text:
14/2017. számú közigazgatási elvi határozat | K Ú R I A
14/2017. számú közigazgatási elvi határozat
A közigazgatási határozat indokolásának az ügy érdemére kiható hiánya nem pótolható az indokolás peres eljárás során történő módosításával.
Ismeretlen, korábban nem vizsgált, összetett rendszerek szerencsejátékként való minősítésének kérdésében csak komplex igazságügyi szakértői bizonyítás eredményeképpen hozható aggálytalan tényálláson alapuló jogszerű határozat.
[2004. évi CXL. tv. 114. §, 1952. évi III. tv. 337. §, 229. §, 1991. évi XXXIV. tv. 26. §]
[1] Az adóhatóság ellenőrei 2014. március 18-án a s.-i „F. bár”-ban tartottak ellenőrzést, ahol egy, a felperes tulajdonában álló TouchNet Terminálon (a továbbiakban: Terminál) próbajátékot végeztek. Az alperes a 2014. július 29-én kelt határozatával (a továbbiakban: Alap határozat) szerencsejáték engedély nélküli szervezése miatt 53.100.000 forint bírság megfizetésére kötelezte a felperest. Megállapítása szerint a Terminál a szerencsejáték szervezéséről szóló 1991. évi XXXIV. törvény (a továbbiakban: Szjtv.) 26.§ (1) bekezdés szerinti pénznyerő automatának minősíthető, mivel a berendezés szerencsejátékban való részvételt biztosított.
[2] A peres eljárás tartama alatt az alperes a 2015. június 19-én kelt 777/53/2014. számú határozatával (a továbbiakban: Módosító határozat) az Alaphatározat indokolásában az 5. és 6. oldal egy-egy bekezdése helyébe új rendelkezéseket (helyesen: indokolást) léptetett, illetve kiegészítette a korábbi indokolást. Az új indokolás a felperes jelen- és más ügyekben tett előadásainak, bizonyítási indítványainak kapcsán rendelkezésre álló bizonyítási eszközöknek a részletese elemzését, értékelését tartalmazza.
[3] A felperes azért kérte az alperesi Alaphatározat bírósági felülvizsgálatát, mert az alperes nem tárta fel a határozathozatalhoz szükséges tényállást, nem tisztázta a felmerült szakkérdést. Keresetét a Módosító határozatot követően is fenntartotta, hivatkozott a Kúria korábbi-, az alperest új eljárásra kötelező határozataiban elrendelt bizonyításra.
[4] Az elsőfokú bíróság jogerős ítéletével elutasította a keresetet.
[5] Elsődlegesen megállapította, hogy az alperes a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. tv. (a továbbiakban: Ket.) által meghatározott keretek között saját hatáskörben módosíthatta, illetve visszavonhatta határozatát. Alperes jelen esetben az indokolási kötelezettség elmulasztása miatt módosította határozatát, amely mulasztás az ügy érdemére is kiható, adott esetben a jogorvoslati jog sérüléséhez is vezető eljárási jogszabálysértés volt. A módosítással az alperes a Ket. 114.§ (1) bekezdésének megfelelően, jogszerűen élt. A módosítás szükségszerűen járt együtt új megállapításokkal, mindez azonban nem eredményezte a határozatnak a Ket. 81/B.§ (1) bekezdés szerinti kiegészítését.
[6] Az elsőfokú bíróság a Kúria korábbi Kfv.III.35.051/2015/9. és Kfv.V.35.444/2014/7. számú ítéleteire hivatkozva megállapította, hogy amennyien az Szjtv. 1.§ (1) bekezdésében meghatározott fogalmi elemek (tét, nyeremény, véletlen) megvalósulnak, a szerencsejáték minősítése jogkérdés. A Kúria által hozott ítéletek nem írták elő alperes részére szakértő kirendelését, követelményként azt támasztották, hogy az alperesnek kell bizonyítania, rendelkezik megfelelő szakértelemmel, azaz nem merült fel a Ket. 58.§ (1) bekezdés a) pontja szerinti szakkérdés.
[7] A felperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és az alperes új eljárásra kötelezését kérte. Álláspontja szerint a jogerős ítélet sérti a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 206.§ (1) bekezdését, 221.§ (1) bekezdését, az Szjtv. 1.§ (1) bekezdését.
[8] Előadta, az Alaphatározat módosításra csak abban az esetben kerülhetett volna sor, ha változik a rendelkező rész, ha a korábbitól eltérő jogkövetkezményt alkalmaz alperes. Ennek hiányában az elsőfokú bíróságnak meg kellett volna állapítani a Ket. 114.§ (1) bekezdésének sérelmét. Alperes egyébként az első tárgyalást követően módosított, amire nem kerülhetett volna sor.
[9] Az alperes ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását indítványozta. A Ket. 114.§-ával összefüggésben előadta, a módosítással eleget tett a Kúria által más határozatok kapcsán hiányolt indokolási kötelezettségének. Az ítéletek alapján észlelt jogszabálysértésre tekintettel kötelessége volt a határozat módosítása.
[10] A felperes felülvizsgálati kérelme alapos.
[11] A Pp. 275.§ (1) bekezdésre tekintettel a Kúria a felülvizsgálati kérelem által vitatott körben a rendelkezésére álló iratok alapján döntött. Különös tekintettel volt a Módosító határozatra és a felek ezt követően tett nyilatkozataira, azoknak a jogerős ítéletben foglalt értékelésére.
[12] A felülvizsgálati kérelemnek a Módosító határozat meghozatalára vonatkozó előadása kapcsán irányadó az Szjtv. 7/A.§ (1) bekezdés folytán alkalmazandó Ket. 114.§ (1) bekezdése. Eszerint, ha a hatóság megállapítja, hogy a fellebbezés elbírálására jogosult hatóság, a felügyeleti szerv vagy a közigazgatási ügyekben eljáró bíróság által el nem bírált döntése jogszabályt sért, a döntését módosítja. A 114.§ (2) bekezdés utolsó mondata értelmében ha a döntés bírósági felülvizsgálata van folyamatban, a hatóság az érdemi ellenkérelem előterjesztéséig vonhatja vissza a döntését.
[13] Az ellenkérelem intézményét a Pp. 139.§ (1) bekezdése szabályozza: A felperes nyilatkozata után az alperes terjeszti elő ellenkérelmét, amely vagy a per megszüntetésére (157. §) irányul, vagy érdemi védekezést, illetve ellenkövetelést (viszontkereset, beszámítás) tartalmaz a felperes kereseti kérelmével szemben.
[14] Az elsőfokú peres eljárásban az alperes mind alaki, mind érdemi ellenkérelmet előterjesztett. Az első tárgyaláson az alperes csak alaki ellenkérelmet terjesztett elő, melyre tekintettel az elsőfokú bíróság, a felperes távolléte miatt, a Pp. 157.§ d) pontja alapján, megszüntette a pert. A Módosító határozatot az alperes ezt követően, de a felperes eredményes kimentése folytán 2015. június 25-én megtartott megismételt tárgyaláson tett érdemi ellenkérelmének előadása, azaz a keresetben előadottak tárgyaláson történő vitatása előtt hozta meg. A felülvizsgálati kérelemben foglaltakkal szemben tehát az elsőfokú bíróság helytállóan tekintette megtartottnak az Alap határozat módosítására a Ket. 114.§ (2) bekezdés szerint nyitva álló határidőt.
[15] A Pp. 337.§ (2) bekezdése alapján, ha az ügyészi felhívás vagy a felügyeleti intézkedés, illetőleg a határozatnak hivatalból vagy kérelemre történt visszavonása vagy módosítása folytán hozott új közigazgatási határozat a kereseti kérelemben foglaltaknak eleget tesz, a bíróság a pert megszünteti, és a közigazgatási szervet a perköltség megfizetésére kötelezi.
[16] A Ket. 114.§ (2) bekezdése és a Pp. 337.§ (2) bekezdéseinek összevetése alapján, a Kfv.VI.37.818/2015/10. számú végzésben foglaltakra is tekintettel, a Kúria azt állapította meg, hogy a peres eljárás tartama alatt, a határidő megtartásával, nem csupán a közigazgatási döntés visszavonására, hanem módosítására is lehetőség van. A döntés visszavonásának és módosításának azonban mind a közigazgatási eljárásban, mind a peres eljárásban összhangban kell állnia a tisztességes eljárás követelményével (Ket. 4.§ (1), Pp. 2.§ (1) bekezdései).
[17] Miként a Kúria a Kfv.V.35.216/2014/8. számú ítéletében már kifejtette, a tisztességes eljárás a jogállamiság és a demokratizmus része. Az Emberi Jogok Európai Egyezményének 6. cikke biztosítja a tisztességes eljáráshoz való jogot polgári és büntető perekben. Az Alaptörvény XXIV. cikkének (1) bekezdése rögzíti: mindenkinek joga van ahhoz, hogy ügyeit a hatóságok részrehajlás nélkül, tisztességes módon és ésszerű határidőn belül intézzék. A hatóságok törvényben meghatározottak szerint kötelesek döntéseiket indokolni. Magyarországon tehát már az Alaptörvény előírja a közigazgatási eljárásokra a fair eljárás követelményét.
[18] Közigazgatási döntés esetén csak az indokolásnak a módosítása akkor felel meg a tisztességes eljárás követelményének, ha a jogorvoslattal érintett alaphatározat már tartalmaz a Ket. 72.§ (1) bekezdésének megfelelő, önmagában megálló indokolást, csupán annak egyes elemiben történik változtatás. A bírósági felülvizsgálat tárgyát képező közigazgatási döntés valós indokait az ügyfélnek/felperesnek a közigazgatási eljárásban kell megismerni, a hiányzó indokolás az ügy érdemére kiható eljárási hiba, a perben a Ket. 114.§ (1) bekezdés szerinti módosítással nem pótolható. A Pp. 339.§ (1) bekezdése következtében, figyelemmel a tisztességes eljárás követelményére, a közigazgatási határozatok érdemi jogszabálysértései a peres eljárásban tehát nem csak a bíróság számára rendelkezésre álló eljárási cselekményekkel nem korrigálhatók, de az alperesi határozat módosításával sem küszöbölhetők ki. A Pp. 339.§ (1) bekezdése alapján a jogszabálysértő módosítás befogadása helyett a bíróság számára az egyetlen eszköz az, hogy - ha törvény ettől eltérően nem rendelkezik, - a jogszabálysértő alap- és módosító közigazgatási határozatot hatályon kívül helyezze, és szükség esetén a közigazgatási határozatot hozó szervezet új eljárásra kötelezze.
[19] Az összességében hét oldalas Alaphatározat a Ket. 72.§ (1) bekezdés e) pontja szerinti követelményeknek az elsőfokú bíróság értékelése szerint sem felelt meg, a hiányzó indokolást az ügy érdemére kiható eljárási hibának tekintette. A felperes által felajánlott, de mellőzött bizonyítás teljes körű értékelésére csak a 16 oldalas Módosító határozatban került sor. Az alperesnek a módosítás során követett eljárása nem felelt meg a tisztességes eljárás követelményének.
[20] A Kúria Terminálok működése kapcsán már korábban észlelte, és most is megállapította, hogy a mai napig hiányoznak a 2010 decembere óta vizsgált mechanizmus (lásd. pld. Kúria Kfv.I.35.834/2014/7. számú ítélete) átfogó, általános meghatározásához szükséges információk. Az adatok forrását nem tekintette kizárólag informatikainak, a meghatározáshoz komplex elemzést tartott szükségesnek. Emiatt írt elő az informatikai elemzés mellett a játék/pszichológiai és közgazdasági tárgyú szakértői vizsgálatot (pl. Kfv.I.35.834/2014/7., Kfv.III.35.339/2015/8.).
[21] Tévedett tehát az elsőfokú bíróság akkor, amikor a Terminál rendszerszintű ismeretének hiányában leszűkítette az egyébként valóban irányadó egyedi eljárás kapcsán feltárandó tényeket. Tévedett abban is, hogy a Kúria más ítéleteiben előírt bizonyítást az alperes perbeli nyilatkozatai alapján, határozati rendelkezés és ennek folytán a Ket. 109.§ (4) bekezdés - A hatóságot a közigazgatási ügyekben eljáró bíróság határozatának rendelkező része és indokolása köti, a megismételt eljárás és a döntéshozatal során annak megfelelően jár el. - alkalmazása nélkül, szükségtelennek tekintette. Azzal, hogy felperes a korábbi kúriai ítéletekre utalt, éppen ennek a komplexitásnak a hiányára, az alperest terhelő eljárási kötelezettség elmulasztására hivatkozott.
[22] Hasonló Módosító határozat kapcsán a Kúria a Kfv.V.35.719/2015/7. számú ítéletében már kifejtette álláspontját a szakértői bizonyítás kérdésében, mellyel a Kúria jelen tanácsa is egyetért, attól eltérni nem kíván. Így irányadónak tekinti, hogy az alperes a Módosító határozat indokolásában nem igazolta, hogy a komplex – tehát nem csak informatikai – szakkérdés tekintetében a jogkérdés eldöntéséhez elengedhetetlenül szükséges-, megalapozott tényállás feltárásának miként tett eleget.
[23] A Kúria a Kfv.V.35.719/2015/7. számú ítéletben foglaltakkal összhangban, a korábbi tény- és jog azonos kúriai ítéletekben foglaltak alapján döntött, figyelembe vette az azonos tartalmú perek nagy számát, hogy azokban aggálytalan és bizonyított tények alapján kell dönteni (Pp. 2.§ (1) bekezdés, 206.§ (1) bekezdés), továbbá, hogy határozat indokolásának módosításával (Ket. 114.§) az igazságügyi szakértői bizonyítás (Ket. 58.§) nem pótolható. Az elvárásokra tekintettel a jogerős ítéletet, továbbá a módosított alperesi határozatot Pp. 275.§ (4) és 339.§ (1) bekezdései alapján hatályon kívül helyezte, és az alperest új eljárásra kötelezte. Az alperesnek az új eljárás során a bizonyítást a Kúria ítéletében kifejtettek szerint, komplex – informatikai, pszichológiai/játék, közgazdasági – szakértői vélemények beszerzésével kell lefolytatni, a Ket. 109.§ (4) bekezdésének megfelelően.
(Kúria, Kfv.I.35.224/2016.)

matches: Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
A Szűcs kúria története :: Bartapuszta
Kezdőlap > A Szűcs kúria története A Szűcs kúria története
Nagy örömünkre az egykori nagy hírű Szűcs família leszármazottja Szűcs (III) Ferenc Ausztráliából megkeresett bennünket levelével amit nagyra értékelünk, a következő információkat bocsátotta rendelkezésünkre.
"A Szűcs család viszonylag későn szerezhetett birtokot a Törökszentmiklós határában elterülő Bartapusztán az 1897-es gazdacímtár említette első ízben a família nevét.
Ekkor Szűcs (I) Ferenc tulajdonában 108,Szűcs Gábor tulajdonában 134 katasztrális holdas földterület volt. A kúriát historizáló és a villaépítészetet idéző stílusjegyei alapján a XIX-XX.század fordulója táján emelték.
(Az 1883-as III. katonai felmérés még csak a majort tüntette fel Bartapusztán.) A visszaemlékezések szerint a kúriát Szűcs (I) Ferenc építette 1905-ben. A szabadon álló, földszintes téglalap alaprajzú épület a kúria sarkait armirozás díszíti az egyenes záródású szegmensíves kereteléssel és stilizált zárókővel díszített ablakok eredeti pálcarácsai ma is megvannak.
Főhomlokzatának középrészén falsíkban simuló tornácszerű rész húzódik felette fából készült háromszög-oromzatlátható. A középrész mögött négyzetes alaprajzú egy emeletes gerendavázas szerkezetű sisakkal ellátott tornyocska emelkedik amelyen 1 ablak nyílik.
A középrésztől balra egy ajtó jobbra egy ablak látható. A bal oldali oldalhomlokzat 3 tengelyes a jobb oldalihoz bővítményt csatoltak. A hátsó homlokzat 4+4 osztású belsejében egy központi teremből nyílnak a szobák az épület egy része alatt pince húzódik. 1925-ben a birtoknak Szűcs István törökszentmiklósi lakos volt a tulajdonosa ekkor a teljes földterületet Molnár István bérelte tőle.
A visszaemlékezések szerint a II. világháborúig Szűcs (II.)Ferenc is rendelkezett itt birtokrésszel. A Szűcs-birtokon a két világháború között magas színvonalú gazdálkodás folyt. A kúria valamint a majorság gazdasági épületei –az istállók a kovácsműhely bognárműhely egy négyszög alakú udvart zártak körül. A II. világháború után, 1948-ban a Szűcs család a kúriát és a birtokot felajánlotta a t Törökszentmiklóson akkor megalakult Téli Mezőgazdasági Iskola tangazdasága számára, Az intézmény 1949-50-ben mezőgazdasági technikummá fejlesztették.
A tangazdaság önállóságát 1950-ben megszüntették ezután a Surjáni Állami Gazdaság felügyelete alatt működött, de mindvégig oktatási célokat szolgált. Az 1950-es években a főagronómus szolgálati lakásá és irodákat helyeztek el a kúriában. Amikor 1970-ben a surjáni a Csorbai és a Szenttamási állami gazdaságok egyesültek a Törökszentmiklósi Állami Gazdaság kezelésébe került a major.
Napjainkban a törökszentmiklósi Székács Elemér Mezőgazdasági Szakiskola és Szakközépiskola tangazdasága működik itt. A kúria hosszú ideje üresen áll állapota leromlott. Az egykori kert maradványai még láthatók régen török mogyorófák álltak benne. Az eredeti majorsági épületet mára lebontották helyükön a tangazdaság újakat épített".
Dr Virág Zsolt-Magyar Kastélylexikon
Az egykori Szűcs família nagyon értékes és nagy hírű mintagazdaságot működtetett valaha Bartapusztán amely ma is példaértékű lehet mindenki számára.
A család sírboltja a református temetőben 2016-ban
Sajnos az egykori Szűcs kúriáról lemondott mindenki így az enyészeté lett az egész.
Téma: A Szűcs kúria története
Kérjük, ezt másold le c7c4dc67f0f8

matches: kúria kúria kúria kúria kúria kúria kúria


text:
1/2019. számú közigazgatási elvi határozat | K Ú R I A
1/2019. számú közigazgatási elvi határozat
I. Intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapítására közvetlenül alkalmazandó uniós jogi normában előírt elévülési határidőben van jogszerű lehetőség. Ennek hiányában alkalmazandó a 2007. évi XVII. tv. 64. § (1) bekezdése és a 69. § (8) bekezdés szerinti öt éves elévülési, illetve jogvesztő határidő.
II. Az Európai Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Alapból több éves program keretében nyújtandó vidékfejlesztési támogatás visszafizetésének megállapításához való jog mindaddig nem évül el, amíg a program véglegesen le nem zárult. Az uniós pénzügyi érdekek védelmében a 2988/95/EK Euratom tanácsi rendelet csak a jogvesztő határidő kiterjesztésére ad lehetőséget.
[2988/1995/EK Euratom Rendelet 3. cikk, 22. cikk, 2007. évi XVII. tv. (Eljárási tv.) 59. § (3) bek., 64. § (1) bek., 69. § (8) bek.]
[1] A felperes 2009. október 22-én az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a fiatal mezőgazdasági termelők indulásához a 2009. évtől nyújtandó támogatások részletes feltételeiről szóló 113/2009. (VII. 26.) FVM rendelet (a továbbiakban: Jogcímrendelet) alapján támogatás iránti kérelmet nyújtott be a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Közvetlen Támogatások Igazgatóságához, mint első fokon eljáró hatóságához. Az elsőfokú hatóság a 2010. május 11-én kiadott határozatában a felperes támogatási kérelmének helyt adott akként, hogy a felperesnek 12,81 EUME üzemméretet állapított meg, melynek következtében a jövedelempótló támogatás összege 40.000 eurónak megfelelő forintösszeg lett. A megítélt támogatási összeg 90%-os mértékének kifizetéséről az elsőfokú hatóság 2010. november 19. napján kelt határozatával rendelkezett.
[2] A felperes 2016. március 31. napján a támogatási összeg fennmaradó 10%-os mértékére vonatkozóan kérelmet nyújtott be, amelyet az elsőfokú hatóság a 2016. augusztus 16. napján kelt határozatával elutasított, egyúttal megszüntette a felperes támogatási jogosultságát, valamint 9 735 120 forint jogosulatlanul igénybe vett támogatás visszafizetésére kötelezte. Határozatának indokolása szerint, a kérelem elutasítására részben azért került sor, mert a felperes nem érte el a jóváhagyott támogatási kérelemben a 4. évre vállalt EUME értéket, így nem felelt meg a Jogcímrendelet 4. § (4) bekezdés f)-g) pontjának és 8. § (3) bekezdésének, továbbá, hogy a felperes nem tudta igazolni a folyamatos elismert termelői csoport és termelői szervezet tagságot, mely a Jogcímrendelet 4. § (6) bekezdésében foglaltak be nem tartását jelenti. Harmadrészt arra hivatkozott a hatóság, hogy miután a felperes kifizetési kérelme kapcsán a vizsgált év a működtetési időszak 5. éve volt, így nem teljesült a Jogcímrendelet 9. § (11) és (12) bekezdése sem.
[3] A felperes fellebbezése folytán eljárt alperes a 2016. április 18-án kelt határozatával az elsőfokú határozatot helyes indokai alapján helybenhagyta.
[4] A felperes 2016. december 19. napján kérte az alperesi határozat felülvizsgálatát és annak hatályon kívül helyezését az elsőfokú határozatra is kiterjedően, a hatóság új eljárásra kötelezése nélkül.
[5] Az alperes ellenkérelme a felperes keresetének elutasítására irányult.
[6] Az elsőfokú bíróság a 2017. június 8. napján kelt ítéletében a felperes keresetét alaposnak találta, ezért az alperes határozatát az elsőfokú határozatra is kiterjedően hatályon kívül helyezte és az elsőfokú hatóságot új eljárásra kötelezte. Az ügy tárgyának hiányos feltüntetését az ügy érdemére ki nem ható jogsértésként értékelte. Tényként állapította meg, hogy a támogatási döntés visszavonására nem került sor, ezért nem tartotta megalapozottnak a felperesnek az Eljárási tv. 57. § (3) bekezdésének sérelmére történő hivatkozását.
[7] A bíróság az elévüléssel kapcsolatban ítéletében rögzítette, hogy az Eljárási tv. 69. § (8) bekezdése alapján az intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapítására a hatóságnak 2015. május 12. napjáig volt jogszabályi lehetősége. Álláspontja szerint nem elfogadható alperesnek az a hivatkozása, mely szerint nem a fenti rendelkezésre, hanem a Jogcímrendelet 9. § (9) bekezdésében foglaltakra alapította határozatát. A bíróság a Jogcímrendelet és az Eljárási tv. összevetése alapján kifejtette, hogy mivel az általános szabály (az Eljárási tv.) szerint az intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapítására a jogosultságot megállapító határozat közlésétől számított 5 éven belül van lehetőség, a speciális szabályozás (azaz a Jogcímrendelet) erre vonatkozó rendelkezést pedig nem tartalmaz, így az alperesnek az Eljárási tv. hivatkozott 69. § (8) bekezdésére kellett volna tekintettel lennie a határozat meghozatala során. A bíróság rámutatott, hogy az alperes által hivatkozott Eljárási tv. 64. §-ában foglaltak az ügyben nem alkalmazhatók tekintve, hogy azok általános elévülés szabályokat határoznak meg, mellyel szemben az Eljárási tv. 69. § (8) bekezdésében foglalt határidő „speciális, nem elévülési jellegű, hanem jogvesztő határidőnek minősül.” Ezzel összefüggésben utalt a bíróság arra, hogy a két egyenrangú, de egymással ellentétes jogszabályhely összevetése esetén is a 69. § (8) bekezdés alkalmazandó, mint az ügyfélre előnyösebb jogszabályi rendelkezés.
[8] A bíróság jogi álláspontja szerint alaptalan az alperes által hivatkozott a 2988/95/EK EURATOM Tanácsi Rendelet (a továbbiakban: Rendelet) 3. cikkében foglalt rendelkezés, mert az elévülési jellegű határidőt szabályoz, míg az Eljárási tv. hivatkozott rendelkezései jogvesztő határidőt határoznak meg. Rámutatott továbbá arra is, hogy a Rendelet a szándékosan vagy gondatlanságból okozott szabálytalanságok esetén alkalmazandó szankciók és eljárási szabályok meghatározására szolgál, míg az alperes a tudati elem vizsgálata nélkül alkalmazott objektív szankciót a felperessel szemben.
[9] A jogerős ítélet ellen az alperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet, amelyben a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését, a felperes keresetének elutasítását, valamint a felperes a felülvizsgálati eljárással összefüggő perköltségben való marasztalását kérte.
[10] Az alperes arra hivatkozott, hogy a bíróság ítélete jogszabálysértő, mert az elévülés vonatkozásában a bíróságnak az Eljárási tv. 69. § (8) bekezdése helyett ugyanezen törvény 64. §-ában foglaltakat, továbbá a 2988/95. Rendelet 3. cikkében foglaltakat kellett volna alkalmaznia.
[11] Az alperes felülvizsgálati kérelmében az elévülés kapcsán kifejtette, hogy jelen ügyben a működtetési időszak a támogatási határozat jogerőre emelkedését követő év január 1. napjától számított 5 éves időtartam. Az Eljárási tv. 69. § (8) bekezdése szerint a támogatási határozat jogerőre emelkedését követő 5 éven belül lehet csak szankciót alkalmazni, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy a működtetési időszak 5. évében a hatóságnak már nincs lehetősége az ügyféllel szemben a korábbi évek kapcsán jogkövetkezmény alkalmazására akkor sem, ha az ügyfél ténylegesen nem teljesíti kötelezettségét vagy vállalást. E jogszabályhely alapján kizárólag azt állapíthatja meg a hatóság, hogy az ügyfél nem teljesített, a nem teljesítés miatt szankciót nem alkalmazhat, ez pedig nyilvánvalóan megakadályozza a Rendelet közvetlen alkalmazhatóságát. Mindezekre tekintettel az alperes fenntartotta a határozatában foglalt álláspontját, mely szerint az Eljárási törvény 69. § (8) bekezdésében foglaltakat azért nem kellett a jelen ügyben alkalmazni, mert az alperesi határozat a jogosulatlanul igénybe vett támogatás visszakövetelését a Jogcímrendelet 9. § (9) bekezdésére, illetve a (11) és (12) bekezdésben foglalt szabályok alkalmazhatóságának hiányára alapította.
[12] A felperes felülvizsgálati ellenkérelmet az ügyben nem terjesztett elő.
Kúria döntése és jogi indokai
[13] A felülvizsgálati kérelem az alábbiak szerint megalapozott.
[14] A Kúria a Pp. 275. § (2) bekezdése alapján a jogerős határozatot csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között, az abban megjelölt jogszabályok alapján vizsgálhatja felül. (KGD 2011.62.) Az alperes alapvetően a hazai és uniós elévülési szabályok megsértésre alapította a felülvizsgálati kérelmét, ezért a jogerős ítéletnek egyéb rendelkezése nem képezte a felülvizsgálati eljárás tárgyát.
[15] Az alperes a támogatási összeg fennmaradó 10%-ára vonatkozóan 2016. március 31-én benyújtott kifizetési kérelem elbírálása során állapította meg, hogy a felperes nem vitatottan az utolsó kifizetést követő 4. és 5. évben sem teljesítette a támogatási kérelemben a 4. évre vállalt üzemméretet, így a Jogcímrendelet 9. § (9) bekezdésében meghatározott jogkövetkezmények alkalmazandók: az ügyfél támogatási jogosultsága megszűnik és az addig igénybe vett támogatás jogosulatlanul igénybe vett támogatásnak minősül.
[16] Jelen ügyben a Kúriának abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy a Jogcímrendelet alapján indult eljárásban alkalmazott szankcionálás kapcsán – az elévülési idő, illetve a jogvesztő határidő számítása szempontjából – miként értelmezhető az MVH Eljárási tv. 57. § (3) bekezdése, a 64. § (1) bekezdése és a 69. § (8) bekezdése. Ezzel összefüggően további értelmezési kérdést vet fel, hogy a vitatott alperesi határozat jogszerűségének megítélése érdekében az Eljárási tv. rendelkezéseit vagy a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi norma rendelkezéseit szükséges-e figyelembe venni.
[17] Az MVH Eljárási tv. e szempontból releváns, akkor hatályos rendelkezései a következők.
[18] Az 57. § (3) bekezdése szerint “[a] döntés ügyfél terhére történő módosítására vagy visszavonására – közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktus, valamint annak hiányában – öt éven belül van lehetőség, amennyiben az ügyfél az intézkedésben jogosulatlanul vett részt.”
[19] A 64. § (1) bekezdése szerint “[k]özvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktus eltérő rendelkezése hiányában az intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapításához való jog annak a naptári évnek az utolsó napjától számított öt év elteltével évül el, amelyben az intézkedésben jogosulatlanul részt vettek.”
[20] A 69. § (1) bekezdése alapján „ Az intézkedésben való részvétellel összefüggésben megállapított jogosultság vagy az igénybe vett támogatás egésze vagy egy része jogosulatlannak minősül, amennyiben az ügyfél:
{a)-d)}
e) a jogszabályban vagy a pályázati felhívásban meghatározott intézkedésben való részvételre vonatkozó feltételeket – ideértve a támogatás kifizetését megelőző vagy azt követő időszakra vállalt kötelezettségeket is – megszegi,
f) olyan intézkedésben vesz részt, amelynek alkalmazását az Európai Közösség nem engedélyezte vagy nem vette tudomásul [az a)-f) pontokban foglaltak a továbbiakban együtt: intézkedésben való jogosulatlan részvétel].”
[21] A 69. § (8) bekezdése értelmében “[a]z intézkedésben való jogosulatlan részvételt megállapító határozat jogerőre emelkedésével – amennyiben a mezőgazdasági és vidékfejlesztési támogatási szerv csak a támogatás egy része tekintetében állapítja meg a jogosulatlan részvételt, úgy az érintett rész vonatkozásában – az ügyfél intézkedésben való részvételhez fűződő jogosultsága megszűnik. Intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapítására a jogosultságot megállapító határozat közlésétől számított öt éven belül van lehetőség.”
[22] A Kúria annyiban osztja az elsőfokú bíróság jogértelmezését, hogy intézkedésben való jogosulatlan részvételt állapított meg az alperes, ezért helytállóan hívta fel határozatában az Eljárási tv. 69. § (1) bekezdés e) pontját, mely a Jogcímrendelet 4. § (4) bekezdés f-g) pontjához kapcsolódó szabály megszegésével valósult meg. Ebből következően az Eljárási tv. jogkövetkezményekhez kapcsolódó fent idézett rendelkezései sem hagyhatók figyelmen kívül az eljárásban.
[23] Az alperesi felülvizsgálati kérelem szerint az elsőfokú ítélet jogszabálysértő, mert az elévülés vonatkozásában a bíróságnak – az MVH Eljárási tv. 69. § (8) bekezdése helyett – e törvény 64. § (1) bekezdése alapján a közvetlenül alkalmazandó uniós normát, azaz a 2988/95. rendelet 3. cikk (1) bekezdését kellett volna alkalmaznia.
[24] A 2988/95. rendelet a 3. cikk (1) bekezdésében az uniós joggal kapcsolatos szabálytalanságok két típusáról rendelkezik: az itt felvázolt rendszerben ˗ az elévülési idő számítása szempontjából ˗ az általános értelemben vett szabálytalanságtól megkülönböztetendő a „többéves programokkal” összefüggő szabálytalanságok köre a következők szerint:
[A] A 3. cikk (1) bekezdésének első és második albekezdése akként rendelkezik, hogy az eljárások elévülési ideje a szabálytalanság elkövetésétől, illetve folyamatos vagy ismételt szabálytalanság esetén a szabálytalanság megszűnésének napjától számított négy év.
[B] A többéves programokat illetően az említett 3. cikk (1) bekezdése második albekezdésének második mondata kifejti, hogy „az elévülési idő minden esetben addig tart, amíg a program véglegesen le nem zárult”.
[25] A Kúriának azt kell megvizsgálnia, hogy a jelen ügyben vitatott alperesi határozat „többéves program” keretében nyújtott támogatásra vonatkozik-e.
[26] Az Európai Unió Bírósága (a továbbiakban: EUB) már több döntésében értelmezte a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése szerinti „többéves program” kifejezés jelentését, megállapítva, hogy e fogalom hatályát mind az egyes alkotóelemeinek jelentésére, mind az alkalmazásának összefüggéseire, mind az arra hivatkozó rendelet céljaira tekintettel kell meghatározni (C–436/15 sz. UAB Alytaus regiono atliekų tvarkymo centra ügyben hozott ítélet 45. pont). Az EUB ítélkezési gyakorlata értelmében a „többéves program” átfogó fogalomnak minősül, mely az uniós politikák által érintett valamennyi területen megjelenhet, amennyiben uniós költségvetési források kerülnek felhasználásra. Maga a „program” kifejezés tág jelentéssel bír, és a „program” és „projekt” kifejezések felcserélhetően használhatóak e rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében (UAB Alytaus regiono ítélet 51. pont; C–491/16. sz. Maxiflor ügyben hozott végzés 35. pont; C–243/17. sz. da Silva Rodrigues ügyben hozott végzés 37. pont). E meghatározás alapján az EUB „többéves programként” definiálta például azt az uniós forrásokból finanszírozott projektet, amely egy meghatározott régió hulladékgazdálkodási rendszerének létrehozásában állt, és amelynek a végrehajtását több évre tervezték (UAB Alytaus regiono ítélet 51. pont).
[27] A jelen ügyben vitatott támogatás megítélésének jogalapjaként szolgáló Jogcímrendelet az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból (a továbbiakban: EMVA) nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló 1698/2005/EK tanácsi rendelet 22. cikkének végrehajtásához szükséges rendelkezéseket állapítja meg (Jogcímrendelet, 11. §). E 22. cikk a fiatal mezőgazdasági termelők elindítására vonatkozó támogatásokról rendelkezik, a Jogcímrendelet 2. § 6. pontja értelmében pedig e prioritási cél megvalósítása érdekében támogatási kérelmet jóváhagyó határozat véglegessé válását követő évtől számított ötödik naptári év végéig terjedő működtetési időszakra vehető igénybe a támogatás (a Jogcímrendeletben egyéb rendelkezéseiben meghatározott feltételek teljesülése esetén). Ezen ötéves időszak megfelel az 1698/2005/EK rendelet e) pontja szerinti „művelet” fogalmának: „az érintett [EMVA prioritással bíró céljainak elérése érdekében indított] vidékfejlesztési program számára meghatározott szempontok szerint kiválasztott és egy vagy több kedvezményezett által végrehajtott projekt, szerződés, megállapodás vagy egyéb cselekvés”, amely lehetővé teszi az 1698/2005/EK rendelet célkitűzéseinek elérését (így többek között a mezőgazdaság versenyképességének javítását).
[28] A Kúria már több ügyben rámutatott arra, hogy „az Eljárási tv. 64. § (1) bekezdésében írt öt éves elévülési időtartam az esetben irányadó, amennyiben közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktus nem rendelkezik eltérően.” (Kfv. IV. 35.548/2013/5., Kfv.IV. 35.279/2017/4.) Megállapítható tehát, hogy a jelen esetben vitatott alperesi határozat olyan, uniós költségvetési forrásból finanszírozott támogatási időszakra vonatkozik, amely megfelel a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése szerinti és az EUB ítélkezési gyakorlata által pontosított „többéves program” fogalomnak, ezért a felperes ügyében a rendelet, mint közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktus szabályai érvényesülnek.
[29] A 2988/95 rendelet 3. cikk (1) bekezdése szerint többéves programok esetén az elévülési idő minden esetben addig tart, amíg a program véglegesen le nem zárult. Az EUB értelmezésében azonban a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésében írt, „a program véglegesen le [nem] zárult” kifejezés nem jelenti szükségszerűen az elévülés bekövetkeztét az említett program végrehajtása során elkövetett valamennyi esetleges szabálytalanság tekintetében. Ez csak azon szabálytalanságok esetében van így, amelyeket több mint négy évvel – azaz a 3. cikk (1) bekezdésében általánosan megállapított elévülési időtartammal – „a program végleges [lezárulását]” megelőzően követtek el, melyek – az elévülési időnek a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdésében meghatározott okok valamelyike miatti megszakadása hiányában – a lezárulást követően azonnal elévülnek. Azaz a „többéves programokra” a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése második albekezdésének második mondata értelmében alkalmazandó elévülési idő kizárólag az elévülési idő kiterjesztését teszi lehetővé, nem annak lerövidítését (UAB Alytaus regiono ítélet 68–69. pontok).
[30] Megállapítható, hogy jelen ügyben a szabálytalanság elkövetése időpontjaként az ötéves támogatási időszak (2011. január 1. – 2015. december 31.) negyedik éve (2014) tekinthető, amikor is a felperes nem érte el a jóváhagyott támogatási kérelemben a 4. évre vállalt EUME értéket és így nem felelt meg a Jogcímrendelet rendelkezéseinek. A folyamatosnak tekinthető szabálytalanság tehát ezen év utolsó napján, azaz 2014. december 31-én fejeződött be. Az EUB fenti értelmezése alapján tehát jelen esetben az elévülési időt – tekintve, hogy a szabálytalanság elkövetésének időpontja és a program lezárása közötti időszak így kevesebb, mint a 2988/95 rendelet 3. cikk (1) bekezdés első és második albekezdései szerinti általános elévülési idő, azaz 4 év – a 2988/95 rendelet általános elévülési szabályai szerint kell számolni, azaz oly módon, hogy az elévülési időszak 2014. december 31-ét követően kezdődik és 4 évig tart.
[31] Az elsőfokú hatóság 2016. augusztus 16-án, az alperes 2016. november 4-én, azaz az uniós rendelkezések szerinti 4 éves elévülési időn belül hozott határozatot a felperessel szemben, ezért a jogerős ítélet tévesen állapította meg, hogy az intézkedésben való jogosulatlan részvétel miatti szankció alkalmazására 2015. május 12-ig volt jogszerű lehetőség az Eljárási tv. 68. § (9) bekezdése szerinti jogvesztő határidőben.
[32] A Kúria itt jegyzi meg, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikke (1) bekezdése (4) albekezdése jogvesztő határidőként az elévülési idő kétszeresének megfelelő időszak utolsó napját írja elő. Az elsőfokú bíróság tévesen állapítja meg, hogy a 2988/95 rendelet „ugyanakkor nem tiltja, hogy ezen jogvesztő határidő vonatkozásában a tagállamok az elévülési idő kétszeresén belüli időszakon belül eltérjenek”, tekintve, hogy a 2988/95 rendelet 3. cikk (3) bekezdése – épp az elsőfokú bíróság ítéletében is kiemelt uniós pénzügyi érdekek védelmében – csupán arra ad felhatalmazást a tagállamoknak, hogy az (1) bekezdés (4) albekezdése szerinti jogvesztő határidőként előírtnál hosszabb időszakot alkalmazzanak.
[33] A Kúria azzal egyetért, hogy az intézkedésben való jogosulatlan részvétel megállapítására az Eljárási tv. 69. § (8) bekezdése szerinti ötéves határidőn túl nincs jogszerű lehetőség. Jelen ügyben felperes a több éves programban nem úgy vett részt, hogy annak jogszabályi feltételei már a kérelem benyújtásakor sem álltak fenn, hanem jogosultságát azáltal veszítette el, hogy a támogatási kérelemben vállalt üzemméretet a 4. évben nem teljesítette. E jogsértés Jogcímrendelet szerinti szankciója az uniós rendelkezés szerinti eltérő elévülési határidőben a már kifizetett támogatási összeg visszafizetése.
[34] E jogszabályhely felperesi jogértelmezés szerinti alkalmazása a Jogcímrendelet alapján indult eljárásokban oda vezetne, hogy a hatóság a támogatási összeg fennmaradó 10%-ára vonatkozó elszámolási kötelezettség nemteljesítése esetén a Jogcímrendelet 9. § (9), (11), (12) bekezdés szerinti jogkövetkezményeket nem alkalmazhatná, melynek következtében a szabályozás teljes mértékben kiüresedne. Mindez azt jelentené, hogy a vállalt kötelezettségeket a program 5. évében nem teljesítő ügyfelek minden további jogkövetkezmény alól mentesülnének, ha - élve a törvény adta lehetőséggel - a 10%-os kifizetési kérelmet csak az utolsó benyújtási időszakban, a működtetés 5. évét követően nyújtanak be. E jogértelmezés egyrészt ellentétes lenne a jogalkotói szándékkal, másrészt a jogrendszer egysége megköveteli a jogszabály egyes rendelkezéseinek a jogszabály céljával, funkciójával, valamint az egymással és a közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi aktussal összhangban álló értelmezését, feltételezve az Alaptörvény 28. cikke alapján, hogy azok a józan észnek és közjónak megfelelő erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak. (Kfv. IV. 35.437/2017/4.)
[35] Az elsőfokú bíróság – annak indokolásaként, hogy miért nem a 2988/95 rendeletet elévülési szabályai alkalmazandóak jelen esetben – hangsúlyozta, hogy a rendeletet a Tanács a csalásokkal szembeni küzdelem eredményessé tétele érdekében hozta, a rendelet a szándékosan vagy gondatlanságból okozott szabálytalanságok esetén alkalmazandó szankciók és eljárási szabályok meghatározására szolgál, míg az alperes a felperessel szemben objektív szankciót alkalmazott a szándékosság vagy gondatlanság vizsgálatát mellőzve.
[36] A Kúria nem osztja ezen érvelést. Egyrészt pontosítani szükséges a rendelet célmeghatározását, ami az Unió pénzügyi érdekeinek védelme és e célból a közösségi joggal kapcsolatos szabálytalanságok esetére egy keretszabályozás kialakítására az egységes ellenőrzések, a közigazgatási intézkedések, továbbá szankciók tekintetében (2988/95 rendeletet, 1. cikk). A cél tehát jóval általánosabb, mint a csalás elleni küzdelem. Ez utóbbi csupán egy (bár igen meghatározó) dimenziója ezen általános célnak. Ezen kívül a rendelet szabálytalanság-meghatározása sem szól a szándékosság vagy gondatlanság kérdéséről: „ Szabálytalanság a közösségi jog valamely rendelkezésének egy gazdasági szereplő általi, annak cselekménye vagy mulasztása útján történő megsértése, amelynek eredményeként a Közösségek általános költségvetése vagy a Közösségek által kezelt költségvetések kárt szenvednek vagy szenvednének, akár közvetlenül a Közösségek nevében beszedett saját forrásokból származó bevétel csökkenése vagy kiesése révén, akár indokolatlan kiadási tételek miatt.” (2988/95 rendeletet, 1. cikk)
[37] A fentieket összegezve, a felülvizsgálati kérelemben helytállóan hivatkozott az alperes a 2988/95 rendelet, mint közvetlenül alkalmazandó uniós jogi norma szerinti elévülési szabályokra, melyeknek a támadott határozata mindenben megfelel, ezért a Kúria az elsőfokú bíróság keresetnek helyt adó ítéletét a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján hatályon kívül helyezte és a felperes keresetét elutasította. (Kúria, Kfv.IV.35.662/2017.)

matches:
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
Kúria
bíróság
§ 6
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
Kúria
Kúria
bíróság


text:
Tisztességtelen feltételek eltávolítása a devizahitel-szerződésekből - Főtanácsnok: A magyar szabályok összhangban vannak az uniós joggal | hírek | Jogi Fórum
2018.11.15. Jogi Fórum / Európai Unió Bírósága
A devizahitel-szerződések tartalmát az azokban foglalt egyes tisztességtelen szerződési feltételek eltávolítása céljából módosító magyar jogszabályi rendelkezések összhangban vannak az uniós joggal - ismertette Nils Wahl uniós főtanácsnok indítványát az Európai Unió bírósága csütörtökön.
Nils Wahl főtanácsnoknak a C-118/17. sz. Dunai ügyben ismertetett indítványa
Először is arra kíváncsi a magyar bíróság, hogy az Európai Bíróság a C-26/13. sz. Kásler ügyben hozott ítéletének1 azon rendelkezése, amely szerint a magyar bíróságok a hitelintézetek által a devizahitel-szerződésekben alkalmazott árfolyamrés jogellenességének megállapítása után más, jogszabályban meghatározott árfolyam alkalmazásával orvosolhatják e jogellenességet (ezzel biztosítva a kérdéses szerződések további teljesíthetőségét), úgy értelmezendő-e, hogy a jogellenes helyzet orvoslására akkor is lehetőség van, ha a szerződés érvényben tartása az árfolyamkockázat viselésének kötelezettsége miatt ellentétes a fogyasztó gazdasági érdekeivel.
Másodszor a Budai Központi Kerületi Bíróság azt szeretné megtudni, hogy összhangban van-e az uniós fogyasztóvédelmi szabályokkal, és különösen a fogyasztói szerződésekbe foglalt tisztességtelen szerződési feltételekről szóló uniós irányelvvel2, illetve az uniós jog alapelveivel az, hogy a magyar Országgyűlés törvényi úton úgy módosította a devizahitel-szerződéseket, hogy az árfolyamkockázat terhét a továbbra is a fogyasztó köteles viselni.
A mai napon megtett indítványában Nils Wahl főtanácsnok (Svédország) a magyar bíróság által feltett első kérdéssel kapcsolatban emlékeztet arra, hogy a tisztességtelen szerződési feltételek semmisségének előírásával az irányelv célja a fogyasztó és a kereskedő közötti szerződéses egyensúly helyreállítása. A főtanácsnok ugyanakkor rámutat arra, hogy a szerződéses egyensúly a tisztességtelen szerződési feltételek eltávolításával történő helyreállításának főszabály szerint nincs kihatása a szerződés a tisztességtelen feltételek által nem érintett részeinek az érvényességére.
Mindezzel összefüggésben a kölcsönszerződések vonatkozásában a főtanácsnok hangsúlyozza, hogy a szerződés egésze megsemmisítésének főszabály szerint az a következménye, hogy a részletekben megfizetendő fennmaradó kölcsönösszeg azonnal esedékessé válik, ami azzal a kockázattal jár, hogy meghaladja a fogyasztó pénzügyi képességeit, és ezért jobban bünteti őt, mint a hitelezőt. Azzal a körülménnyel kapcsolatban, hogy a magyar jogalkotó által a devizahitel-szerződésekbe foglalt egyes tisztességtelen szerződési feltételek eltávolítása céljából elfogadott jogszabályi módosítások ellenére az e feltételek nélkül fennmaradó szerződésekből eredő árfolyamkockázat továbbra is a fogyasztót terheli, állítólagosan sértve annak gazdasági érdekét, a főtanácsnok megállapítja, hogy a fogyasztó gazdasági érdeke nem értékelhető kizárólag az árfolyamkockázat szempontjából. A szerződés egészéből következő valamennyi gazdasági előny és hátrány ugyanis csupán együttesen, a szerződéskötés összes körülményére figyelemmel vizsgálható.
Minderre tekintettel a főtanácsnok szerint az irányelv nem értelmezhető úgy, miszerint annak értékelése során, hogy az egy vagy több tisztességtelen feltételt tartalmazó szerződés az említett feltételek kihagyásával is teljesíthető-e, az adott ügyben eljáró bíróság kizárólag arra támaszkodhat, hogy az említett szerződés egészének semmissé nyilvánítása a fogyasztó számára esetleg kedvező. A főtanácsnok ezzel kapcsolatban azt is hangsúlyozza, hogy a nemzeti bíróság szerepe a tisztességtelen szerződési feltételek semmisségének megállapítására korlátozódik, e feltételek vagy e feltételekre tekintettel a szerződés más kikötéseinek módosítására azonban a nemzeti bírónak nincs lehetősége.
Kivetkezésképpen a főtanácsnok álláspontja szerint az irányelvvel nem ellentétes a jelen ügy tárgyát képező, azon magyar jogszabályi rendelkezés, amely a fogyasztói szerződés tisztességtelenségtelen szerződési kikötésből eredő részleges érvénytelensége esetén főszabály szerint a szerződésnek a tisztességtelen feltétel nélküli hatályban tartását célozza.
A magyar bíróság által feltett második kérdéssel kapcsolatban a főtanácsnok megállapítja, hogy az irányelv nem képezi akadályát annak, hogy a jogalkotó bizonyos tisztességtelen kikötéseket törvények útján érvénytelenítsen az igen elterjedt, tisztességtelen banki gyakorlatok megszüntetése érdekében, anélkül azonban, hogy megsemmisítené az érintett szerződéseket3.
Ami Budai Központi Kerületi Bíróság harmadik kérdését illeti, a főtanácsnok rámutat arra, hogy a Kúria által elfogadott jogegységi határozatok ugyan kötelezőek a magyar bíróságokra nézve, de egyáltalán nem akadályozzák azokat abban, hogy megvizsgálják az eléjük tárt szerződések uniós joggal való összhangját, sem azt, hogy adott esetben e jognak megfelelő döntést hozzanak, eltérve a jogegységi határozattól az uniós jog elsőbbségének elve alapján. Hasonlóképpen, a főtanácsnok szerint semmi sem áll az útjában annak, hogy a magyar bíróságok előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bíróságtól kérjék a Kúria jogegységi határozatai az uniós joggal való összhangjának megvizsgálását olyan esetekben, ha ezen összhang meglétével kapcsolatban kételyeik merülnek fel. A főtanácsnok ezért annak kimondását javasolja a Bíróságnak, hogy a szóban forgó, a bírósági jogalkalmazás egységét szolgáló jogegységi határozatok nem ellentétesek sem az irányelvvel, sem pedig az uniós jog egyéb rendelkezéseivel.
1 A C-26/13. sz. Kásler ügyben 2014. április 30-án hozott ítélet.
2 A 93/13/EGK irányelv.
3 A devizahitel-szerződések az árfolyamkockázatot a fogyasztóra hárító feltételeinek tisztségtelen jellege pedig akkor vizsgálható és állapítható meg, ha e feltételeket a hitelintézet a szerződésben nem fogalmazta meg világosan és érthetően (lásd a C-51/17. sz. OTP Bank és OTP Faktoring ügyben 2018. szeptember 20-án hozott ítéletet).

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Kúria Kúria


text:
Begegnungen17-I_Kampis-Torok1
Schriftenreihe des Europa Institutes Budapest, Band 17/I:145–161.
KAMPIS GYÖRGY–TÖRÖK GÁBOR
A fizetésképtelenségről szóló törvény tematikája
1. A törvény tárgyi hatálya – eltérően a jelenleg hatályos, 29-szer módosított 1991. évi IL. törvénytől (a továbbiakban: TV) – az ún. reorganizációs eljárásra (nevezzük magyarul újjászervezési eljárásnak) és a csődeljárásra (ami a jelenlegi felszámolási eljárás helyébe lép) terjed ki. Nem terjed ki a törvény hatálya a TV-ben jelenleg szabályozott végelszámolásra; arról – a kodifikációs koncepcióban (1. sz. melléklet) kifejtetteknek megfelelően – külön törvényt kell készíteni.
Ezek – az érdemet is érintő – terminológiai változások, valamint a végelszámolásnak a témakörből való kikerülése teszik tulajdonképpen szükségessé a törvény tárgyi hatályának kifejezett szabályozását. Egyébként erre nem volna szükség, hiszen a törvény tárgya a törvény tartalmából úgyis kiderül.
2. a) A törvény személyi hatálya az üzletszerűen gazdasági tevékenységet folytató jogi személyekre és jogi személyiséggel nem rendelkező személyekre terjed ki. E fogalom felvétele egyben a „gazdálkodó szervezet” fogalmának kiiktatását is jelenti ebből a joganyagból, összhangban a Ptk-kodifikáció során kialakult állásponttal.
A személyi hatályra vonatkozó tétel
aa) kellően absztrakt ahhoz, hogy az új alakulatokat a gyakorlat a törvény hatálya alá tartozóknak tekintse;
ab) egyes elemei értelmezést igényelnek („üzletszerű”, „gazdasági tevékenység”), de ez is a gyakorlatra, főleg a bírósági gyakorlatra tartozik, így ezekre vonatkozóan fogalommeghatározásokat a törvénybe felvenni nem szükséges. (Eleve nyilvánvaló viszont, hogy a szóban forgó tevékenységnek nem kell főtevékenységnek lennie; az lehet melléktevékenység is, sőt átmenetileg gyakorolt tevékenység is.)
A személyi hatályra vonatkozó tétel azonban mást is igényel: olyan rövidített kifejezést, amelyet a törvény további rendelkezéseiben alkalmazni lehet a „gazdálkodó szervezet” kifejezés helyett. Erre a célra az „adós” kifejezés használatát javasolom (a TV is használja ezt, ha nem is konzekvensen); ez kifejezi az eljárás főszereplője pozíciójának jellegét. (Az 1881. évi csődtörvény ezt a személyt nemes egyszerűséggel „vagyonbukott”-nak nevezi, de azért végig a „közadós” kifejezést használja, személyi hatályt pedig nem ad.)
b) Vannak olyan – speciális – adósok, amelyekre az új törvényt aligha lehet teljes egészében és minden vonatkozásában alkalmazni. Ezek: a pénzintézetek, a biztosítók, az önkéntes kölcsönös biztosító pénztárak és a magánnyugdíj-pénztárak.
A TV azt a megoldást választotta, hogy kimondta [2. § (2)-(3) bek.]: a felsorolt szervezetekre (a pénzintézetek kivételével) a TV-nek a csődeljárásra vonatkozó szabályait egyáltalán nem lehet alkalmazni, a többi szabályt pedig (ideértve most már a pénzintézeteket is) az említett szervezetekre vonatkozó külön törvényekben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni. – Ez egyszerű (legalábbis annak látszó), tetszetős és (a jogalkotó számára) kényelmes megoldás. Első megközelítésben tehát a szabály megtartható volna.
Megnyugtatóbb és egyértelműbb volna azonban az a megoldás, hogy a törvény tételesen mondja meg: melyek azok az eltérések, amelyeket itt figyelembe kell venni. Nyilvánvaló, hogy az elmúlt 10 év alatt elég tapasztalat halmozódott fel e tekintetben. Fel kellene tehát kérni az érintett szervezetek érdekképviseleti-társadalmi szerveit a szükséges jegyzék összeállítására.
Ez a megoldás nagymértékben elősegítené az új törvény helyes alkalmazását, nem szólva arról, hogy reálisan nem követelhető meg a jogalkalmazótól, hogy egymástól meglehetősen távol álló, speciális jogterületek egész joganyagát összevesse az új törvénnyel, annak érdekében, hogy az eltéréseket (jól-rosszul) megállapíthassa.
Az említett jegyzék tartalmától és terjedelmétől függően ezek a szabályok a törvény általános részéből átkerülhetnek a törvény végére, a vegyes rendelkezések közé, a személyi hatálynál pedig csak utalás történhet erre.
3. A fogalommeghatározások körében a következő szabályok felvételére van szükség:
a) Adós az, aki (amely) tartozását az esedékességkor nem tudta vagy előreláthatóan nem tudja kiegyenlíteni. (Azonos a jelenlegi szabállyal.)
b) Hitelező az, akinek (amelynek) az adóssal szemben pénzkövetelése vagy pénzben kifejezhető vagyoni követelése van, és azt – ha csődeljárás indul – a csődgondnok nyilvántartásba vette. (A jelenlegi szabály egyszerűsített változata.)
c) Külön kielégítésre jogosult hitelező az, akinek a követelését dologi jog (közérthetőbben: zálogjog) vagy óvadék biztosítja. (Új szabály; összefügg a kielégítési sorrendre vonatkozó tételekkel, l. a csődeljárásról szóló rész 11. pontját.)
d) Vagyon azon vagyontárgyak összessége, amelyeken az adósnak az újjászervezési eljárás vagy a csődeljárás kezdő időpontjában a polgári törvénykönyv szerint tulajdonjoga áll fenn, továbbá amit az említett időpontot követően szerez, feltéve minden esetben, hogy azokat a számvitelről szóló törvény befektetett eszköznek vagy forgóeszköznek minősíti.
A vagyonhoz tartozik továbbá a 10 évnél hosszabb időre szóló vagy határozatlan időre szóló bérleti jog és a valamely vagyontárgyhoz kapcsolódó használati jog is. Nem tartozik viszont a vagyonhoz a lakásszövetkezet tulajdonában álló ingatlan (vö. a vegyes és záró rendelkezések 1. pontjával).
Ez a fogalom szükségtelenné teszi a TV-ben a vagyonnal kapcsolatban található számtalan (többnyire kizáró jellegű) részletszabályt.
e) Csődtömeg az adós vagyonának az a része, amelyet zálogjog nem terhel. [Összefügg a c) alatti fogalommal.]
4. Tekintettel arra, hogy az új törvény koncepciója erősíteni kívánja a hitelezők jogállását, erre vonatkozóan néhány általános szabály itteni elhelyezése szükséges. Ezek:
a) A hitelezők – ha a törvény eltérően nem rendelkezik (l. az újjászervezési eljárásról szóló rész 7/c pontját) – az újjászervezési és a csődeljárás megindításától számított 30 napon belül kötelesek hitelezői választmányt alakítani. Ha a hitelezők száma háromnál kevesebb, ezek a törvény erejénél fogva választmányt alkotnak. Minden adósnál csak egy választmány működhet.
b) A választmány megalakítása akkor érvényes, ha azt az eljárásba bejelentkezett hitelezőknek legalább az egyharmada hozta létre, és ezek a hitelezők a bejelentett követelések összegének legalább a felével rendelkeznek.
c) A választmány az összes hitelezőt (azokat is, akik a megalakításban nem vettek részt) képviseli a bíróságok, hatóságok előtt, továbbá a csődgondnokkal és az adóssal való kapcsolattartás során.
d) A választmány működési rendjét és képviseletét a hitelezők megállapodásban határozzák meg. Az a) pontban említett határidő után is csatlakozhat hitelező a választmányhoz, ha a megállapodásban foglaltakat elfogadja.
e) A választmányt képviselő hitelező köteles a választmány megalakításáról, tagjairól és képviseletéről a megalakulást követő 8 napon belül értesíteni az ügyben illetékes bíróságot, az adóst és a csődgondnokot. Ha ezt elmulasztja, a bíróság a képviselővel szemben bírságot szabhat ki.
f) A hitelezők konkrét jogait és kötelezettségeit a részletszabályok tartalmazzák.
5. Az új törvény megalkotásának egyik célja az eljárás gyorsítása. Ezt a célt – számos részletszabály mellett – legáltalánosabban az újjászervezési és a csődügyekben eljáró bíróságok hatáskörének radikális decentralizálása szolgálja.
a) Mindkét eljárás elsőfokon az adós székhelye szerint illetékes helyi bíróság (városi bíróság, kerületi bíróság) hatáskörébe tartozó nem peres eljárás.
b) A törvényben meghatározott esetekben nincs helye külön fellebbezésnek az elsőfokú végzés ellen.
c) Nincs helye felülvizsgálati kérelemnek:
cc) a fizetésképtelenséget megállapító és a csődeljárás megindítását elrendelő határozat ellen;
cd) a csődeljárás befejezéséről szóló jogerős határozat ellen. [A c) pont tartalma érdemben megegyezik a jelenlegi szabályozással.]
Fenntartandó (értelemszerű módosítással) a TV azon rendelkezése, amely szerint a szóban forgó eljárásokra egyebekben a Pp-t kell alkalmazni, azzal az eltéréssel, hogy a csődeljárásban felfüggesztésre, félbeszakadásra és szünetelésre nincs lehetőség.
A TV jelenleg is lehetőséget ad a bíróság számára, hogy bírságot szabjon ki arra a félre, aki valamely tennivalót elmulaszt. Az eljárási fegyelem erősítése érdekében ez a tematika szaporítja az ilyen esetek számát. A bírság összegének meghatározása az általános szabályok közé tartozik.
A bírság a TV szerint hol maximum 50 ezer forint, hol 100 ezer forint, sőt egy esetben (az adósnak a felszámolás megindításával kapcsolatos kötelezettségei elmulasztása, ill. valótlan adatközlés esetében) akár az 1 millió forintot is elérheti. Ez utóbbi bírság kiszámítását a TV részletesen szabályozza (előző évben felvett jövedelem max. 50%-a stb.).
Célszerű volna ezeket a szabályokat egyszerűsíteni. Elegendő volna a törvényben csak annyit kimondani, hogy a bírság legkisebb összege 100 ezer forint, felső határt és kiszámítási módot pedig nem kellene adni.
6. A hitelezők kielégítési biztonságának növelése érdekében meg kell oldani az eljárás alá vont adós munkavállalóit megillető járandóságok külön kezelését. A megoldás az Állami Bérgarancia Alap lehet.
A törvényben el kell tehát rendelni, hogy minden olyan munkaadó, amely 10 főnél több (a szám tisztázandó) munkavállalót foglalkoztat, a törvény hatálybalépésétől kezdődően köteles a bruttó bértömeg ...%-át (vagy ezrelékét, a mérték tisztázandó) a Magyar Államkincstár által kezelt, említett alapba folyamatosan befizetni. Ezt a törvény minősítse adók módjára behajtandó tartozásnak.
Ennek megfelelően a munkavállalók munkabér és egyéb bér jellegű követelései kikerülnek a csőd esetében alkalmazandó kielégítési sorrend első helyére sorolt költségek közül, és azokat az alap elégíti ki. A szisztéma újjászervezési eljárás esetében is alkalmazandó.
Az alap működésének, a befizetések és a kifizetések módjának rendeleti szabályozására kormány kapjon felhatalmazást.
Az újjászervezési eljárás
1. Újjászervezési eljárás megindításának akkor van helye, ha az adós tartozását az esedékességkor előreláthatóan nem tudja kiegyenlíteni, de a csődeljárás indításának nincsenek meg a feltételei.
2. Az eljárás megindítására jogosult:
b) a hitelező, akinek az adós vagyonát terhelő zálogjoga van, továbbá
c) az a hitelező, akinek a b) pont alá nem eső zálogjoggal biztosított követelése van, és annak értéke eléri az adós tulajdonában lévő vagyon értékének felét.
3. Az eljárás megindítása a bírósághoz benyújtott kérelemmel történik. A bíróság – az eljárás megindítására való jogosultság elbírálása alapján – a kérelem megérkezésének napjától számított 30 napon belül végzéssel elrendeli az újjászervezési eljárást. Nincs szükség annak szabályozására, hogy az adós milyen szervek egyetértését szerezze be a kérelemhez.
Az eljárást elrendelő végzés ellen csak az eljárást befejező végzéssel együtt van helye a fellebbezésnek.
4. A jogi szabályozásnak biztosítania kell azt, hogy a kétféle eljárás (újjászervezés – csőd) ne keveredjen egymással, ne keresztezze egymást. Ennek érdekében – a TV 8. §-ának (4) bekezdésében foglaltakhoz hasonlóan – a törvény mondja ki, hogy ha az újjászervezési eljárás megindításának időpontjában vagy azt követően, de az eljárás tartama alatt csődeljárást kezdeményeznek az adós ellen, a bíróság az ilyen kérelem elbírálását az újjászervezési eljárás jogerős befejezéséig felfüggeszti.
Arról is gondoskodni kell viszont, hogy több újjászervezési eljárás egyidejűleg ne legyen folyamatban ugyanazon adós ellen. A jogerős befejezésig tehát ki kell zárni újabb ilyen eljárás megindítását.
5. Ha a bíróság az újjászervezési eljárást elrendelte, az adóst az erről szóló végzés kézbesítése napjától számított 3 hónapos fizetési haladék illeti meg, a törvény erejénél fogva. A haladék valamennyi hitelező követelésére kiterjed, kivéve a munkaviszonyon alapuló követeléseket és a TV 12. §-a (1) bekezdése a) pontjában felsoroltakat.
A haladékról az adós haladéktalanul köteles az érintett hitelezőket értesíteni. Ha ezt elmulasztja, az érintett hitelező követelésére a fizetési haladék nem terjed ki. Az adós a haladékkal érintett követeléseket nem teljesítheti. Ha mégis megteszi, a bíróság – az eljárás kezdeményezőjének bejelentése alapján – végzésben bírságot szabhat ki. A végzés ellen nincs helye fellebbezésnek.
6. A törvény tegye lehetővé a bíróság számára a fizetési haladék időtartamának egyszeri, legfeljebb további 3 hónappal való meghosszabbítását. A meghosszabbítást az kérheti, aki az eljárás megindítására jogosult, tekintet nélkül arra, hogy az eljárást ki indította meg. Az ügyben a bíróság végzéssel határoz; ez ellen külön fellebbezésnek nincs helye. – A hitelezők tájékoztatására az 5. pontban mondottak vonatkoznak.
7. Az újjászervezési eljárás célja az, hogy megfelelő intézkedésekkel a fizetésképtelenség veszélye elháruljon. Ezt a célt elsősorban az újjászervezési terv szolgálja.
a) A terv elkészítésére az köteles, aki az eljárást megindította; a határidő 2 hónap legyen. A tervnek tartalmaznia kell az adós gazdasági-pénzügyi-szervezeti-munkaügyi helyzetének értékelését, a veszteségforrások feltárását és azok csökkentését vagy felszámolását, az adós profiljának felülvizsgálását és minden más olyan intézkedést, amely alkalmas az adós helyzetének megszilárdítására. A munkavállalók járandóságaival kapcsolatban l. az általános szabályok 6. pontját.
b) Ha a terv elkészítésére az adós köteles, ehhez meg kell szereznie azoknak a hitelezőknek az egyetértését, akik az eljárás megindítására volnának jogosultak. Az adós a többi hitelezőt is köteles a tervről tájékoztatni. Ha az elsőként említett hitelezők a tervről az adóssal megegyeznek, az a többi hitelezőre is irányadó. A terv végrehajtását a hitelezői választmány ellenőrzi.
A hitelezői választmány (annak képviselője) betekinthet az adós könyveibe, pénztárát, értékpapír- és áruállományát, szerződéseit, bankszámláit megvizsgálhatja, és az adóstól felvilágosításokat kérhet. A választmány jóváhagyja az adósnak az eljárás megindítását követően keletkező, vagyoni jellegű kötelezettségvállalásait, és ellenőrzi az adós követeléseinek érvényesítését.
c) Ha a terv elkészítésére valamelyik hitelező köteles, a tervhez meg kell szereznie az adós egyetértését, továbbá az eljárás megindítására jogosult többi hitelező egyetértését. Az ebbe a körbe nem tartozó hitelezőket is tájékoztatni kell a tervről; az egyetértésre jogosultak egyetértése esetén a terv a többi hitelezőre is irányadó.
Az itt tárgyalt esetben hitelezői választmány alakítása nem kötelező.
d) Ha az adós szükségtelenül és lényegesen eltér az újjászervezési tervtől, a hitelezői választmány vagy az eljárás megindítására jogosult valamelyik hitelező ezt haladéktalanul bejelenti a bíróságnak. A bíróság az adóst végzésben bírsággal sújthatja; e végzés ellen külön fellebbezésnek nincs helye.
e) A terv végrehajtásáról az, aki az eljárást megindította, a hitelezők részére évente beszámolót, a 3. év elteltével pedig zárójelentést készít. Ha a végrehajtás korábban megtörtént, haladéktalanul zárójelentés készítendő.
Ha a terv végrehajtása eredményes volt, az, aki az eljárást megindította, a zárójelentés benyújtása mellett kéri a bíróságtól az újjászervezési eljárás befejezettnek nyilvánítását. Erről a bíróság végzést hoz.
Ha a terv végrehajtása eredménytelen volt, legkésőbb a 3. év elteltével ezt kell a bírósághoz bejelenteni, amely az előbb mondottak szerint jár el. Értelemszerűen így kell eljárni akkor is, ha az újjászervezési terv tekintetében az érdekeltek között nem jött létre egyetértés.
1. A csődeljárás a bírósághoz benyújtott kérelemmel indul. A kérelem benyújtására mind az adós, mind bármely hitelező jogosult.
Csődeljárásnak van helye, ha
a) az adós fizetésképtelen, vagy
b) az eljárást kezdeményező hitelező lejárt és nem teljesített követelése meghaladja az adós vagyonának meghatározandó mértékét,
c) az adós az újjászervezési eljárásban elfogadott újjászervezési tervet nem hajtotta végre.
Az adós köteles kérni a csődeljárást, ha jogi személyiséggel rendelkezik, és az utolsó gazdasági év átlagában nem állt rendelkezésére a törzstőke (alaptőke), vagy köztartozásai elérik a törzstőke (alaptőke) összegét.
Ha az adós kéri az eljárás megindítását, a kérelemben meg kell jelölnie a számláit vezető valamennyi pénzintézetet és az azoknál vezetett bankszámlák számát.
2. Ha az eljárás megindítását hitelező kéri, a kérelemben meg kell jelölnie az adós tartozásának jogcímét és az esedékesség időpontját. Ha az előző 1/a pont alapján kéri, ismertetni kell, hogy az adós miért fizetésképtelen. Ha az 1/c pont alapján kéri, a kérelemhez csatolnia kell az elfogadott újjászervezési tervet.
A bíróság – a kérelem egy példányának megküldésével – haladéktalanul értesíti az adóst. Az adós az értesítés kézhezvételétől számított 8 napon belül nyilatkozatot tesz a bíróság részére a kérelemben foglaltakról. Ha ezt elmulasztja, a fizetésképtelenség fennállását vélelmezni kell.
3. A bíróság az adós fizetésképtelenségét akkor állapítja meg, ha
a) elismert vagy nem vitatott tartozását az esedékességet követő 60 napon belül nem egyenlítette ki, vagy
b) a vele szemben lefolytatott végrehajtási eljárás eredménytelen volt, vagy
c) az adós az előírt határidőn belül nem tesz nyilatkozatot a bíróság részére a hitelező által kezdeményezett csődeljárás iránti kérelemről.
Ha a bíróság a fizetésképtelenség fennállását megállapította, az előző 1–2. pontban említett kérelemnek a bírósághoz való megérkezését követő 30 napon belül végzéssel elrendeli a csődeljárás megindítását. Ellenkező esetben a kérelmet soron kívül végzésben elutasítja.
Ha a bíróság azt állapítja meg, hogy az adós vagyona nyilvánvalóan nem fedezi még az eljárás költségeit sem, az eljárás megindítását a bíróság csak akkor rendelheti el, ha az, aki az eljárást kezdeményezte, vállalja a költségek viselését, és a bíróság által megállapított összeget a bíróság gazdasági hivatalának e célra megnyitott számlájára a bíróság által meghatározott időn belül befizeti. (Ez az 1881. évi szabályozás korszerűsített változata.)
Az eljárás megindítását elrendelő végzés ellen annak kézbesítésétől számított 3 napon belül fellebbezésnek van helye. A fellebbezést a másodfokon eljáró bíróság 15 napon belül elbírálja.
Az eljárás megindítását elrendelő végzés jogerőre emelkedésétől számított 8 napon belül a bíróság végzésben elrendeli az eljárást megindító végzésnek a Cégközlönyben való közzétételét, és egyúttal csődgondnokot rendel ki. (A közzététel tartalmát feleslegesen szabályozza a TV 28. §-a, hiszen magát a végzést kell közzétenni.)
Fenntartható a TV 29. §-ában foglalt ama rendelkezés, amely felsorolja azokat a szerveket, amelyeket a bíróságnak a csődeljárás elrendeléséről értesítenie kell (cégbíróság, adóhatóság stb.).
4. A csődgondnok személyére a hitelezői választmány tesz javaslatot. Csak olyan személy hozható javaslatba, aki a Felszámolók Országos Egyesülete által vezetett nyilvántartásban szerepel, feltéve, hogy vele szemben összeférhetetlenségi ok nem áll fenn. Az okok és az ezzel kapcsolatos eljárás azonosak lehetnek a TV 27/A §-ában foglaltakkal.
Ez a megoldás egyben a jelenlegi szisztéma elvetését jelenti, amikor a kormány vezeti a felszámolók jegyzékét. Ez ugyanis nem a kormány dolga.
5. A csődgondnok felméri az adós vagyoni helyzetét, megtervezi az eljárás költségeit, és ütemtervet készít az adós gazdasági tevékenységének befejezésére. Az ütemtervet be kell mutatni a hitelezői választmánynak. Ha a csődgondnok szükségesnek tartja az adós gazdasági tevékenységének a csődeljárás alatti folytatását, ehhez meg kell szereznie a hitelezői választmány egyetértését, az eljárás megindítását elrendelő végzés közzétételétől számított 60 napon belül.
A csődgondnok nyilvántartásba veszi a bejelentett követeléseket (l. erről a 7. pontot), majd felülvizsgálja és minősíti azokat, a bejelentésre előírt határidő elteltét követő 40 napon belül.
A nyilvántartásba vétel feltétele, hogy a hitelező – ide nem értve az adóhatóságot – a követelése összegének 1%-át, de legalább 2000, legfeljebb 200 000 Ft-ot az ügyben eljáró bíróság gazdasági hivatala által erre a célra nyitott számlára befizesse, és ezt a csődgondnoknál igazolja. A számlán lévő összegből a csődgondnok a bíróságtól díjelőleg kifizetését igényelheti; erről a bíróság végzéssel határoz. E végzés ellen nincs helye fellebbezésnek.
6. A csődgondnok eljárását illetően egyebekben át lehet venni a TV 40., 47–48–49–49/A-B §-ában a felszámolásra megállapított rendelkezéseket (szerződések felmondása, elállás, munkáltatói jogok gyakorlása, a vagyon értékesítése, fedezetelvonás miatti megtámadás).
Ezeket a szabályokat célszerű kiegészíteni azzal, hogy a csődgondnok köteles rendszeres tájékoztatást adni az adós gazdasági helyzetéről, az eljárás folyamatáról mind az adós, mind a hitelezői választmány részére. Ha ezt elmulasztja, kifogásnak van helye.
Ebben a témakörben kell szabályozni azt a kérdést is, hogy milyen intézkedésre van lehetőség, ha a csődgondnok jogszabályt sértett, vagy mulasztást követett el. E tekintetben fenntartható – kisebb módosítással – a TV 51. §-ában foglalt szabályozás: a tudomásszerzéstől számított 3 napon belül kifogást tehet az érdekelt a bíróságnál, amely az ügyben soron kívül határoz. A kifogásnak helyt adó végzés ellen csak a csődgondnok, az elutasító végzés ellen csak a kifogásoló 8 napon belül fellebbezést nyújthat be.
A másodfokon eljáró bíróság a fellebbezésről 15 napon belül határoz. Súlyos jogsértés vagy mulasztás esetében a bíróság a csődgondnokot visszahívja. Új csődgondnokot a bíróság rendelhet ki, alkalmazva az előző 4. pontban mondottakat.
7. A csődeljárásnak – a követelések kielégítési sorrendje után – egyik legfontosabb eleme a csődnyitás joghatása, ezért részletes szabályozása elkerülhetetlen.
a) Mindenekelőtt az adósnak vannak kötelezettségei: záróleltár, éves beszámoló, egyszerűsített mérleg, adóbevallás készítése, az iratanyagról való gondoskodás, a környezetvédelemmel kapcsolatos tennivalók, a munkavállalók (szövetkezeti tagok) és érdekképviseleti szerveik tájékoztatása. E tekintetben átvehetők – némi módosítással – a TV 31. §-ában foglaltak. – Ha az adós a kötelezettségeit elmulasztja, vele szemben a bíróság – az eljárás kezdeményezőjének bejelentésére – bírságot szabhat ki. Az erről szóló végzés ellen nincs helye fellebbezésnek.
b) A csődnyitástól kezdődően az adós nevét „csődeljárás alatt” vagy „cs. a.” toldattal kell használni. Felmerülhet az is, hogy tartsuk meg a köztudatba átment „felszámolás alatt”, ill. „f. a.” kifejezést.
c) A csődnyitástól kezdődően az adós vagyonával kapcsolatban jognyilatkozatot csak a csődgondnok tehet.
d) Az adósnak a csődnyitáskor fennálló valamennyi tartozása lejárttá (esedékessé) válik.
e) Az adóssal szemben fennálló követeléseket a csődnyitástól számított 40 napon belül be kell jelenteni a csődgondnoknak. A csődnyitás után keletkezett követeléseket az azok keletkezésétől számított 15 napon belül kell bejelenteni. Ezek jogvesztő határidők legyenek.
f) A folyamatban lévő végrehajtási eljárást a csődgondnok kérelmére haladéktalanul meg kell szüntetni, a lefoglalt vagyontárgyakat és a befolyt készpénzt a csődgondnoknak kell átadni. Az adós ingatlanára bejegyzett végrehajtási jog megszűnik, azt a végrehajtást foganatosító bíróság törölteti.
g) Az adós ellen pénzkövetelést csak a csődeljárás keretében lehet érvényesíteni; ez nem érinti azt a lehetőséget, hogy az adós által indított perben a hitelező beszámítási kifogással éljen.
h) A csődgondnoknak bejelentett követelések elévülése nem kezdődik meg, a folyamatban lévő elévülés pedig a törvény erejénél fogva megszűnik. („Új” szabály; utoljára 1881-ben szóltak erről.)
8. A jelenlegi szabályozásnak megfelelően lehetővé kell tenni, hogy a hitelezők és az adós az eljárás során bármikor (persze csak a követelések bejelentésére előírt határidő elteltével) egymással egyezséget kössenek. Az eljárás egyszerűsítése érdekében célszerű lenne kihagyni a bíróságot az egyezségkötés folyamatából; azt intézzék el a felek egymást között.
Ezzel kapcsolatban fenntartandó az a jelenlegi szabály (szankció), amely szerint egyezségkötés esetében a be nem jelentett követelések a csődeljárás befejezése után sem érvényesíthetők az adós ellen. Fenntartandó továbbá az a szabály is, hogy az egyezség megkötésébe nem vonhatók be azok, akiknek költségkövetelésük vagy megélhetést biztosító követelésük van (tartásdíj, életjáradék stb.).
Az egyezségi javaslatot annak kell kidolgoznia, aki azt kezdeményezi, megszerezve hozzá a csődgondnok és a hitelezői választmány előzetes egyetértését.
A felek megállapodhatnak a tartozások
a) kielégítésének sorrendjében,
b) teljesítési határidejének módosításában,
c) kiegyenlítésének arányában és módjában.
Mindez nem érintheti az elsőbbségi jogú, külön kielégítésre jogosult hitelezők helyzetét. Az egyezség tehát a csődtömegből való kielégítésre vonatkozik.
Fenntartandó az egyezség kényszeregyezség-jellege is. Ha tehát a hitelezőknek legalább a fele minden kielégítési csoportban egyetért az egyezséggel, és követelésük az összes követelés 2/3 részét kiteszi, az egyezség valamennyi hitelezőre kiterjed. – Szóba jöhet a 2/3-os arány csökkentése: elég lehet, ha az összes követelés több mint felét kiteszik az egyetértők követelései.
A csődgondnok további eljárása azonos a csődeljárás befejezéséhez szükséges eljárással.
9. A csődgondnok az eljárás befejezésekor zárómérleget, vagyonfelosztási javaslatot, a bevételek és a költségek alakulásáról kimutatást, adóbevallást és zárójelentést készít, és mindezeket – ha egyezség jött létre, azt is – megküldi a bíróságnak és az adóhatóságnak.
A zárómérleg és a bevétel–költség kimutatás tartalma azonos lehet a jelenlegi szabályozással [(TV 52. § (3)-(4) bekezdés]. Átvehetők továbbá az adós iratainak és a nyugdíjbiztosításra vonatkozó adatoknak a kezelését rendező szabályok [TV 53. § (1)-(3) bekezdés].
10. A bíróság a zárómérleget és a vagyonfelosztási javaslatot a beérkezéstől számított 8 napon belül megküldi a hitelezői választmány képviselőjének. Bármelyik hitelező a kézbesítéstől számított 15 napon belül az iratok tartalmával kapcsolatban kifogással élhet a bíróságnál; ez a határidő jogvesztő.
A bíróság a kifogás tárgyában soron kívül tárgyalást tart, amelyre megidézi a kifogásolót és a csődgondnokot. A bíróság a kifogás tárgyában végzéssel határoz; a végzés ellen külön fellebbezésnek nincs helye.
A kifogás benyújtására előírt határidő elteltétől számított 30 napon belül a bíróság végzésben
a) jóváhagyja a zárómérleget, a zárójelentést, a bevétel–költség kimutatást és az estleges egyezséget, feltéve, hogy ezek a jogszabályoknak megfelelnek;
b) meghatározza a követelések kielégítésének arányát, figyelembe véve a zálogjoggal biztosított követelések elsőbbségét;
c) elrendeli a vagyon felosztását az erre irányuló javaslat szerint;
d) megállapítja a csődgondnok díját, figyelembe véve a felvett előlegeket, és elrendeli a díj kifizetését, végül
e) a csődeljárást befejezettnek, az adóst pedig megszűntnek nyilvánítja.
Az eljárást befejező végzés ellen 8 napon belül fellebbezésnek van helye, amelyet a másodfokon eljáró bíróság 30 napon belül elbírál.
A csődeljárást befejező végzés jogerőre emelkedését követően az elsőfokon eljáró bíróság végzésben haladéktalanul elrendeli az eljárást befejező végzésnek a Cégközlönyben való közzétételét.
11. A követelések kielégítésének sorrendjét – figyelemmel a gyakorlati tapasztalatokra is – új alapokra kell helyezni.
a) Mindenekelőtt ki kell itt mondani, hogy a munkavállalók munkabér- és hasonló követelései nem szerepelnek a sorrendben, mert azokat a bíróságnak – kielégítés céljából – továbbítani kell a másutt már említett Állami Bérgarancia Alaphoz.
b) A kielégítési sorrendben az első helyen a csődeljárás költségei állnak. A „költség” fogalom tartalma nagyrészt azonos lehet a TV 57. §-a (2) bekezdésében írtakkal, de kivéve azok közül a munkabér stb. követeléseket. A költségek közé tartoznak tehát a gazdasági tevékenység befejezésének költségei, a vagyon értékesítésével kapcsolatos költségek, a bírósági eljárás adóst terhelő költségei, az iratelhelyezés költségei és a csődgondnok díja.
c) A költségeket követi az a követelés, amelyet az adós vagyonát terhelő zálogjog biztosít, majd a „sima” zálogjoggal biztosított követelés következik. Megjegyzendő azonban, hogy ha a „sima” zálogjog létesítése időben megelőzte a vagyont terhelő zálogjogét, az elsőbbség a „sima” zálogjog jogosultját illeti meg. Több „sima” zálogjog között a sorrendet szintén a létesítés időpontja határozza meg. Ebbe a – privilegizált – csoportba tartozik az a követelés is, amelyet óvadék biztosít.
d) A c) pontban említett követelések után következnek az adóst terhelő tartásdíj, életjáradék, kártérítési járadék, bányászati kereset-kiegészítés (ha ilyen még van), valamint a mezőgazdasági szövetkezet által tagja részére a háztáji föld vagy termény helyett adott – és a jogosult élete végéig járó – pénzbeli juttatás.
e) Ezeket követi a magánszemélynek nem gazdasági tevékenységből eredő más követelése (szavatosság, jótállás).
f) A következő sorba tartoznak a társadalombiztosítási tartozások, az adók és az adók módjára behajtandó köztartozások, a visszafizetendő állami támogatások, valamint a víz- és csatornadíjak (késedelmi kamat, pótlék és bírság nélkül).
g) Mindezek után következnek a kis- és mikrovállalkozásoknak minősülő hitelezők követelései, a csődnyitás időpontjáig számított kikötött vagy törvényes ügyleti kamattal.
h) Egyéb követelések.
i) Végül a késedelmi kamatok, pótlékok és bírságok.
A jogalkalmazást segítené egy olyan szabály felvétele, amely szerint az ún. sima zálogjog, valamint az óvadék jogosultjának privilegizált helyzete csak a zálogjog vagy az óvadék összegéig terjed, az azon felüli rész csak a csődtömeggel szemben érvényesíthető, a fenti h) pont rangsorában.
12. Gyakran előfordul, hogy a rendelkezésre álló vagyon nem fedezi a követelések összegét. Ilyenkor a következők szerint kell eljárni:
a) elsőként kell kielégíteni a költségköveteléseket és a dologi joggal biztosított követeléseket, ebben a sorrendben;
b) ezt követően először a 11. pont d) alpontjában felsorolt tartozások jogosultjait kell kielégíteni, éspedig követeléseik arányában, majd a 11. pont e) alpontjában felsoroltakat, szintén követeléseik arányában;
c) ha a 11. pont f) alpontjába tartozó követelések nem elégíthetők ki teljes mértékben, akkor a csoporton belül először a társadalombiztosítási tartozásokat kell teljes mértékben kiegyenlíteni, majd a többi hitelezőt követeléseik arányában; ha a társadalombiztosítási tartozások teljes mértékű kiegyenlítése nem lehetséges, e tartozásokat is a csoportba tartozó más tartozásokkal azonos módon kell kezelni;
d) ha a vagyon a 11. pont f)–g)–h)–i) alpontjaiban felsorolt követelések teljes kielégítésére nem elegendő, az egyes csoportba sorolt hitelezőket – a csoport sorrendjében – a követeléseik arányában kell kielégíteni.
Jelenleg nincs szabály arra az esetre, ha a vagyonból a „sima” zálogjoggal biztosított követelések kielégítése sem lehetséges teljes mértékben. Ki kellene tehát mondani, hogy ilyen esetben ezeket a hitelezőket is követeléseik arányában kell kielégíteni. Ez méltányosabb megoldás, mint az, hogy az „időben erősebb” zálogjogosult elviszi az egész maradék vagyont.
13. A felszámoló (ebben a tematikában: csődgondnok) díjának kiszámításával, folyósításával és az ún. díjkiegészítési számlával (díjkassza) kapcsolatban a TV-ben tömérdek túlbonyolított és főleg túlnyomóan pénzügytechnikai szabály található. Valószínűnek látszik viszont, hogy a díjkiegészítést alapgondolatként meg kell tartani, mert valahogyan biztosítani kell azt, hogy a csődgondnok hozzájusson az elvégzett munkájáért járó ellenértékhez, beleértve a tisztességes hasznot is, üzletszerű gazdasági tevékenységről lévén szó.
Az új törvényt tehát meg kell szabadítani a pénzügyi részletkérdések szabályozásától, és a pénzügyminiszter számára kell adni felhatalmazást a rendeleti úton történő szabályozásra. A törvénybe csupán néhány alapvető rendelkezést kell ezzel kapcsolatban felvenni, amelyek nagyrészt garanciális jellegűek. Így ki kell mondani, hogy a csődgondnok díja az eladott vagyontárgyak árbevétele és a befolyt követelések együttes összegének 5%-a, de legalább 200 000 Ft (ez a duplája a jelenlegi összegnek). Ehhez jön az adós csődeljárás alatti gazdasági tevékenységéből származó árbevétel 2%-a. Mindez vonatkozik a kényszeregyezség esetére is.
Azt is ki kell továbbá mondani, hogy ha a ténylegesen kifizethető díj meghaladja a 4%-ot, a 4%-on felüli részt a Fővárosi Bíróság Gazdasági Hivatala által vezetett külön számlára kell a bíróságnak utalnia. Ha pedig a ténylegesen kifizethető díj nem éri el a 4%-ot, a bíróság a különbözetet (5%-ig) erről a számláról utalja ki a csődgondnoknak. (A díjkiegészítési számla vezetését nem célszerű decentralizálni.)
A többi kérdés szabályozása a pénzügyminiszterre tartozik.
1. A TV 64. §-a speciális rendelkezéseket tartalmaz a lakásszövetkezet tekintetében. Ezek a szabályok nagyrészt fenntartandók.
Eszerint a lakásszövetkezet ellen folytatott csődeljárás esetén a szövetkezet tulajdonában álló ingatlant az egyes lakástulajdonosok, ill. tagok közös tulajdonába kell adni, érdekeltségük arányában. (Az ilyen ingatlan tehát nem tartozik a „vagyon” fogalmába, az utóbbira vonatkozó fogalommeghatározás ki is veszi onnan.) Ugyanígy kell eljárni a csődeljárás után megmaradt egyéb vagyonnal is.
Nem tartandó fenn és nem is tartható fenn viszont a TV említett §-ában szereplő az a kitétel, amely szerint a lakások tulajdonosai, ill. a tagok az ismertetett szabálytól megállapodással eltérhetnek. E megállapodásnak ugyanis csak egyetlen tartalma lehet: az ingatlant kapják meg a hitelezők (persze a kielégítési sorrend és arány alkalmazásával), és működtessék bérházként. Ez irreális elképzelés, nem szólva arról, hogy a tulajdonosok (tagok) egymás közötti ilyen meg- állapodásának semmi joghatása nincs a hitelezők tekintetében, és nem is lehet.
2. A TV 80. §-a szerint a TV-ben szabályozott csődeljárásban és felszámolási eljárásban (vagyis e tematikában: az újjászervezési és a csődeljárásban) az olyan követelésről, amely a központi költségvetést, az elkülönített állami pénzalapokat, a Nyugdíj-biztosítási és az Egészségbiztosítási Alapot vagy a helyi önkormányzatot illeti meg, lemondhat a követelés behajtására jogosult szervezet.
A szabály praktikusnak tűnik, esetleg továbbra is szükség lehet rá. Vizsgálandó azonban, vajon az említett szervezetekre vonatkozó hatályos jogszabályok nem teszik-e lehetővé a lemondást a szóban forgó felhatalmazás nélkül is, hiszen ilyen lemondásra más esetben is szükség lehet.
3. Az új törvény hatálybalépésének időpontját most még nem lehet meghatározni. Szem előtt kell azonban tartani azt, hogy elegendő idő álljon majd a jogalkalmazók rendelkezésére a törvény kihirdetése és hatálybalépése között az alkalmazásra való felkészülésre. (Vö. a kodifikációs koncepció 6. pontjával.)
Az új jogra való áttérés fő átmeneti szabálya az legyen, hogy az új törvényt csak a hatálybalépése után indult eljárásokban kelljen alkalmazni.
4. Az ún. kodifikatórius záradékban kell majd rendelkezni a korábbi jogszabályok hatályon kívül helyezéséről és a kapcsolódó jogszabályok szükség szerinti módosításáról. Ennek az összeállítása reálisan csak a normaszöveg államigazgatási egyeztetése során lehetséges.
5. A kialakult kodifikációs gyakorlatnak megfelelően a törvény végén összesítve felsorolásra kerülnek azok a felhatalmazások, amelyeket a törvény rendeletalkotásra ad a kormánynak, ill. a pénzügyminiszternek, megjelölve e szabályozások pontos tárgyát.
A fizetésképtelenségről szóló törvény kodifikációs koncepciója
1. A legelső kérdés minden kodifikációnál az, hogy novella legyen-e (lehet-e), vagy új kodifikációra van-e szükség. A tematika tartalmát tekintve, alapvető jelentőségű ebből a szempontból az a tény, hogy az új szabályozás számos koncepcionális változtatást kíván megtenni a hatályos joganyagban. Ilyen pl. a munkabér-követelések speciális kezelése, a bírósági fórum decentralizálása, az újjászervezési eljárás bevezetése, felszámolás helyett csődeljárás szabályozása, a hitelezői választmány szerepének erősítése, az eljárások gyorsítása stb.
Ezeket a változtatásokat jogszabály-módosítással nem lehet megvalósítani, nem szólva arról, hogy ez a módosítás sorrendben éppen a 30. lenne, ami az amúgy is már nehezen kezelhető joganyagot végképp alkalmazhatatlanná tenné, ez viszont sértené a jogállamiság elvét.
Egyértelmű tehát, hogy a fizetésképtelenségről új, komplett jogszabály alkotását kell kezdeményezni, a korábbi joganyagot pedig teljes körűen hatályon kívül kell helyezni.
2. Ezek után tisztázandó az új jogszabály jogforrási szintje. A jogalkotásról szóló – bár elavult – 1987. évi XI. törvény 2. §-a szerint az Országgyűlés törvényben állapítja meg (többek között) a gazdaság működésére és jogintézményeire vonatkozó alapvető szabályokat, továbbá az állampolgárok alapvető jogait és kötelezettségeit, ezek feltételeit és korlátait, valamint érvényre juttatásuk eljárási szabályait.
Az új jogszabályban szabályozni kívánt újjászervezési eljárás és csődeljárás a gazdaság működésének zavarait akarja elkerülni, csökkenteni vagy megszüntetni, és ennek során jelentős mértékben érinti az állampolgárok (részben mint adósok, de főleg mint hitelezők) jogait és azok érvényesíthetőségét.
Mindebből az következik, hogy az új jogszabály törvény kell hogy legyen.
3. A fizetésképtelenségről szóló új törvény azt az 1991. évi IL. törvényt kívánja felváltani, amely – címéből is kitűnően – három jogintézményt szabályoz: a csődeljárást, a felszámolási eljárást és a végelszámolást. Az első két jogintézmény csak lazán kapcsolódik a harmadikhoz, együttes szabályozásuk mégsem tekinthető kodifikációs hibának, inkább „a jogalkotás gazdaságosságára” való törekvés eredménye.
Most azonban, hogy a tematika új alapokra helyezi a témakör előbb említett két részét, és „fizetésképtelenség” cím alatt a fizetésképtelenség megelőzését, majd a bekövetkezése utáni eljárást kívánja „csődeljárás” elnevezéssel szabályozni, a tartalomról végképp leválik a harmadik elem: a végelszámolás, amelynek semmi köze nincs sem a fenyegető, sem a bekövetkezett fizetésképtelenséghez.
Mindebből az következik, hogy a végelszámolásról szóló törvény megalkotását kell kezdeményezni.
4. Ami a szabályozás jellegét illeti, annak kógensnek kell lennie, diszpozitív szabályozásra ebben a körben nincs lehetőség, pedig polgári jogi-gazdasági jogi (más szóval: magánjogi) viszonyok szabályozásáról van szó. A szabályozás tartalma azonban nagyrészt garanciális jellegű, ezért a felek attól nem térhetnek el.
Ugyanakkor viszont a tematika erőteljes decentralizálást javasol a bírósági hatáskört tekintve, a csődgondnok kirendelése terén, a hitelezői választmány tekintetében stb. Ezzel az eljárást közelebb kívánja vinni az érdekeltekhez és egyben gyorsítani is. A gyorsítást szolgálja egyébként az eljárási határidők lerövidítése is, amit a decentralizálás tesz lehetővé.
5. A jogalkotási törvény szerint [18. § (3) bek.] a jogi szabályozás nem lehet indokolatlanul többszintű. Másutt [15. § (1) bek.] a jogalkotási törvény azt írja elő, hogy ha végrehajtási jogszabály kiadására van szükség, az erre irányuló felhatalmazásban meg kell határozni a felhatalmazás jogosultját, tárgyát és kereteit. Általános végrehajtásra tehát nem adható felhatalmazás.
Ennek megfelelően a tematika csak a legszükségesebb esetekben ad felhatalmazást alacsonyabb szintű jogalkotó számára a szabályozásra, akkor is pontosan megszabva a tárgyat és a keretet. Ezekben az esetekben olyan részletrendelkezésekről van szó, amelyeknek a komplett törvénybe való felvétele eltorzítaná annak szerkezetét, elterelné a jogalkalmazók figyelmét a törvény fő mondanivalójáról. – A javasolt szabályozás tehát alapjában véve egyszintű.
Biztosítani kell viszont, hogy az említett részletszabályok a törvénnyel egyidejűleg kerüljenek kihirdetésre, miként ez 1986-ban történt.
6. Ami az új törvény hatálybalépését illeti, ezzel kapcsolatban az Alkotmánybíróság idevonatkozó határozatait kell szem előtt tartani (7/1992. (I. 30.) AB, 28/1992. (IV. 30.) AB. Ezek szerint a jogszabály hatálybalépésének időpontját úgy kell meghatározni, hogy kellő idő maradjon
a) a jogszabály szövegének megszerzésére és annak áttanulmányozására;
b) a jogalkalmazó szerveknek a jogszabály alkalmazására való felkészüléséhez;
c) a jogszabály által érintett személyek és szervek számára annak eldöntéséhez, hogy miként alkalmazkodjanak az új jogszabály rendelkezéseihez.
A „kellő idő” (vagyis a jogszabály nyugvási ideje, „vacatio legis”, ami a kihirdetés és a hatálybalépés közötti időszak) fogalmát a kodifikációra vonatkozó jogirodalom kidolgozta. Eszerint ha valamely jogintézmény vagy jogterület újraszabályozása történik (ún. rezsimváltozás, nem politikai értelemben), a „kellő idő” 4–6 hónap kell, hogy legyen.
Mivel a tematika teljes újraszabályozást tartalmaz, gondoskodni kell majd arról, hogy az új törvény kihirdetése és hatálybalépése között mintegy 6 hónap legyen. Figyelembe véve, hogy itt pénzügyi és számviteli rendelkezések is lesznek, amelyeket a naptári év fordulóján célszerű (és szokás) hatályba léptetni, az új törvényt 2003. január 1. napjával kellene hatályba léptetni. Ehhez persze az szükséges, hogy a törvény legkésőbb 2002 első félévének végén megalkotásra kerüljön.
A hatálybaléptetést a tárgyalt módon egyébként maga a törvény elvégezheti, nincs szükség itt olyan külön hatályba léptető törvényre, mint amilyen a Ptk-nál (1960. évi 11. sz. tvr.) vagy a szövetkezeti törvénynél (1992. II. tv.) volt.
7. A hatálybaléptetéssel kapcsolatban meg kell határozni az átmenet fő szabályát. A helyes megoldás a jelen esetben az, ha az új törvény kimondja: rendelkezéseit csak a hatálybalépése után indult eljárásokban kell alkalmazni (jövőbeli hatály). Ezzel a megoldással elkerülhető az eljárások vagy egyes eljárási cselekmények megismétlése, és elkerülhetők a jogalkalmazási zavarok.
Az átmenet említett fő szabálya maga után vonja a korábbi joganyag ún. továbbhatását: a törvény hatálybalépésekor folyamatban lévő eljárásokat a korábbi jogszabályok szerint és a korábbi bírói fórumokon kell befejezni.
A fizetésképtelenségről szóló törvény felépítése
 Általános szabályok
Állami Bérgarancia Alap
 Az újjászervezési eljárás
Az eljárás megindítása és annak joghatása
Újjászervezési terv és végrehajtása
 A csődeljárás
Az eljárás megindításának joghatása
 Vegyes és záró rendelkezések
A lakásszövetkezetekre vonatkozó sajátos szabályok
Lemondás egyes követelésekről
Hatálybalépés, átmenet
Kodifikatórius záradék

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
Büntető ügyekben eljáró bíróságok - dr. Lakatos Ádám büntetőjogi védőügyvéd
+36 (30) 555 1472 | 1054 Budapest, Tüköry u. 3.
Büntető ügyekben eljáró bíróságok
A járásbíróságok
A járásbíróságok kizárólag elsőfokú bíróságként járnak el a büntetőeljárási törvény szerint a hatáskörükbe utalt büntető ügyekben. A járásbíróságok egy hivatásos bíróból és két ülnökből álló tanácsban kizárólag akkor járnak el , ha az adott bűncselekményre a törvény 8 évi vagy ennél súlyosabb szabadságvesztést ír elő. Abban az esetben viszont, ha az elbírált bűncselekmény büntetési tétele a 8 évet nem éri el, a járásbíróságok ülnökök közreműködése nélkül, egyesbíróként járnak el.
Ezekben az esetekben természetszerűleg a tanács elnöke, illetve az egyesbíró alatt hivatásos bírót kell érteni.
Az elsőfokú bíróság általános hatáskörű bíróságnak számít, ugyanis minden olyan ügyben elsőfokú bíróságként jár el, amelyet a törvény nem utalt a törvényszékek hatáskörébe.
A törvényszékek (korábban megyei bíróságoknak nevezték ezeket) általában a megyeszékhelyeken működnek, illetve Pest megyében a Budapest Környéki Törvényszék mellett a fővárosban a Fővárosi Törvényszék jár el.
A törvényszékek eljárhatnak első fokon és eljárhatnak másodfokon a járásbíróságok hatáskörébe tartozó ügyekben.
A törvényszék hatáskörébe tartoznak:
azok a bűncselekmények, amelyekre a törvény tizenöt évig terjedő vagy életfogytig tartó szabadságvesztés kiszabását is lehetővé teszi; valamint
az emberiesség elleni bűncselekmények (Btk. XIII. Fejezet);
a háborús bűncselekmények (Btk. XIV. Fejezet);
az emberölésre irányuló előkészület, a gondatlanságból elkövetett emberölés [Btk. 160. § (3) és (4) bekezdés], az erős felindulásban elkövetett emberölés (Btk. 161. §), az életveszélyt vagy halált okozó testi sértés [Btk. 164. § (8) bekezdés és (9) bekezdés c) pont];
az egészségügyi beavatkozás és kutatás rendje elleni bűncselekmények (Btk. XVI. Fejezet);
az emberrablás (Btk. 190. §), az emberrablás feljelentésének elmulasztása (Btk. 191. §), az emberkereskedelem (Btk. 192. §);
az egészségügyi önrendelkezési jog megsértése (Btk. 218. §);
az állam elleni bűncselekmények (Btk. XXIV. Fejezet);
a minősített adat és a nemzeti adatvagyon elleni bűncselekmények (Btk. XXV. Fejezet);
a fogolyzendülés (Btk. 284. §), a nemzetközi bíróság előtt elkövetett igazságszolgáltatás elleni bűncselekmény (Btk. 289. §);
a korrupciós bűncselekmények (Btk. XXVII. Fejezet);
a hivatali bűncselekmények (Btk. XXVIII. Fejezet);
a nemzetközileg védett személy elleni erőszak (Btk. 313. §);
a terrorcselekmény (Btk. 314-316. §), a terrorcselekmény feljelentésének elmulasztása (Btk. 317. §), a terrorizmus finanszírozása (Btk. 318. §), a jármű hatalomba kerítése (Btk. 320. §), a bűnszervezetben részvétel (Btk. 321. §), a különösen nagy vagy ezt meghaladó kárt okozva elkövetett közveszély okozása [Btk. 322. § (2) bekezdés b) pont], a különösen nagy vagy a különösen jelentős kárt okozva elkövetett közérdekű üzem működésének megzavarása [Btk. 323. § (2) bekezdés c) pont és (3) bekezdés c) pont];
a nemzetközi gazdasági tilalom megszegése (Btk. 327. §), a nemzetközi gazdasági tilalom megszegése feljelentésének elmulasztása (Btk. 328. §), a haditechnikai termékkel vagy szolgáltatással visszaélés (Btk. 329. §), a kettős felhasználású termékkel visszaélés (Btk. 330. §);
a választás, a népszavazás, a népi kezdeményezés és az európai polgári kezdeményezés rendje elleni bűncselekmény (Btk. 350. §);
a különösen nagy vagy ezt meghaladó értékre elkövetett kifosztás [Btk. 366. § (3) bekezdés a) pont];
a különösen nagy vagy a különösen jelentős értékre elkövetett lopás [Btk. 370. § (5) bekezdés a) pont és (6) bekezdés], a különösen nagy vagy a különösen jelentős kárt okozó rongálás [Btk. 371. § (5) és (6) bekezdés], a különösen nagy vagy a különösen jelentős értékre elkövetett sikkasztás [Btk. 372. § (5) bekezdés a) pont és (6) bekezdés], a különösen nagy vagy a különösen jelentős kárt okozó csalás [Btk. 373. § (5) bekezdés a) pont és (6) bekezdés], a különösen nagy vagy különösen jelentős kárt okozó információs rendszer felhasználásával elkövetett csalás [Btk. 375. § (3) bekezdés a) pont, (4) és (5) bekezdés], a különösen nagy vagy a különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó hűtlen kezelés [Btk. 376. § (5) bekezdés a) pont és (6) bekezdés], a különösen nagy vagy ezt meghaladó vagyoni hátrányt okozó hanyag kezelés [Btk. 377. § (2) bekezdés], a különösen nagy vagy a különösen jelentős értékre elkövetett orgazdaság [Btk. 379. § (5) bekezdés a) pont és (6) bekezdés];
a különösen nagy vagy a különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó szerzői vagy szerzői joghoz kapcsolódó jogok megsértése [Btk. 385. § (4) bekezdés b) és c) pont], a különösen nagy vagy a különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó iparjogvédelmi jogok megsértése [Btk. 388. § (3) bekezdés b) és c) pont];
a különösen nagy vagy a különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó költségvetési csalás [Btk. 396. § (4) bekezdés a) pont és (5) bekezdés] és az ezzel összefüggésben elkövetett költségvetési csaláshoz kapcsolódó felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettség elmulasztása (Btk. 397. §);
a pénzmosás (Btk. 399. §);
a bennfentes kereskedelem (Btk. 410. §), a tőkebefektetési csalás (Btk. 411. §) és a piramisjáték szervezése (Btk. 412. §);
a katonai büntetőeljárás hatálya alá tartozó bűncselekmények;
az emberiesség elleni bűncselekmények büntetendőségéről és elévülésének kizárásáról, valamint a kommunista diktatúrában elkövetett egyes bűncselekmények üldözéséről szóló törvényben meghatározott kommunista bűncselekmények, valamint a nemzetközi jog szerint el nem évülő bűncselekmények.
A törvényszékek mint elsőfokú bíróságok főszabály szerint egy hivatásos bíróból és két ülnökből álló tanácsban járnak el. Különösen indokolt esetben – terjedelmes, bonyolult ügyeknél – két hivatásos bíróból és három ülnökből álló öttagú tanácsban járhat el.
Amennyiben a törvényszék másodfokú bíróságként jár el, úgy háromtagú hivatásos bíróból álló tanácsban ítélkezik.
Ítélőtábla működik a fővárosban, Debrecenben, Győrben, Pécsett és Szegeden.
Az ítélőtábla a törvényszékek hatáskörébe tartozó ügyekben jár el másodfokú bíróságként.
Az ítélőtábla, mivel kizárólag fellebbviteli bíróságként működik, mindig három hivatásos bíróból álló tanácsban ítélkezik.
Az ítélőtábla harmadfokú bíróságként jár el azokban az ügyekben, amelyekben másodfokon a törvényszék hozott határozatot.
A törvény szerint a Kúria ugyancsak másod- vagy harmadfokú bíróságként járhat el.
A Kúria másodfokú bíróságként jár el azokban az esetekben, amikor az ítélőtábla határozata ellen jelentenek be fellebbezést. Az ítélőtábla mint másodfokon eljáró bíróság határozata ellen akkor van helye fellebbezésnek, ha olyan nem ügydöntő végzést hozott, amely ellen az első fokú eljárásban is helye lenne fellebbezésnek. Ilyen lehet többek között kényszerintézkedések elrendelése vagy megszüntetése, illetve a tartam felülvizsgálata során hozott határozat. Ebben az esetben az ítélőtábla határozata ellen a Kúriához lehet fellebbezni.
Harmadfokon jár el a Kúria azokban az ügyekben, amelyekben másodfokú bíróságként az ítélőtábla járt el.
Mivel a Kúria ugyancsak másod- és harmadfokú bíróságként is eljárhat, a törvény rendelkezése szerint három hivatásos bíróból álló tanácsban ítélkezik.
A törvény külön rendelkezése szerint a Kúria öt hivatásos bíróból álló tanácsban is eljárhat akkor, ha a felülvizsgálati kérelmet a Kúria határozata ellen jelentették be.
Bírósági titkár a büntetőeljárásban
Az Alaptörvény 27. cikk (3) bekezdése szerint törvény által meghatározott ügyekben egyesbíró hatáskörében bírósági titkár is eljárhat. Ennek az alkotmányos szabálynak megfelelően a büntetőeljárási törvény meghatározza, hogy melyek azok a döntések, amelyeket bíró helyett bírósági titkár is meghozhat. Így bírósági titkár a következő esetekben járhat el a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.) alapján:
Az ismeretlen személy, ismeretlen helyen tartózkodó személy és ismeretlen helyen lévő tárgy felkutatására tett intézkedéssel kapcsolatos döntések meghozatalában az elfogatóparancs kibocsátásának a kivételével .
Az általános bírósági eljárásra vonatkozó szabályok alapján a következő esetekben:
védő kirendelése és a kirendelés alóli felmentése (Be. 48. §),
megkeresés (Be. 71. §),
bűnügyi költség megállapítása [Be. 74. § (2) bekezdése],
személyes költségmentesség engedélyezése [Be. 74. § (3) bekezdése],
szakértő kirendelése (Be. 102. §),
rendbírság kiszabása (Be. 161. §),
olyan határozat kijavítása vagy kiegészítése, amelyet bírósági titkár is meghozhat (Be. 261. §).
A tárgyalás előkészítése során bírósági titkár a következő esetekben járhat el:
vádirat közlése (Be. 263. §),
áttétel (Be. 264. §),
egyesítés és elkülönítés (Be. 265. §),
az eljárás felfüggesztése egyes esetekben,
intézkedés eljárási cselekmény elvégzése iránt (Be. 268. §),
tárgyalás kitűzése és elhalasztása [Be. 278. § és 275. § (2) bekezdése],
idézés és értesítés (Be. 279-280. §).
Zártcélú távközlő hálózat útján kihallgatandó tanú vagy vádlott kihallgatásával kapcsolatos bírói feladatokat is végezhet bírósági titkár.
Magánvádas eljárásban számos kérdésben bírósági titkár is dönthet.
Tárgyalás mellőzése esetén végzést hozhat a titkár, ha az ügyész indítványozta a tárgyalás mellőzését.
Lefolytathatja – bizonyos kivételekkel – a Be. XXIX. Fejezet II. és III. címe szerinti eljárásokat. Ezen eljárások között a különleges eljárások találhatóak, illetve a visszatérítés és a kártalanítás.
(forrás: www.magyarorszag.hu)
+36 (30) 555 1472
Bizonyos esetekben
minden pillanat számít!
Tüköry utca 3. II. emelet
Ittas vezetésért járó büntetés 2015-ben
Embercsempészés (embercsempészet)
Életfogytig tartó szabadságvesztésnek indult az ügye… 2018.05.10
Online ügyvédi konzultáció 2017.10.04
A bűncselekmény elkövetői
Büntetőeljárás fiatalkorúval szemben
Büntetőeljárás katonával szemben
dr. Lakatos Ádám
1054 Budapest, Tüköry utca 3.
Médiamegjelenések, szereplések

matches: bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria