem hiányában jogait érvényesítse (lásd ebben az értelemben: 2008. április 17‑i Quelle ítélet, C‑404/06, EU:C:2008:231, 34. pont) –, meg kell állapítani, hogy az nem függhet attól a helytől, ahol a fogyasztónak a távértékesítéssel vásárolt fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátania annak szerződésszerű állapota helyreállítása érdekében.
35 Nyilvánvaló, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első és második albekezdése értelmében az eladó megtagadhatja a fogyasztási cikk térítésmentes kijavítását vagy kicserélését, ha az lehetetlen vagy aránytalan, amennyiben az az eladónak más orvoslási módszerrel összehasonlítva észszerűtlen költséget okoz. Mindazonáltal azok az ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első és második albekezdésében felsorolt kritériumok, amelyek lehetővé teszik az ilyen költségek észszerűtlen jellegének értékelését, arra az értékre vonatkoznak, amellyel a fogyasztási cikk rendelkezne, ha szerződésszerű lenne, illetve a hiba jelentőségére, valamint arra, hogy az alternatív orvoslási módszer a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül végrehajtható‑e, és ezek attól függetlenül alkalmazandók, hogy melyik az a hely, ahol a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátania annak szerződésszerű állapota helyreállítása céljából.
36 Másodsorban azon követelményt illetően, hogy a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása „észszerű határidőn” belül történjen, meg kell állapítani, hogy a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota e helyreállításának gyorsasága azon helytől függően változhat, ahol a fogyasztónak e cikket az említett célból az eladó rendelkezésére kell bocsátania.
37 Amint ugyanis arra a főtanácsnok is rámutatott indítványának 60. pontjában, ha a fogyasztási cikk az eladó székhelye szerintitől eltérő országban van, az eladónak sok időre lehet szüksége ahhoz, hogy megszervezze e cikk vizsgálatát az e helyen történő kijavítása vagy kicserélése érdekében. Ebben az esetben nem zárható ki, hogy a fogyasztási cikknek az eladó székhelyén történő rendelkezésre bocsátása szerződésszerű állapotának gyorsabb helyreállítását biztosíthatja.
38 Ezzel szemben, ha az eladó már rendelkezik szervizhálózattal, illetve a fogyasztási cikk helyén szállítási hálózattal, a cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása gyorsabb lehet, ha az eladó ezt a cikket ezen a helyen vizsgálja meg, illetve maga szervezi meg az e cikk székhelyére történő szállítását.
39 Harmadsorban, az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdése megköveteli, hogy a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását „a fogyasztót érő jelentős kényelmetlenség nélkül kell elvégezni, figyelembe véve a fogyasztási cikk természetét és a fogyasztó által megkívánt célját”.
40 Ebből egyfelől az következik, hogy az a hely, ahol a fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátani szerződésszerű állapotának helyreállítása céljából, nem lehet úgy kiválasztani, hogy az semmiféle kényelmetlenséget ne jelentsen a fogyasztó számára, mivel e rendelkezésre bocsátás általában időbeli, valamint a cikk csomagolásával és feladásával kapcsolatos bizonyos erőfeszítésekkel jár a fogyasztó tekintetében, a jelentős kényelmetlenséget azonban, amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 68. pontjában, úgy kell érteni, mint olyan terhet, amely elriaszthatja az átlagos fogyasztót attól, hogy érvényesítse jogait.
41 E tekintetben ugyanis figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikkének az a célja, hogy megfelelő egyensúlyt teremtsen a fogyasztó és az eladó érdekei között azáltal, hogy az előbbi – mint gyengébb szerződéses fél – számára teljes körű és hatékony védelmet biztosít az eladó szerződéses kötelezettségeinek hibás teljesítésével szemben, lehetővé téve ugyanakkor az ezen utóbbi által felhozott gazdasági jellegű megfontolások figyelembevételét (2011. június 16‑i Gebr. Weber és Putz ítélet, C‑65/09 és C‑87/09, EU:C:2011:396, 75. pont).
42 Másfelől, annak értékeléséhez, hogy a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása keretében valamely helyzet jelentős kényelmetlenséget okoz‑e az átlagos fogyasztónak, figyelembe kell venni a fogyasztási cikk természetét és a fogyasztó által megkívánt célját.
43 Ily módon, bizonyos esetekben, mind a fogyasztási cikk természete, különösen annak jelentős súlya, nagy terjedelme, különleges törékenysége, vagy a feladásához kapcsolódó különösen bonyolult követelménye okán, valamint az átlagfogyasztó által megkívánt célja, különösen előzetes beüzemelése okán a cikknek az eladó székhelyére történő küldése e fogyasztó számára az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének harmadik albekezdésével ellentétes jelentős kényelmetlenséget jelenthet.
44 Ezzel szemben más esetekben feltételezhető, hogy a kompakt fogyasztási cikkeknek, amelyek nem igényelnek sem speciális karbantartást, sem különös szállítási módot, az eladó székhelyére történő küldése nem jelenthet jelentős kényelmetlenséget az említett fogyasztó számára.
45 Következésképpen az a hely, ahol a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátania annak szerződésszerű állapota helyreállítása céljából, és amelynek ezenfelül biztosítani kell, hogy a szerződésszerű állapot e helyreállítása térítésmentesen, észszerű határidőn belül és a fogyasztó számára jelentős kényelmetlenség nélkül történjen, az egyes konkrét esetek körülményeitől függ.
46 E tekintetben a jogbiztonságra vonatkozó megfontolásokat illetően emlékeztetni kell arra, hogy az 1999/44 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése és 8. cikkének (2) bekezdése értelmében ezen irányelv célja a fogyasztóvédelem egységes minimális szintjének biztosítása az általa szabályozott jogterületen. ennek megfelelően e rendelkezésekből egyrészt az következik, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy nemzeti szabályozásaikban előírják azt a helyet vagy azokat a helyeket, ahová a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket annak szerződésszerű állapota helyreállítása céljából az eladó rendelkezésére kell bocsátania, azzal a feltétellel, hogy azok megfelelnek az említett irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében rögzített követelményeknek. Másrészt a tagállamok olyan szigorúbb rendelkezéseket is elfogadhatnak, illetve hatályban tarthatnak a fogyasztók védelme magasabb szintjének biztosítása érdekében, mint például a fogyasztási javak bizonyos kategóriáira vonatkozó különös szabályok.
47 A nemzeti jog értelmezésére hivatott bíróságnak az ily módon elfogadott nemzeti jog alkalmazása során figyelembe kell vennie e jog szabályainak összességét és az e jog által elfogadott értelmezési módszereket kell alkalmaznia azért, hogy azt a lehető legnagyobb mértékben az 1999/44 irányelv szövege és célja alapján értelmezze, annak érdekében, hogy elérje az irányelv által meghatározott eredményt, és ily módon megfeleljen az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésének. Az összhangban álló értelmezés e követelménye a nemzeti bíróságok azon kötelezettségével jár, hogy adott esetben módosítaniuk kell az állandó ítélkezési gyakorlatot, amennyiben az a nemzeti jognak az ezen irányelv céljaival összeegyeztethetetlen értelmezésén alapul (2016. április 19‑i DI ítélet, C‑441/14, EU:C:2016:278, 31. és 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48 A fenti megfontolásokra figyelemmel az első három kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak hatáskörükben áll azon hely meghatározása, ahol a fogyasztónak az eladó rendelkezésére kell bocsátania valamely, távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket annak az e rendelkezés értelmében vett szerződésszerű állapota helyreállítása céljából. E helynek alkalmasnak kell lennie arra, hogy biztosítsa a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának térítésmentes, észszerű határidőn belüli, és a fogyasztó számára jelentős kényelmetlenséget nem okozó helyreállítását, a fogyasztási cikk természetére és a fogyasztó által megkívánt céljára figyelemmel. E tekintetben a nemzeti bíróság köteles az 1999/44 irányelvvel összhangban álló értelmezést adni, még akkor is, ha adott esetben módosítania kell az állandó ítélkezési gyakorlatot, ha az a nemzeti jognak az ezen irányelvvel összeegyeztethetetlen értelmezésén alapul.
49 Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az 1999/44 irányelv 3. cikkének (2)–(4) bekezdését, hogy a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikk szerződésszerű állapota „térítésmentes” helyreállításához való jogába beletartozik az eladó azon kötelezettsége, hogy a szerződésszerű állapot e helyreállítása érdekében megelőlegezze az e fogyasztási cikknek a székhelyére történő szállítása költségeit.
50 Ezen irányelv 3. cikkének (4) bekezdése értelmében a „térítésmentes” fogalma a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának szükséges költségeit, különösen a postaköltséget, a munkadíjat és az anyagköltséget foglalja magában.
51 Amint az a jelen ítélet 34. pontjában említett ítélkezési gyakorlatból is következik, valamely fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítására irányuló e kötelezettségnek – amelyet az uniós jogalkotó a fogyasztó számára az 1999/44 irányelv által biztosított fogyasztóvédelem alapvető elemévé kívánt tenni – az a célja, hogy megvédje a fogyasztót pénzügyi terhek olyan kockázatától, amelyek elriaszthatják attól, hogy ilyen védelem hiányában jogait érvényesítse (lásd ebben az értelemben: 2008. április 17‑i Quelle ítélet, C‑404/06, EU:C:2008:231, 33. és 34. pont).
52 Ugyanakkor, amint az a jelen ítélet 41. pontjában már említésre került, ez az irányelv nemcsak a fogyasztó érdekeit védi azzal, hogy teljes és hatékony védelmet garantál számára az eladó szerződéses kötelezettségeinek nem megfelelő teljesítésével szemben, hanem ezen érdekeket egyensúlyba kívánja hozni az eladó által hivatkozott gazdasági természetű megfontolásokkal (lásd ebben az értelemben: 2011. június 16‑i Gebr. Weber és Putz ítélet, C‑65/09 és C‑87/09, EU:C:2011:396, 75. pont.
53 E megfontolásokra figyelemmel meg kell állapítani, hogy az eladó azon kötelezettsége, hogy szisztematikusan megelőlegezze valamely nem szerződésszerű, távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikknek a székhelyére történő szállítása költségeit, egyfelől megnövelheti az e cikk szerződésszerű állapota helyreállításához szükséges időt, az észszerű határidőn belüli helyreállítás kárára. Különösen akkor van erről szó, amikor az eladó nem szolgáltat a visszaküldéshez szükséges előre bérmentesített jegyeket, és kénytelen átutalni ezt az előleget. Másfelől, az ilyen kötelezettség túl nagy költségeket róhat az eladóra, különösen abban az esetben, ha a vizsgálatot követően derül ki, hogy a termék nem hibás.
54 E körülményekre figyelemmel a fogyasztó és az eladó érdekeinek az 1999/44 irányelv által célzott kiegyensúlyozása nem követeli meg, hogy a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota helyreállításának térítésmentességére vonatkozó kötelezettség az eladó azon kötelezettségén túl, hogy visszatérítse a fogyasztó számára e cikknek a székhelyére történő szállítása költségeit, magában foglalja az eladó azon kötelezettségét is, hogy e költségeket szisztematikusan megelőlegezze a fogyasztó számára.
55 Figyelemmel erre, ugyanezen kiegyensúlyozás a fogyasztó védelmének érdekében megköveteli, hogy – amint az a jelen ítélet 34. és 40. pontjából is következik – a fogyasztó által megelőlegezett szállítási költségek nem minősülnek olyan jellegű tehernek, amely elriaszthatja az átlagos fogyasztót jogai érvényesítésétől. E tekintetben, annak vizsgálata során, hogy ez a teher olyan jellegű‑e, hogy elriaszthatja az ilyen fogyasztót jogainak érvényesítésétől, a nemzeti bíróságnak – amint azt a főtanácsnok is kiemelte indítványának 86. pontjában – figyelembe kell vennie a konkrét ügy sajátos körülményeit, különösen az olyan elemeket, mint például a szállítási költségek, a nem szerződésszerű fogyasztási cikk értéke, illetve a fogyasztó azon jogi vagy ténybeli lehetősége, hogy érvényesítse jogait abban az esetben, ha az eladó nem térítette vissza a fogyasztó által megelőlegezett szállítási költségeket.
56 A fenti megfontolásokra figyelemmel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikkének (2)–(4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikk szerződésszerű állapota „térítésmentes” helyreállításához való jogába beletartozik az eladó azon kötelezettsége, hogy a szerződésszerű állapot e helyreállítása érdekében megelőlegezze az e fogyasztási cikknek a székhelyére történő szállítása költségeit, feltéve hogy az a tény, hogy e költségeket e fogyasztó előlegezi meg, nem jelent olyan jellegű terhet, amely elriaszthatja attól, hogy érvényesítse jogait, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
Az ötödik és hatodik kérdésekről
57 Ötödik és hatodik kérdésével – amelyeket célszerű együttesen vizsgálni – a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének és 3. cikke (5) bekezdése második francia bekezdésének együttes rendelkezését, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben a fogyasztó, aki értesítette az eladót a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapotáról, anélkül azonban, hogy e cikket az eladó rendelkezésére bocsátotta volna annak székhelyén a cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása céljából, jogosult a szerződéstől való elállásra azon okból, hogy a hibát észszerű határidőn belül nem orvosolták.
58 E tekintetben meg kell állapítani, hogy ezen irányelv 3. cikkének (3) és (5) bekezdése rögzíti a hiba orvoslása azon módozatainak egyértelmű felsorolását, amelyekhez a fogyasztónak joga van, ha a fogyasztási cikk állapota nem szerződésszerű.
59 Ily módon, az említett irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében a fogyasztónak először is ahhoz van joga, hogy az eladótól a fogyasztási cikk kijavítását vagy kicserélését kérje, feltéve hogy az nem lehetetlen vagy aránytalan.
60 A fogyasztó csak abban az esetben állhat el a szerződéstől ugyanezen irányelv 3. cikke (5) bekezdésének értelmében, ha nem jogosult a nem szerződésszerű fogyasztási cikk kijavítására vagy kicserélésére, illetve az eladó a hibát észszerű határidőn belül e módokon nem észszerű határidőn belül vagy nem a fogyasztót érő jelentős kényelmetlenség nélkül orvosolta, kivéve ha az 1999/44 irányelv 3. cikke (6) bekezdésének megfelelően a fogyasztási cikk hibája csekély mértékű.
61 E tekintetben, mivel az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) és (5) bekezdéséből ezen irányelv (10) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezve az következik, hogy a szerződő felek érdekében az irányelv a szerződésnek az először előírt két orvoslási módszer révén történő teljesítését részesíti előnyben a szerződés felbontásával szemben (lásd ebben az értelemben: 2011. június 16‑i Gebr. Weber és Putz ítélet, C‑65/09 és C‑87/09, EU:C:2011:396, 72. pont), az említett irányelv e vonatkozásban a fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapotának esetére bizonyos tevőleges kötelezettségeket ír elő úgy a fogyasztóval, mint az eladóval szemben.
62 Ily módon az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdése értelmében annak a fogyasztónak, aki a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítását kívánja, megfelelő lehetőséget kell biztosítania az eladó számára, hogy az helyreállíthassa ezt az állapotot. Ennek érdekében tájékoztatnia kell az eladót e nem szerződésszerű állapotról, valamint az orvoslás általa választott módjáról, nevezetesen a fogyasztási cikk kijavításáról, illetve kicseréléséről. Ezenfelül a fogyasztónak a meg nem felelő fogyasztási cikkeket az eladó rendelkezésére kell bocsátania.
63 Az eladónak a maga részéről el kell véreznie az esetleges javítást vagy cserét, térítésmentesen, észszerű határidőn belül és a fogyasztónak okozott jelentős kényelmetlenség nélkül, és csak akkor jogosult ennek megtagadására, ha ez lehetetlen vagy aránytalan lenne. Amint az a jelen ítélet 60. pontjából következik, a fogyasztó kizárólag akkor állhat el a szerződéstől, ha az eladó e tekintetben nem teljesítette az 1999/44 irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében előírt kötelezettségeit.
64 A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság előadja, hogy az alapügy felei nem állapodtak meg abban a helyben, és nem is vitatták meg azt, ahol a szóban forgó fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kellett volna bocsátani szerződésszerű állapotának helyreállítása céljából. Ezzel szemben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az tűnik ki, hogy Ch. Fülla tájékoztatta az eladót, a Toolportot e fogyasztási cikk hibáiról, és azt kérte e társaságtól, hogy lakóhelyén állítsa helyre az említett fogyasztási cikk szerződésszerű állapotát, ami azonban a Toolport semmiféle cselekményét nem váltotta ki. Ez utóbbi azonban első alkalommal csak a kérdést előterjesztő bíróság előtti eljárásban adta elő, hogy ugyanezen fogyasztási cikket a székhelyén kellett volna rendelkezésére bocsátani. A kérdést előterjesztő bíróság szerint, tekintettel a vitatott fogyasztási cikk jellemzőire, annak az eladó telephelyére történő szállítása megszervezése a fogyasztó számára az ezen irányelv 3. cikke (3) bekezdésének értelmében vett „jelentős kényelmetlenség” kockázatával járt volna.
65 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fogyasztó, aki egyértelműen tájékoztatta az eladót a távértékesítésben vásárolt azon fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapotáról, amelynek az eladó székhelyére történő szállítása jelentős kényelmetlenség kockázatával járt volna számára, aki a lakóhelyén bocsátotta az eladó rendelkezésére e fogyasztási cikket szerződésszerű állapota helyreállítása érdekében anélkül, hogy az eladótól válaszként információt kapott volna arról a helyről, ahol e fogyasztási cikket a rendelkezésére kellett volna bocsátania annak szerződésszerű állapota helyreállítása vagy bármely erre irányuló megfelelő lépés érdekében, továbbá aki e tény okán nem bocsátotta az említett eladó rendelkezésére e fogyasztási cikket a szóban forgó helyen, eleget tett az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének első albekezdéséből eredő gondossági kötelezettségének (lásd ebben az értelemben: 2015. június 4‑i Faber ítélet, C‑497/13, EU:C:2015:357, 61–63. pont).
66 Ezzel szemben az eladó azon kötelezettsége, hogy észszerű határidőn belül orvosolja valamilyen módon a hibát, aminek elmaradása az 1999/44 irányelv 3. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdése értelmében feljogosítja a fogyasztót a szerződéstől való elállásra, nem tekinthető teljesítettnek, ha az eladó semmiféle megfelelő intézkedést nem tesz meg legalább annak érdekében, hogy megvizsgálja a nem szerződésszerű fogyasztási cikket, a fogyasztónak az arra vonatkozó tájékoztatását is beleértve, hogy mely helyen kell az eladó rendelkezésére bocsátania a nem szerződésszerű fogyasztási cikket annak szerződésszerű állapotának helyreállítása érdekében.
67 A fenti megfontolásokra figyelemmel az ötödik és a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdését 3. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben a fogyasztó, aki értesítette az eladót a távértékesítésben vásárolt azon fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapotáról, amelynek az eladó székhelyére történő szállítása számára jelentős kényelmetlenség kockázatával járna, és aki e fogyasztási cikket a lakóhelyén bocsátotta az eladó rendelkezésére annak szerződésszerű állapota helyreállítása érdekében, jogosult a szerződéstől való elállásra, a hiba észszerű határidőn belül történő orvoslása elmaradásának okán, ha az eladó semmiféle megfelelő intézkedést nem tett az említett fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása érdekében a fogyasztó azon helyre vonatkozó tájékoztatását is beleértve, ahol ugyanezen fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátani a szerződésszerű állapot e helyreállítása céljából. E tekintetben a nemzeti bíróság feladata, hogy az 1999/44 irányelvvel összhangban álló értelmezéssel biztosítsa e fogyasztó számára a szerződéstől való elállásának jogát.
1) A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló, 1999. május 25‑i 1999/44/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 3. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak hatáskörükben áll azon hely meghatározása, ahol a fogyasztónak az eladó rendelkezésére kell bocsátania valamely, távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikket annak az e rendelkezés értelmében vett, szerződésszerű állapota helyreállítása céljából. E helynek alkalmasnak kell lennie arra, hogy biztosítsa a fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának térítésmentes, észszerű határidőn belüli, és a fogyasztó számára jelentős kényelmetlenséget nem okozó helyreállítását, a fogyasztási cikk természetére és a fogyasztó által megkívánt céljára figyelemmel. E tekintetben a nemzeti bíróság köteles az 1999/44 irányelvvel összhangban álló értelmezést adni, még akkor is, ha adott esetben módosítania kell az állandó ítélkezési gyakorlatot, ha az a nemzeti jognak az ezen irányelvvel összeegyeztethetetlen értelmezésén alapul.
2) Az 1999/44 irányelv 3. cikkének (2)–(4) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a fogyasztónak a távértékesítésben vásárolt fogyasztási cikk szerződésszerű állapota „térítésmentes” helyreállításához való jogába beletartozik az eladó azon kötelezettsége, hogy a szerződésszerű állapot e helyreállítása érdekében megelőlegezze e fogyasztási cikknek a székhelyére történő szállítása költségeit, feltéve hogy az a tény, hogy e költségeket e fogyasztó előlegezi meg, nem jelent olyan jellegű terhet, amely elriaszthatja attól, hogy érvényesítse jogait, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
3) Az 1999/44 irányelv 3. cikke (3) bekezdését 3. cikke (5) bekezdésének második francia bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben a fogyasztó, aki értesítette az eladót a távértékesítésben vásárolt azon fogyasztási cikk nem szerződésszerű állapotáról, amelynek az eladó székhelyére történő szállítása számára jelentős kényelmetlenség kockázatával járna, és aki e fogyasztási cikket a lakóhelyén bocsátotta az eladó rendelkezésére annak szerződésszerű állapota helyreállítása érdekében, jogosult a szerződéstől való elállásra, a hiba észszerű határidőn belül történő orvoslása elmaradásának okán, ha az eladó semmiféle megfelelő intézkedést nem tett az említett fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállítása érdekében, a fogyasztó azon helyre vonatkozó tájékoztatását is beleértve, ahol ugyanezen fogyasztási cikket az eladó rendelkezésére kell bocsátani a szerződésszerű állapot e helyreállítása céljából. E tekintetben a nemzeti bíróság feladata, hogy az 1999/44 irányelvvel összhangban álló értelmezéssel biztosítsa e fogyasztó számára a szerződéstől való elállásának jogát.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
A végkielégítés - Német ügyek
Végkielégítés fizetéséről a munkaviszony befejeztével állapodhat meg a munkaadó a munkavállalóval. A végkielégítés nagysága a dolgozó tárgyalási készségén kívül még egy sor más tényezőtől is függ.
A jogi helyzet: végkielégítés nem jár minden dolgozónak és annak fizetése csak bizonyos feltételek teljesítése után lehetséges. Ez elsősorban akkor érvényes, ha a munkaadó jogszerűen mond fel dolgozójának vagy pedig a munkavállaló saját maga kezdeményezi a felmondást.
Sok esetben megtörténik, hogy a munkaadó hajlandóságot mutat várható, hosszadalmas felmondási pereskedések elkerülése miatt végkielégítés fizetésére. Ez érthető, hiszen arra az időszakra amíg a pereskedés tárgyát képező felmondás jogosságáról dönt a bíróság addig a munkaadó köteles dolgozójának fizetését egészen a per lezárásáig fizetni, mégpedig akkor is, ha a dolgozó ezalatt az idő alatt nem dolgozott neki egy percet sem. Ez pedig minden pereskedő munkavállaló számára jelentős kiadásokkal jár.
Csak kivételes esetekben, amelyek adódhatnak:
kollektív szerződésből
az üzemi bizottsággal kötött megállapodásból vagy pedig
szociális tervből akkor, ha a munkaadó a cégnél tervezett racionalizálási vagy másfajta intézkedések miatt gazdasági indokú elbocsátásokat mond ki.
Jogigény fennállhat továbbá akkor is, ha a munkaadó a szokásjog alapján fizet dolgozóinak munkaviszonyuk befejeztével végkielégítést. Ebben az esetben a végkielégítésre a cégnél megszokott gyakorlat vagy pedig az egyenlő bánásmód elvének alapján kerül sor.
A törvény ezeken felül a következő esetekben számol végkielégítések fizetésével:
a felmondásról rendelkező törvény, a Kündigungsschutzgesetz / KSchG 1a paragrafusának értelmében a dolgozó gazdasági indokú elbocsátás esetében (bizonyos körülmények között) igényt tarthat végkielégítésre. Ennek feltétele az, hogy a munkaadó a felmondásban kifejezetten ráutaljon arra, hogy a felmondást fontos üzemi szükségletek miatt mondta ki és a dolgozónak lehetőséget ad bizonyos fellebezési határidő elmúltával végkielégítés igénylésére. Ez az igény tehát csak akkor áll fenn, ha a dolgozó beleegyezik a felmondásba és nem nyújt be keresetet a felmondás ellen. A munkaadó a Kündigungsschutzgesetz / KSchG 1a paragrafusának értelmében nincs kötelezve arra, hogy elbocsátott dolgozójának végkielégítést felajánljon.
További igények a Kündigungsschutzgesetz / KSchG 9. paragrafusának értelmében a munkaviszony felbontása esetében állhatnak elő.
Ha a dolgozó már pereskedik felmondási jogainak elismertetéséért és a bíróság megállapítja, hogy ezáltal a munkaviszony továbbra is érvényben van, akkor vagy a munkaadó vagy a munkavállaló kérésére fel is bonthatja a munkaviszonyt, ha a pereskedő felek úgy látják, hogy a további együttműködés egyik fél részéről sem várható el. Ilyen esetben a bíróság a munkaadót végkielégítés fizetésére kötelezheti.
A cégnél tervezett változtatások keretében (törvényes alap: a Betriebsverfassungsgesetz / BetrVG – az üzemi alkotmányról szóló törvény 111. paragrafusa) a munkaadó köteles az üzemi bizottsággal (Betriebsrat) megállapodást kötni a dolgozó felé előálló hátrányos következmények kezelésére. Ha nem tudnak megegyezni, vagy pedig a munkaadó nem tartja be a megegyezés feltételeit, akkor a dolgozónak jogában áll a BetrVG 113. paragrafusa értelmében végkielégítést követelni és ezt az igényét bíróság elé vinni.
Mi határozza meg a végkielégítés nagyságát?
A végkielégítés nagysága az arról kötött megegyezésben foglaltakat követi ill. a bíróság ítéletének felel meg (ha pereskedés során döntöttek róla). Ennek összegére hozzávetőlegesen a munkaviszony fennállásának kezdetétől számított 1 év havi bruttó fizetéseinek felét szokták alapul venni. A konkrét szám az egyedi esetek körülményeitől, mint pl. a munkaviszony fennállásának idejétől, a dolgozó életkorától és családi állapotától függ és mindig a felek ill. a bíróság megítélésére van bízva.
Gazdasági indokú elbocsátás esetében a törvény a végkielégítés nagyságát a Kündigungsschutzgesetz / KSchG 9. paragrafusának értelmében szabványosította. A Kündigungsschutzgesetz / KSchG 10. paragrafusának 1. bekezdése szerint a végkielégítés akár 12 hónapos bér nagyságát is elérheti. Ha a munkavállaló túllépte 50. életkorát és a munkaviszony legalább 15 éve fennáll akkor a végkielégítés 15 havi fizetésnek is megfelelhet, az 55. életévtől a és 20 éves alkalmazási időszak után pedig 18 havi fizetést is kitehet (§ 10 Abs. 2 KSchG).
Havi fizetésnek számít mindaz a pénzbeli vagy más anyagi juttatás, ami a munkavállalónak a számára irányadó, rendszeres munkaidő után jár (§ 10 Abs. 3 KSchG).

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság