text:
Az ismertetés napja: 2017. július 26.(1)
C‑230/16. sz. ügy
(az Oberlandesgericht Frankfurt am Main [Frankfurt am Main‑i tartományi felsőbíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Verseny – Kartellek – Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése – Szelektív forgalmazás – A kiskereskedők részére azt megtiltó kikötés, hogy az internetes értékesítések során nem szerződéses forgalmazó harmadik felet vegyenek igénybe – A 330/2010/EU rendeletben előírt csoportmentesség kedvezménye – A 4. cikk b) és c) pontja”
1. Az, hogy egyes forgalmazók egyre növekvő mértékben vesznek igénybe piactereket (marketplaces) vagy független gyártói elektronikus platformokat(2), természetszerűen arra indított néhány nemzeti hatóságot és bíróságot(3), hogy megvizsgálják annak lehetőségét, hogy a szállító megtilthatja‑e a szelektív forgalmazási hálózat szerződéses viszonteladói számára, hogy nem szerződéses harmadik fél vállalkozásokat vegyenek igénybe.
2. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem, amely az elektronikus kereskedelmi ágazat közelmúltbeli fejleményei – amelyek potenciális gazdasági hatásait nem szabad alábecsülni –(4) alapján a szelektív forgalmazási rendszerek versenyszabályokra tekintettel való jogszerűségének „újragondolására” hív fel, ennek tökéletes illusztrációja.
3. E kérelemmel az Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i tartományi felsőbíróság, Németország) az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének, valamint a 330/2010/EU rendelet(5) 4. cikke b) és c) pontjának értelmezését illetően intéz kérdést a Bírósághoz.
4. Az említett kérelmet a Coty Germany GmbH, a luxus kozmetikai termékek németországi vezető forgalmazója, és a Parfümerie Akzente GmbH, az említett termékek szerződéses forgalmazója között azzal kapcsolatban folyó jogvitában terjesztették elő, hogy az utóbbi számára megtiltották, hogy a szerződéssel érintett áruk internetes értékesítése során kifelé látható módon nem szerződéses harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe.
5. A Bírósághoz konkrétabban azzal kapcsolatban intéznek kérdést, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemet jelent‑e, és ha igen, milyen mértékben, a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az áruk „luxusimázsának” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási rendszer? Ebben az összefüggésben a Bíróságot annak eldöntésére hívják fel, hogy összeegyeztethető‑e e rendelkezéssel, ha egy szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára általános jelleggel megtiltják, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, függetlenül attól, hogy a konkrét esetben sérülnek‑e a gyártó jogszerű minőségi követelményei. Egyebekben a Bíróságtól annak eldöntését kérik, hogy a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) és c) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az ilyen tilalom a kiskereskedő vevőkörére vonatkozó úgynevezett „célzott korlátozást” és/vagy a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések „célzott korlátozását” jelenti.
6. E tekintetben a jelen ügy lehetőséget kínál a Bíróság számára annak pontosítására, hogy a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet(6), amelyet – ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott – a versenyhatóságok és a nemzeti bíróságok eltérően értelmeznek, alapvetően módosította‑e a valamennyi, minőségi szempontokon alapuló szelektív forgalmazási rendszerre jellemző korlátozások uniós versenyjogi szabályokat figyelembe vevő felfogását, vagy sem.
A 330/2010 rendelet
7. A 330/2010 rendelet (3)–(5) preambulumbekezdése értelmében:
„(3) A megállapodások azon csoportja, amely úgy tekinthető, mint amely általánosságban eleget tesz [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésében megállapított feltételeknek, magában foglalja az áruk és szolgáltatások vételére, illetve eladására irányuló vertikális megállapodásokat, amennyiben ezek a megállapodások nem versenytárs vállalkozások között, bizonyos versenytársak között, vagy árukat értékesítő kiskereskedők egyes társulásai között jöttek létre. Magában foglalja továbbá azokat a vertikális megállapodásokat is, amelyek a szellemi tulajdonjogok átruházására vagy hasznosítására vonatkozó járulékos rendelkezéseket tartalmaznak. A »vertikális megállapodások« kifejezésnek szükséges magában foglalnia a megfelelő összehangolt magatartásokat is.
(4) [Az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésének rendelet általi alkalmazásához nem szükséges meghatározni azokat a vertikális megállapodásokat, amelyek [az EUMSZ 101. cikk] (1) bekezdése alá tartozhatnak. [Az EUMSZ 101. cikk] (1) bekezdése szerinti megállapodások egyedi elbírálása során számos tényezőt kell figyelembe venni, különösen a keresleti‑, illetőleg a kínálati oldalt jellemző piaci szerkezetet.
(5) Az e rendelettel létrehozott csoportmentesség kedvezményét azokra a vertikális megállapodásokra kell korlátozni, amelyekről megfelelő bizonyossággal feltételezhető, hogy megfelelnek [az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésében meghatározott feltételeknek.”
8. A 330/2010 rendelet 1. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
a) »vertikális megállapodás«: olyan megállapodás vagy összehangolt magatartás, amely a megállapodás vagy az összehangolt magatartás szempontjából a termelési vagy értékesítési lánc különböző szintjein tevékenykedő két vagy több vállalkozás között jön létre, és amely azokra a feltételekre vonatkozik, amelyek mellett egyes áruknak vagy szolgáltatásoknak a felek által történő vásárlása, értékesítése vagy viszonteladása történik;
b) »vertikális korlátozás«: a versenynek [az EUMSZ 101. cikk] (1) bekezdésének hatálya alá tartozó korlátozása vertikális megállapodásban;
e) »szelektív forgalmazási rendszer«: olyan forgalmazási rendszer, amelyben a szállító vállalja, hogy a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat, akár közvetlenül, akár közvetve, csak meghatározott kritériumok alapján kiválasztott forgalmazóknak adja el, és ezek a forgalmazók vállalják, hogy az ilyen árukat vagy szolgáltatásokat nem szerződéses forgalmazók számára nem értékesítik a szállító által e rendszer működtetésére meghatározott területen;
9. Az említett rendelet 2. cikkének (1) bekezdése szerint:
„[Az EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdése alapján és e rendelet rendelkezéseire is figyelemmel [az EUMSZ 101. cikk] (1) bekezdése nem alkalmazandó a vertikális megállapodásokra.
E mentesség annyiban alkalmazandó, amennyiben az ilyen megállapodások vertikális korlátozásokat tartalmaznak.”
10. Ugyanezen rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján:
„A 2. cikk szerinti mentesség azzal a feltétellel alkalmazható, hogy a szállító piaci részesedése nem haladja meg a 30%‑ot azon az érintett piacon, ahol eladja a szerződés szerinti áruit és szolgáltatásait, és a vevő piaci részesedése nem haladja meg a 30%‑ot azon az érintett piacon, ahol vásárolja a szerződés szerinti árukat és szolgáltatásokat.”
11. A 330/2010 rendelet „A csoportmentességi kedvezmény megszüntetésével járó korlátozások – különösen súlyos korlátozások” című 4. cikke a következőket mondja ki:
„A 2. cikk szerinti mentesség nem alkalmazandó azokra a vertikális megállapodásokra, amelyek célja – közvetlenül vagy közvetve, önmagukban vagy más, a felek irányítása alatt álló tényezőkkel együtt – a következő:
b) korlátozás arra vonatkozóan, hogy a szerződésben részes valamely vevő – a telephelyére vonatkozó esetleges korlátozás sérelme nélkül – milyen területen, illetve milyen vevőkör számára értékesítheti a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat, kivéve:
iii. egy szelektív forgalmazási rendszer tagjai által a nem engedélyezett forgalmazók részére történő értékesítések korlátozását a szállító által e rendszer működtetésére fenntartott területen, és
c) egy szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai által a végső felhasználók részére történő aktív vagy passzív értékesítések korlátozása, nem sértve annak lehetőségét, hogy a rendszer valamely tagja számára megtiltsák a nem engedélyezett telephelyről történő működést;
A vertikális korlátozásokról szóló iránymutatás
12. A vertikális korlátozásokról szóló, a Bizottság által a 330/2010 rendelet elfogadásával egyidejűleg közzétett iránymutatás(7) (51) bekezdése szerint „passzív értékesítés” alatt az egyedi ügyfelektől felszólítás nélkül érkező kérésre adott választ kell érteni, ideértve az áruk leszállítását, illetve a szolgáltatások nyújtását az ilyen ügyfelek részére.
13. Az iránymutatás (52) bekezdése szerint az internet hatékony eszköz arra, hogy az ügyfelek nagyobb csoportját és más rétegeit érjük el, mint kizárólag a hagyományos kereskedelmi módszerek alkalmazásával; ez magyarázza, hogy egyes, az internet használatával kapcsolatos korlátozások (viszont)eladási korlátozásnak minősülnek. Ugyanezen (52) bekezdés harmadik mondatában azt szerepel, hogy általánosságban, ha egy forgalmazó weboldalt használ termékek eladása céljából, az passzív értékesítési formának minősül, mivel ez észszerű módja annak, hogy a forgalmazó elérhetővé váljon az ügyfelek számára.
14. Az iránymutatás (54) bekezdése a következőképpen szól:
„Azonban a szállító a [330/2010 rendelet] keretében minőségi követelményeket támaszthat az árui viszonteladásával foglalkozó internetes honlap tekintetében, hasonlóképpen ahhoz, ahogyan egy szállító általában minőségi követelményeket támaszthat egy üzlettel, a katalógus alapú értékesítéssel, vagy a reklámozással és hirdetéssel szemben. Ennek különösen a szelektív forgalmazás esetében lehet jelentősége. A szállító a csoportmentesség keretében például a forgalmazói hálózat tagjává válás feltételeként megkövetelheti forgalmazóitól, hogy legyen egy vagy több fizikai értékesítési pontjuk vagy bemutatótermük. […] Hasonlóképp a szállító megkövetelheti forgalmazóitól, hogy azok harmadik fél platformját kizárólag a szállító és forgalmazói közt a forgalmazók internethasználata tekintetében megállapított standardoknak és feltételeknek megfelelően használják a szerződéses termékek forgalmazása céljából. Például amennyiben a forgalmazó weboldalának harmadik fél platformja ad helyet, a szállító megkövetelheti, hogy az ügyfelek ne a harmadik fél platformjának nevét vagy logóját viselő weboldalon keresztül látogassák a forgalmazó weboldalát.”
15. Az iránymutatás (56) bekezdésében kifejtésre kerül, hogy a 330/2010 rendelet 4. cikkének c) pontjában foglalt különösen súlyos korlátozás kizárja a szelektív forgalmazási hálózat tagjai által a végső felhasználók – akár szakmai végső felhasználók, akár végső fogyasztók – felé történő aktív vagy passzív értékesítés korlátozását, azon lehetőség sérelme nélkül, hogy a hálózat tagjainak meg lehessen tiltani a nem engedélyezett telephelyen történő működést. Ugyanezen (56) bekezdés harmadik mondata kiemeli, hogy szelektív forgalmazási rendszeren belül a kereskedő nem korlátozható abban, hogy valamennyi végső felhasználó részére aktív és passzív értékesítést egyaránt nyújtson, akár az internet segítségével is. Ezért a Bizottság különösen súlyos korlátozásnak tekint bármely olyan kötelezettséget, amely a szerződéses kereskedőket eltéríti az internet több és különféle ügyfél elérését célzó használatától, olyan feltételeket írva elő az online értékesítésre, amelyek nem teljesen egyenértékűek a fizikai értékesítési pont esetében előírt feltételekkel.
16. Végül az iránymutatás (176) bekezdése kifejti, hogy a 330/2010 rendeletben előírt mentesség mind a minőségi szelektív forgalmazással, mind a mennyiségi szelektív forgalmazással kapcsolatos megállapodásokra vonatkozik, valamint hogy a rendelet „a szelektív forgalmazás tekintetében a mentességet az érintett termék és a kiválasztási szempontok jellegére tekintet nélkül biztosítja”. Ha azonban a termék tulajdonságai nem teszik szükségessé a szelektív forgalmazást vagy az alkalmazott kiválasztási szempontokat, mint például amilyen a forgalmazók esetében a követelmény, hogy rendelkezzenek egy vagy több fizikai értékesítési ponttal, vagy nyújtsanak különleges szolgáltatásokat, akkor az ilyen forgalmazási rendszer általában nem eredményez olyan hatékonyságnövelő hatásokat, amelyek képesek ellensúlyozni a márkán belüli versenyt érintő komoly csökkenést. Érzékelhető versenyellenes hatások felmerülése esetén valószínű, hogy a csoportmentességi rendelet által biztosított kedvezményt visszavonják.
Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
17. A Coty Germany luxus kozmetikai termékek egyik vezető németországi szállítója. Ezen ágazat bizonyos márkáit szelektív forgalmazási hálózat keretében forgalmazási szerződés alapján értékesíti, amelyet ő maga, illetve a hozzá kapcsolódó társaságok egységesen használnak Európában. E szerződést különböző különleges szerződések egészítik ki, amelyek tárgya az említett hálózat megszervezése.
18. A Parfümerie Akzente sok éve forgalmazza a Coty Germany termékeit szerződéses kiskereskedőként helyhez kötött árusítóhelyeken és az interneten. Az internetes értékesítés részint saját online üzleten, részint pedig az „amazon.de” platformon keresztül történik.
19. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Coty Germany az alábbiakkal indokolja szelektív forgalmazási rendszerét a szelektív forgalmazási szerződés preambulumában: „A Coty Prestige márkáinak arculata szelektív forgalmazást kíván meg e márkák luxusimázsának erősítése érdekében”.
20. E tekintetben a szelektív forgalmazási szerződés azt írja elő a helyhez kötött forgalmazás vonatkozásában, hogy a Coty Germanynak a forgalmazó minden egyes konkrét árusítóhelyét engedélyeznie kell, minek körében minden egyes árusítóhelynek meg kell felelnie bizonyos, a szerződés 2. cikkében részletesen felsorolt, a környékre, a kialakításra és a berendezésre vonatkozó követelményeknek.
21. Konkrétan a forgalmazási szerződés 2. cikke (1) bekezdésének 3. pontja szerint „az árusítóhelyek kialakításának és berendezésének, az árukínálatnak, a reklámnak és a megjelenítésnek hangsúlyoznia és erősítenie kell a Coty Prestige márkáinak luxust sugalló arculatát. E kritérium értékelésekor különösen az utcafront, valamint a belső kialakítás, a padlóburkolat, a falak és a mennyezet jellege, a bútorzat, valamint az elárusító tér, továbbá a világítás, valamint a tiszta és rendezett összbenyomás figyelembevételére kerül sor”.
22. A forgalmazási szerződés 2. cikke (1) bekezdésének 6. pontja kimondja, hogy „az árusítóhely – akár a vállalkozás nevével, akár toldatokkal vagy cégszlogenekkel való – megjelölése nem keltheti korlátozott áruválaszték, alacsony színvonalú kialakítás vagy hiányos tanácsadás benyomását, és azt egyébként úgy kell elhelyezni, hogy ne takarja a hivatalos viszonteladó dekorációit és kirakatát”.
23. Egyebekben a feleket kötő szerződéses keret tartalmaz egy, az internetes értékesítésre vonatkozó kiegészítő szerződést, amely 1. cikkének (3) bekezdésében azt írja elő, hogy „a hivatalos viszonteladó nem használhat olyan nevet, és nem veheti igénybe olyan harmadik vállalkozás közreműködését, amelynek használatára, illetve közreműködésének igénybevételére nem lett feljogosítva”.
24. 2012 márciusában a Coty Germany átdolgozta a szelektív forgalmazást szabályozó hálózati szerződéseket, valamint e kiegészítő szerződést, a kiegészítő szerződés I. kikötése 1. pontjának első bekezdésében azt írva elő, hogy „a hivatalos viszonteladó jogosult a termékeket az interneten kínálni és értékesíteni. Mindezt mindazonáltal csak azzal a feltétellel, hogy a hivatalos viszonteladó az engedélyezett üzlet »elektronikus kirakataként« működteti internetes üzletét, és hogy ennek során megóvja a termékek luxust sugalló arculatát”. Ezenkívül az említett kiegészítő szerződés I. kikötése 1. pontjának 3. alpontja kifejezetten tiltja másik kereskedelmi név használatát, valamint a Coty Prestige szerződéses viszonteladójának nem minősülő harmadik vállalkozás közreműködésének látható módon történő igénybevételét. E kikötés lábjegyzetében az szerepel, hogy „[a] hivatalos viszonteladó számára ennek megfelelően tilos harmadik felekkel együttműködésre lépni, amennyiben ezen együttműködés a weboldal működtetésére irányul, és amennyiben ezen együttműködés kifelé látható”.
25. Mivel a Parfümerie Akzente megtagadta a forgalmazási szerződés e módosításainak elfogadását, a Coty Germany a nemzeti elsőfokú bíróság előtt az említett I. kikötés 1. pontjának 3. alpontjára hivatkozva keresetet indított annak érdekében, hogy a bíróság tiltsa meg a Parfümerie Akzente számára a vitatott márkájú termékek forgalmazását az „amazon.de” platformon.
26. 2014. július 31‑i ítéletével az illetékes nemzeti elsőfokú bíróság, a Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i tartományi bíróság, Németország) elutasította a keresetet azzal az indokkal, hogy a szóban forgó szerződéses kikötés ellentétes az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, valamint a Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (a versenykorlátozás tilalmáról szóló törvény) 1. §‑ával.
27. E bíróság többek között úgy tekintette, hogy a magas presztízsű márkaimázs megóvásának célja a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítéletnek (C‑439/09, EU:C:2011:649) megfelelően nem igazolhatja ilyen – fogalmilag versenykorlátozó – szelektív forgalmazási rendszer bevezetését. A nemzeti elsőfokú bíróság szerint emellett a vitatott szerződéses kikötés a 330/2010 rendelet 4. cikkének c) pontja értelmében vett különösen súlyos korlátozás, így e rendelet alapján nem részesülhet csoportmentességben.
28. Ezenkívül, továbbra is a nemzeti elsőfokú bíróság szerint az egyedi mentesség feltételei szintén nem állnak fenn, mivel nem nyert bizonyítást, hogy a harmadik felek platformjain történő internetes forgalmazás általános jellegű kizárása a vitatott kikötésből eredő, a versenyre gyakorolt káros hatásokat meghaladó hatékonyságnövekedéssel jár. E bíróság úgy véli, hogy az e kikötés által előírt általános tilalom nem szükséges, mert éppilyen alkalmas, de kevésbé versenykorlátozó eszközök is léteznek, mint például a harmadik felek platformjaival szemben támasztható konkrét minőségi kritériumok alkalmazása.
29. E körülmények között, a Coty Germany által a nemzeti elsőfokú bíróság határozatával szemben benyújtott fellebbezéssel összefüggésben az Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i tartományi felsőbíróság) felfüggesztette az eljárást, és az alábbi kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1) Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemet jelenthet‑e a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az áruk »luxusimázsának« biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási rendszer?
Az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemet jelenthet‑e, ha egy szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára általános jelleggel megtiltják, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, függetlenül attól, hogy a konkrét esetben sérülnek‑e a gyártó jogszerű minőségi követelményei?
3) Úgy kell‑e értelmezni a [330/2010] rendelet 4. cikkének b) pontját, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, a kiskereskedő vevőkörére vonatkozó célzott korlátozást jelent?
4) Úgy kell‑e értelmezni a [330/2010] rendelet 4. cikkének c) pontját, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések célzott korlátozását jelenti?”
30. A Coty Germany, a Parfümerie Akzente, a német, a francia, az olasz, a luxemburgi, a holland és az osztrák kormány, valamint a Bizottság terjesztettek észrevételeket a Bíróság elé.
31. 2017. március 30‑án tárgyalást tartottak, amelyen a Coty Germany, a Parfümerie Akzente, a német, a francia, az olasz, a luxemburgi, a holland és a svéd kormány, valamint a Bizottság vett részt.
Bevezető megjegyzések és általános megfontolások azon elveket illetően, amelyeknek az EUMSZ 101. cikk szelektív forgalmazási rendszerekre való alkalmazását kell szabályozniuk
32. Általános jelleggel a versenyszabályok – és különösen az EUMSZ 101. cikk – célja a „verseny” torzulásainak elkerülése, azzal, hogy a gazdasági hatékonyság, és végső soron a fogyasztók jólétének előmozdítását célzó versenynek nem pusztán a lehető legalacsonyabb árak elérését kell lehetővé tennie, hanem a sokszínű termékválaszték kialakítását, a termékek és szolgáltatások minőségének optimalizálását, illetve az innováció ösztönzését szolgáló eszköznek is kell lennie. Az európai versenyjog nem tekinti az árversenyt az egyetlen lehetséges modellnek.
33. E tekintetben a Bíróság igen korán kimondta, hogy bármilyen fontos is, az árverseny nem a verseny egyetlen hatékony formája, és nem olyan forma, amelynek minden körülmények között abszolút elsőbbséget kellene biztosítani.(8) Így léteznek olyan jogszerű követelmények, mint például a jó minőségű és magas műszaki színvonalat képviselő termékek vonatkozásában különleges szolgáltatásokat nyújtani képes szakosított kereskedelem fenntartása, amelyek igazolják az árverseny csökkentését az áron kívüli más tényezők versenyének érdekében.(9)
34. Ezen előfeltevésből kiindulva kell megközelítenünk a szelektív forgalmazási rendszereket.
35. Az utóbbiakat úgy határozzák meg, mint olyan forgalmazási rendszereket, amelyekben egyrészt a szállító (amelyet gyakran a „hálózat fejének” minősítenek) vállalja, hogy a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat csak meghatározott kritériumok alapján kiválasztott forgalmazóknak adja el, másrészt pedig e forgalmazók vállalják, hogy ezen árukat vagy szolgáltatásokat nem szerződéses forgalmazók számára nem értékesítik a szállító által meghatározott területen.(10)
36. A Consten és Grundig kontra Bizottság ítélet(11) óta elfogadott, hogy egy vertikális jellegű, nem egyenlő helyzetben lévő vállalkozások között kötött megállapodás alkalmas a közöttük, illetve a valamelyik ilyen vállalkozás és harmadik felek közötti esetleges verseny korlátozására. Nem lehet tehát eleve kizárni, hogy a szelektív forgalmazási szerződésekbe iktatott szerződéses kikötések olyan versenykorlátozásokat tartalmaznak, amelyek többek között a versenyellenes kartellek tilalmának hatálya alá tartoznak. Ami a kartelljognak a forgalmazási hálózatok keretében kialakított kiválasztási kritériumok meghatározására való, szigorúan vett alkalmazását illeti, nem vitatott, hogy e kiválasztás, mivel a hálózat feje és a szerződéses forgalmazói között kötött szerződések kikötéseiből következik, a kartelltilalom hatálya alá tartozhat.(12)
37. A Bíróság ugyanakkor mindig is óvatos módon közelített a minőségi kritériumokra alapított szelektív forgalmazási rendszerekhez.(13) Ily módon a közismert Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélete(14) óta egyértelműen elismerte a minőségi kritériumokra alapított szelektív forgalmazási rendszerek kartelljogra tekintettel való jogszerűségét.
38. Ebben az összefüggésben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a torzítatlan verseny követelménye elismeri, hogy a verseny jellege és intenzitása eltérhet attól függően, hogy milyen árukról vagy szolgáltatásokról van szó, illetve az érintett ágazati piacok gazdasági szerkezetének függvényében is. Konkrétan a piac szerkezete nem zárja ki a különböző gyártók sajátosságaihoz és a különböző fogyasztói kategóriák igényeihez igazított, differenciált értékesítési csatornák fennállását. Okfejtésével a Bíróság hallgatólagosan, de szükségképpen elismerte, hogy a márkán belüli verseny (intra‑brand competition) mérséklése elfogadható, amennyiben az feltétlenül szükséges a márkák közötti verseny (inter‑brand competition) ösztönzéséhez.
39. A Bíróság ily módon ismételten kimondta, hogy e rendszerek összeegyeztethetőnek nyilváníthatók az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, amennyiben a viszonteladókat egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki.
40. Ezenkívül bizonyos jogtudományi iránymutatásokat(15) követve – amelyek alapját közgazdászok elemzései(16) jelentették – fokozatosan elfogadást nyert, különösen a csoportmentességi rendeletek új generációjának kidolgozása során, hogy az ilyen rendszerek általában pozitív hatással járnak a verseny szempontjából.
41. Ez a nem csupán az uniós versenyjogra jellemző folyamat(17) többek között az alábbi megállapításokon alapul.
42. Először is a szelektív forgalmazási rendszerek előnyben részesítik és védik a márka imázsának (brand image) fejlődését, mivel jellemzően az áruk jellege által megkövetelt minőségi kritériumok alapján kötnek szerződést az egyes áruk forgalmazóival. A márkás áruk gyártói közötti versenyt, vagyis a márkák közötti versenyt ösztönző tényezőt jelentenek, mivel lehetővé teszik a gyártók számára, hogy hatékonyan szervezzék meg áruik forgalmazását és a fogyasztók kielégítését.
43. A szelektív forgalmazási rendszerek, különösen a különleges tulajdonságokkal rendelkező áruk esetében a piacra jutás eszközei. A márkák, és különösen a luxusmárkák hozzáadott értéke ugyanis abból ered, hogy kiszerelésükkel és forgalmazásukkal összefüggésben a fogyasztók stabilan észlelik azok magas minőségét és exkluzivitását. Márpedig e stabilitás nem garantálható, ha nem ugyanaz a társaság biztosítja az áruk forgalmazását. A szelektív forgalmazási rendszerek indoka az, hogy lehetővé teszik egyes áruk forgalmazásának kiterjesztését, többek között a gyártásuktól távol eső földrajzi területekre, e stabilitást a szerződés szerinti áruk forgalmazására feljogosított vállalkozások kiválasztása révén tartva fenn.
44. Másodszor a márkán belüli verseny szempontjából a szerződéses forgalmazók közötti egyenlőség miatt, amely a főszabály szerint hátrányos megkülönböztetéstől mentes és objektív minőségi kiválasztási kritériumokból következik, a szelektív forgalmazás vitathatatlanul azt eredményezheti, hogy valamennyi tag vállalkozás esetében a szelektív forgalmazási hálózat azonos versenyfeltételeit alkalmazzák, ennélfogva potenciálisan csökkentve mind a szerződés szerinti áruk forgalmazóinak számát, mind pedig a márkán belüli, többek között az árakkal kapcsolatos versenyt. Márpedig paradox módon, minél szigorúbbak a szállító által előírt kiválasztási kritériumok, annál inkább piacot és ügyfeleket veszít, az áruk forgalmazásának ebből adódó csökkenése miatt. Ennélfogva, hacsak nem rendelkezik jelentős „piaci erővel”, a szállító, a csoport feje főszabály szerint kénytelen magatartását a versenyszabályoknak megfelelően „önszabályozni”.
45. Következésképpen úgy lehet tekinteni, hogy a szelektív forgalmazási rendszerek versenyjogi szempontból általánosságban semleges, sőt kedvező hatást gyakorolnak.
46. Emlékeztetni kell arra, hogy a szelektív forgalmazási rendszerek EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének való megfelelése végső soron azon az elgondoláson alapul, hogy érdemes lehet nem az „árversenyre”, hanem egy más, minőségi jellegű elemeket érintő versenyre koncentrálni. E megfelelés elismerése tehát nem korlátozódhat a különleges anyagi tulajdonságokkal rendelkező árukra. A versenykorlátozás fennállásának vagy fenn nem állásának megállapítása szempontjából nem annyira a szóban forgó termékek belső tulajdonságai a jelentősek, hanem az a körülmény, hogy az szükségesnek tűnik a forgalmazási rendszer megfelelő működésének fenntartása céljából, aminek célja éppen a márka imázsának vagy a szerződés szerinti áruk minőségének megőrzése.
47. Összefoglalva, bár egy felszínes és formalista vizsgálat eredményeként egyes, a szelektív forgalmazási rendszerek keretében a kiskereskedők részére előírt szerződéses kötelezettségeket könnyedén lehetett a potenciális versenykorlátozásokhoz hasonlóknak tekinteni, mivel korlátozták az érintett forgalmazók kereskedelmi szabadságát, mind a Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítéletet(18) követően kialakított ítélkezési gyakorlatban, mind a csoportmentesség területén alkalmazandó szabályozásban igen hamar elismerést nyert, hogy a minőségi kritériumokon alapuló szelektív forgalmazási rendszer bizonyos feltételek mellett alkalmas versenyt elősegítő hatások kiváltására, így nem tartozhat az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített kartelltilalom hatálya alá.
48. Ebben az összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy az EUMSZ 101. cikk nem irányul egyes szabadon vállalt szerződéses kötelezettségek szabályozására vagy megtiltására, mint például azok, amelyek a forgalmazó és a szállító közötti szerződésből erednek, hanem lényegileg az érintett magatartások versenyszempontból bekövetkező gazdasági hatásaihoz kapcsolódik. Így tehát az, hogy egy szelektív forgalmazási megállapodás esetlegesen a felek közötti szerződéses kiegyensúlyozatlanságot rögzít a szerződéses forgalmazó kárára, nem releváns körülmény e megállapodás versenykorlátozó hatásainak vizsgálata során.(19)
49. Mi tehát a szelektív forgalmazási rendszerek keretében hozott intézkedések elemzésének pontos kerete a kartelljog szempontjából?
50. A vállalkozások szelektív forgalmazással összefüggésben kialakított és előírt magatartásainak az EUMSZ 101. cikk szempontjából történő vizsgálatát következetesen két lépcsőben kell elvégezni. Mindenekelőtt azt kell megvizsgálni – ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság is felkér minket előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésével –, hogy e magatartások főszabály szerint tartozhatnak‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében előírt kartelltilalom hatálya alá. Igenlő válasz esetén, vagyis abban az esetben, ha úgy kell tekinteni, hogy a vitatott korlátozások e rendelkezés hatálya alá tartoznak, akkor ezt követően azt kell eldönteni, hogy a vitatott magatartások részesülhetnek‑e mentességben az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdése alapján, vagy sem – végső soron ez a harmadik és negyedik kérdés tárgya.
51. Először is azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a hálózat feje által a forgalmazóival szemben előírt feltételek eleve kívül eshetnek‑e a kartelltilalmon, vagy sem, a Bíróság elismerte, hogy a magas minőségű fogyasztási javak esetében a különböző gyártók sajátosságaihoz és a fogyasztók igényeihez igazított, differenciált értékesítési csatornák megfelelhetnek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének.(20)
52. Ahogy arra a Bíróság továbbá emlékeztetett az újabb ítélkezési gyakorlatában, a szelektív forgalmazási rendszer szervezésére nem vonatkozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében meghatározott tilalom, amennyiben a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki, továbbá amennyiben a szóban forgó termék jellemzői a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszik az ilyen forgalmazási hálózatot, végül pedig amennyiben a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket.(21)
53. Másodszor abban az esetben, ha a bíróság azt állapítaná meg, hogy a kifogásolt intézkedés, amely egy szelektív forgalmazási hálózat keretébe illeszkedik, nem vonható ki eleve az EUMSZ 101. cikk alkalmazása alól, még azt kell megállapítani, hogy azon intézkedések közé tartozik‑e, amelyek mentesíthetők, különösen az alkalmazandó „csoportmentességi” rendelet, a jelen esetben a 330/2010 rendelet alapján.
54. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy e mentességi rendelet nem kívánja felsorolni azon magatartásokat, amelyek az EUMSZ 101. cikkben szereplő tilalom alá tartozhatnak, illetve azokat, amelyek eleve ki vannak zárva e rendelkezés alkalmazása alól. Ahogy az említett rendelet (4) preambulumbekezdése kiemeli, „[az EUMSZ] 101. [cikk] (1) bekezdése szerinti megállapodások egyedi elbírálása során számos tényezőt kell figyelembe venni, különösen a keresleti‑, illetőleg a kínálati oldalt jellemző piaci szerkezetet”.
55. Ezzel szemben az említett rendelet, annak érdekében, hogy bizonyos szintű jogbiztonságot biztosítson az érintett vállalkozások számára (lásd ebben az értelemben a 330/2010 rendelet (5) preambulumbekezdését), információkat szolgáltat azon intézkedésekről, amelyekre nem vonatkozhat eleve mentesség a rendelet alapján – ami nem zárja ki, hogy ezen intézkedések egyedi mentesség alá eshessenek. Bizonyos, mind a szállító, mind a forgalmazók piaci részesedéseire vonatkozó küszöbök tiszteletben tartása mellett olyan intézkedésekről van szó, amelyek az ugyanezen rendelet 4. cikkében hivatkozott „különösen súlyos korlátozásokat” tartalmaznak.
56. Annak ellenére, hogy függetlenek egymástól, az elemzés e két szakasza bizonyos fogalmi átfedéseket mutathat. Függetlenül ugyanis attól, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) vagy (3) bekezdése alapján történik, a vitatott intézkedés elemzése az intézkedés feltételezett vagy bizonyított károssága mértékének vizsgálatán alapul. Ily módon a forgalmazók passzív értékesítéseinek korlátozása nem csupán az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett „célzott” korlátozásnak minősülhet, hanem olyan különösen súlyos korlátozásnak is, amely nem részesülhet csoportmentességben. Ugyanakkor az utóbbi rendelkezés alkalmazásában a „célzott” korlátozásnak minősítést meg kell különböztetni a 330/2010 rendeleten alapuló esetleges mentesség alkalmazhatósága szempontjából a „különösen súlyos” korlátozás fennállásától. A későbbiekben még visszatérek erre a kérdésre.
57. Végül úgy vélem, hogy fontos kiemelni, hogy a Bizottság által kidolgozott iránymutatások, és különösen a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatás, amely vitathatatlanul igen fontos a jelen esetben, önmagukban nem vezérelhetik az elemzést. Ezen iránymutatások rendeltetése ugyanis nem az, hogy kössék a tagállami versenyhatóságokat és bíróságokat, hanem pusztán azt a módot rögzítik, ahogy az uniós versenyhatóságként eljáró Bizottság maga alkalmazza az EUMSZ 101. cikket.(22) Ezzel együtt nem lehet kizárni, hogy a Bíróság az uniós jog értelmezésére irányuló feladata során a magáévá teszi az ezen iránymutatásokban szereplő orientációt, illetve jogi értékeléseket.
58. Ezen általános pontosításokat követően egyenként megvizsgálom a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket.
Az első kérdésről: a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az említett áruk „luxusimázsának” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási rendszerek összeegyeztethetősége az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével
59. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével, amely kifejezetten a 2011. október 13-i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) eltérő értelmezéseire reagál, a kérdést előterjesztő bíróság lényegileg azt kívánja megtudni, hogy a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen ezen áruk „luxusimázsának” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási hálózatok az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített tilalom hatálya alá tartoznak‑e, vagy sem.
60. Lényegileg két egymással ellentétes megközelítés létezik.
61. Egyrészt a Parfümerie Akzente és a luxemburgi kormány úgy véli, hogy a luxus‑ és magas presztízsű áruk értékesítésére irányuló szelektív forgalmazási rendszereket megszervező szerződések, amelyek elsődlegesen az említett áruk luxusimázsának biztosítására irányulnak, nem zárhatók ki az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített tilalom hatálya alól. Álláspontjuk szerint e megállapítást egyértelműen alátámasztja a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet 46. pontjában szereplő kijelentés. Ehhez hasonlóan a német kormány olyan választ javasol, amely szerint az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése alkalmazandó a luxus‑ vagy magas presztízsű imázs megőrzését célzó szelektív forgalmazási rendszerek követelményeire, anélkül hogy meg kellene vizsgálni, hogy a szóban forgó áru tulajdonságai szükségessé teszik‑e a szelektív forgalmazási rendszer kialakítását, hogy a rendszer által előírt követelményeket hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák‑e, valamint hogy azok megfelelőek‑e a luxus‑ vagy magas presztízsű imázs megőrzése szempontjából.
62. Másrészt a Coty Germany, a francia, az olasz, a holland, az osztrák és a svéd kormány, valamint a Bizottság lényegileg úgy gondolja, hogy a luxus‑ és magas presztízsű áruk értékesítésére irányuló szelektív forgalmazási rendszereket megszervező szerződések, amelyek elsődlegesen az említett áruk luxusimázsának biztosítására irányulnak, kizárhatók az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített tilalom hatálya alól. E felek többek között úgy vélik, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a jó minőségű áruk esetében – amelyek luxusimázsát a fogyasztók értékesnek tekintik – szükséges lehet a szelektív forgalmazási hálózat kialakítása, többek között annak érdekében, hogy „az árukat értékükhöz méltó módon mutassák be”, és megőrizzék azok „luxusimázsát”. Hangsúlyozzák, hogy az említett Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet, amely nem magára a szelektív forgalmazási rendszerre vonatkozott, hanem kizárólag az ebben az ügyben érintett szerződéses kikötésre, nem értelmezhető oly módon, hogy a luxusimázs védelme immár nem alkalmas a szelektív forgalmazási hálózat fennállásának igazolására.
63. Álláspontom szerint, hacsak nem kerül sor a szelektív forgalmazási rendszer versenyszabályok szempontjából fennálló felfogását szabályozó elvek alapvető módosítására, kizárólag a második álláspont lehet elfogadható, és ebből következően a kérdést előterjesztő bíróság által megfogalmazott, előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre igenlő választ kell adni.
64. Az általam fent kifejtetteket folytatva, a szelektív forgalmazási rendszereket a versenyre gyakorolt előnyös – vagy legalábbis semleges – hatásaik miatt összeegyeztethetőnek kell tudnunk nyilvánítani az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített kartelltilalommal.
65. A Bíróság(23) és a Törvényszék(24) állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően – amelynek megállapításai nagyrészt átvételre kerültek az iránymutatás (175) bekezdésében – a tisztán minőségi szelektív forgalmazási rendszerek nem tartoznak az EUMSZ 101. cikkben rögzített tilalom hatálya alá, amennyiben teljesül három feltétel (a továbbiakban: Metro‑kritériumok).
66. Először is bizonyítani kell, hogy a szóban forgó termék tulajdonságai szükségessé teszik a szelektív forgalmazási rendszert abban az értelemben, hogy egy ilyen rendszer az érintett áruk jellegére – különösen jó minőségére és magas műszaki színvonalára – tekintettel ezen áruk minőségének megőrzése és helyes használatának biztosítása érdekében jogos követelménynek minősül. Másodszor a viszonteladók kiválasztásának olyan minőségi jellegű objektív szempontok alapján kell történnie, amelyek minden lehetséges viszonteladóra egységesen vonatkoznak, alkalmazásuk módja pedig nem diszkriminatív. Harmadszor az alkalmazott kiválasztási szempontoknak nem szabad túllépniük a szükséges mértéken.
67. Bár azt a kérdést, hogy e feltételek teljesülnek‑e, a nemzeti bíróságnak kell objektíven értékelnie, a Bíróság mindazonáltal kialakított néhány olyan paramétert, amelyet figyelembe lehet venni a szelektív forgalmazási rendszerek EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségének értékelése során.
68. Emlékeztetni kell arra, hogy a szelektív forgalmazási rendszernek többek között a luxustermékek vonatkozásában fennálló szükségességére vonatkozó kritériumot illetően, amely a jelen ügyben elsődlegesen érintett feltétel, a Bíróság több alkalommal kimondta, hogy a minőségi szempontokra alapított szelektív forgalmazási rendszerek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének sérelme nélkül elfogadhatóak lehetnek a jó minőségű fogyasztási cikkek ágazatában, többek között az ilyen áruk vonatkozásában különleges szolgáltatásokat nyújtani képes szakosított kereskedelem fenntartása érdekében.(25)
69. A Bíróság kiemelte, hogy az érintett áruk „luxusterméknek” minősítésétől függetlenül is az áru „minőségének” megőrzése szükségessé teheti a szelektív forgalmazási rendszert.(26)
70. Tehát az érintett áruk jellemzői vagy tulajdonságai azok, amelyek alkalmasak lehetnek arra, hogy egy szelektív forgalmazási rendszert összeegyeztethetővé tegyenek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével. Ahogy fent említettem, e tulajdonságok nem kizárólag az érintett áruk anyagi jellemzőiben (például magas technológiai színvonalú termékek) jelenhetnek meg, hanem az áruk „luxusimázsában” is.(27)
71. E következtetés, ahogy azt néhány, a jelen ügyben észrevételt tevő fél kiemelte, közel eshet azon megfontolásokhoz, amelyeket az ítélkezési gyakorlat a védjegyjog területén rögzített, amely jog, sajátos versennyel kapcsolatos funkciója miatt, tagadhatatlanul kölcsönhatásban áll a kartelltilalommal. Mivel ugyanis a védjegy garantálja, hogy a vele jelölt valamennyi árut és szolgáltatást azon egyetlen vállalkozás ellenőrzése mellett állították elő, illetve nyújtották, amely ezek minőségéért felel, a védjegy alapvető szerepet tölt be a torzulásmentes verseny azon rendszerében, amelyet az EUM‑Szerződés létrehozni és fenntartani szándékozik.(28) E rendszerben a vállalkozásoknak vásárlóikat áruik vagy szolgáltatásaik minősége révén kell magukhoz vonzaniuk, ami csak az ezen áruk és szolgáltatások azonosítására alkalmas, megkülönböztető képességgel rendelkező megjelölések révén lehetséges. Ahhoz, hogy a védjegy betölthesse e rendeltetését, a védjegynek szavatolnia kell, hogy az azzal jelölt árukat ugyanazon vállalkozás felügyelete mellett állították elő, mint amelyik ezek minőségéért felelős.(29)
72. A védjegyjoggal összefüggésben a Bíróság hangsúlyozta, hogy a luxus‑ és maga presztízsű áruk e minősége nem csupán anyagi jellemzőikből fakad, hanem a fogyasztók általi sajátos észlelésükből és konkrétabban a fogyasztók körében keltett „luxusérzetből”. A magas presztízsű termékek esetében ugyanis, amelyek első osztályú áruknak tekinthetők, az általuk keltett luxusérzet alapvető tényező a fogyasztó számára azoknak más, hasonló áruktól való megkülönböztetése szempontjából. Következésképpen ezen luxusérzet sérelme az ilyen termékek minőségére is kihatással lehet. Márpedig e vonatkozásban a Bíróság már megállapította, hogy egy szelektív értékesítési rendszer sajátos jellemzői és módozatai önmagukban is képesek ezen áruk minőségének megőrzésére és megfelelő használatuk biztosítására.(30)
73. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az olyan szelektív értékesítési rendszer kialakítása, amelynek célja az, hogy az árukat értékükhöz méltó módon mutassák be az értékesítési pontokon, „különös tekintettel az áruk pozícionálására, promóciójára, megjelenítésére és a kereskedelmi politikára”, hozzájárulhat a szóban forgó áruk jóhírnevéhez, és ezzel az általuk keltett luxusérzet fenntartásához.(31)
74. Ebből az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a tulajdonságaikra és jellegükre figyelemmel a luxusáruk szükségessé tehetik egy szelektív forgalmazási rendszer kialakítását, ezen áruk minőségének megőrzése és megfelelő használatuk biztosítása érdekében. Másként fogalmazva, a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az említett áruk márkaimázsának biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási hálózatok nem tartoznak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében rögzített tilalom hatálya alá.
75. Ellentétben az egyes észrevételeket tévő felek által képviselt értelmezéssel, e megállapítást nem kérdőjelezi meg a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649), és különösen annak 46. pontja, amely szerint „[a] presztízst sugalló arculat megóvására irányuló célkitűzés nem minősülhet a versenykorlátozás alapjául szolgáló jogszerű célkitűzésnek, és így nem igazolhatja, hogy az ilyen célkitűzésre irányuló szerződéses kikötésre ne vonatkozzék az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése”.
76. Amint azt a jelen ügyben előterjesztett észrevételek, illetve a számos versenyügyekkel foglalkozó nemzeti bíróság és hatóság által elfogadott álláspontok(32) is tanúsítják, az utóbbi megállapítás erősen eltérő értelmezések alapjául szolgált.
77. Célszerűnek tűnik tehát, ahogy arra az észrevételeket tevő felek többsége is felhív, hogy a Bíróság a jelen ügyben tegye egyértelművé ezen ítélet tartalmát, hivatkozva egyrészt az annak alapjául szolgáló összefüggésekre, másrészt pedig a Bíróság által az említett ítéletben kifejtett indokolásra.
78. Ami először is a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) ténybeli összefüggéseit illeti, emlékeztetek arra, hogy ebben az ügyben a kozmetikai és testápoló termékek gyártója által a kiválasztott forgalmazói számára előírt azon kötelezettségről volt szó, hogy igazolják értékesítési helyeiken legalább egy okleveles gyógyszerész fizikai és állandó jelenlétét. E követelmény a francia versenyhatóság értékelését átvevő Bíróság szerint de facto általános jelleggel kizárta annak lehetőségét, hogy az érintett árukat a szerződéses forgalmazók az interneten értékesíthessék.(33)
79. Ahogy az egyértelműen kitűnik az ebben az ügyben előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesztett kérdésből, itt kizárólag azt a szerződéses kikötést kifogásolták, amely a szerződés szerinti termékek végső felhasználók számára való internetes értékesítésének a szelektív forgalmazási hálózat keretében a szerződéses forgalmazókkal szemben előírt általános és abszolút tilalmát tartalmazta. Nem volt szó ezzel szemben a szelektív forgalmazási rendszer egészéről.
80. Másodszor, ami a Bíróság által a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítéletben kifejezetten elfogadott indokolást illeti, az kizárólag a Pierre Fabre társaság által hivatkozott, többek között az internetes értékesítést tiltó szerződéses kikötésre vonatkozik. A Bíróság nem tekintette a verseny korlátozását indokoló jogszerű célnak azt, hogy az említett kikötés beiktatását a szóban forgó termékek presztízst sugalló arculata megóvásának szükségességével indokolták. Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy a Bíróság eleve az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében hivatkozott kartelltilalom hatály alá kívánta vonni az éppen az érintett áruk márkaimázsának megóvását célzó forgalmazási rendszereket.
81. Rá kell mutatni, hogy a Bíróság különösen nem vizsgálta felül azt az elvet, amely szerint a szelektív forgalmazási hálózat feje főszabály szerint szabadon szervezheti meg e hálózatot, és ebből következően azt az értékelést sem, amely szerint a szerződéses forgalmazók részére előírt feltételeket összeegyeztethetőnek kell tekinteni az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, amennyiben azok megfelelnek a Bíróság által előírt feltételeknek.
82. Még alapvetőbb jelleggel meg kell jegyezni, hogy a Bíróság megfogalmazásában semmi nem alapozza meg azt a feltevést, hogy az felül kívánta volna vizsgálni, vagy akár csak enyhíteni kívánta volna a szelektív forgalmazási hálózat szerződéses forgalmazói részére előírt feltételek EUMSZ 101. cikk alapján történő értékelése kapcsán addig rögzített és kidolgozott elvek tartalmát.
83. Másként fogalmazva, a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítéletet (C‑439/09, EU:C:2011:649) nem lehet a korábbi ítélkezési gyakorlattól való eltérésként értelmezni, mivel az ezen ítélet 46. pontjában szereplő megállapítás az alapeljárásban konkrétan érintett szerződéses kikötés arányossága vizsgálatának összefüggésébe illeszkedik (lásd többek között az említett ítélet 43. pontját).
84. E megfontolások összessége alapján úgy vélem, hogy az olyan szelektív forgalmazási rendszerek, amelyek célja az áruk luxusimázsának megóvása, mindig az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megfelelő versenyelemnek minősülhetnek. Ahogy arra a Bizottság megalapozottan mutatott rá, ebből az ítéletből mindazonáltal azt a következtetést kell levonni, hogy a szóban forgó áruk tulajdonságaitól függően, vagy a különösen súlyos korlátozások (mint az internetes értékesítésnek a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítéletben vitatott kikötésből következő teljes tilalma) miatt lehetséges, hogy a szóban forgó áruk magas presztízsű imázsának megóvására irányuló cél nem jogszerű, ami azzal a következménnyel járna, hogy nem igazolt az ilyen célt követő szelektív forgalmazási rendszer vagy kikötés mentesítése.
85. Az ettől eltérő következtetés álláspontom szerint két jelentős hátránnyal járna.
86. Mindenekelőtt az a Bíróság szelektív forgalmazási rendszerek versenyszabályok szempontjából történő értékelésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatában bevett elvek felülvizsgálatát eredményezné. Emlékeztetek arra, hogy ezek az elvek éppen az ilyen rendszerek által a hatékony verseny érdekében kifejtett előnyös hatásokat veszik figyelembe.
87. Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az érintett áruk tulajdonságait kell megóvni, függetlenül attól, hogy azok anyagi jellemzőikben vagy pedig azok luxus‑, illetve magas presztízsű imázsában rejlenek. Függetlenül attól, hogy a szóban forgó áruk bizonyos anyagi tulajdonságokkal rendelkeznek, mint a jó minőségű vagy technológiailag fejlett termékek, vagy pedig a szóban forgó áruk a luxusimázshoz kapcsolódnak, a szelektív forgalmazás jogszerűnek tekinthető, figyelemmel az általa eredményezett, a versenyre kedvező hatásokra.
88. Ezt követően a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) olyan értelmezése, amely szerint az érintett áruk luxusimázsának megóvását célzó szelektív forgalmazási rendszer immár nem vonható ki az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében szereplő tilalom hatálya alól, ellentétes lenne a szellemi tulajdon területén rögzített iránymutatásokkal, és különösen a védjegyjoggal összefüggésben kidolgozott ítélkezési gyakorlattal.
89. Ily módon a 2009. április 23‑i Copad ítéletben (C‑59/08, EU:C:2009:260) a Bíróság a szelektív forgalmazási rendszerben a forgalmazót az engedélyeshez tekintette hasonlónak, és elismerte, hogy mindkettő olyan helyzetben van, amelyben a harmadik személyek általi forgalomba hozatal a védjegyjogosult hozzájárulásával történik. Ennek következtében a kartelltilalom nem alkalmazandó olyan esetekben, amelyekben a gyártó/védjegyjogosult szerződéses forgalmazóval szemben alkalmazott intézkedései végső soron csak az első forgalomba hozatal jogának gyakorlását jelentik.
90. Ehhez hasonlóan a 2010. június 3‑i Coty Prestige Lancaster Group ítéletben (C‑127/09, EU:C:2010:313) a Bíróság hangsúlyozta, hogy a védjegyjogosultság kizárólagosságának az a következménye, hogy a védjegy jogosult hozzájárulása nélkül történő bármilyen felhasználása sérti a védjegyjogot.
91. Ennélfogva az alapeljárásban szereplő szerződésben előírthoz hasonló, luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen a „luxusimázs” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási hálózat az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemet jelenthet, amennyiben teljesülnek a Metro‑kritériumok.
92. E következtetés mind a „luxusárukra”, mind a „minőségi árukra” érvényes. A lényeges elem, hogy a hálózat fejének meg kell óvnia a magas presztízsű imázst.
93. Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre olyan választ adjon, amely szerint a luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az említett áruk „luxusimázsának” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási rendszer az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemnek minősül, amennyiben a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki, a szóban forgó áru jellege – beleértve a magas presztízsű imázst is – a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszi a szelektív forgalmazást, továbbá a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket.
A második kérdésről: a luxusáruk szelektív forgalmazási rendszere szerződéses kiskereskedőként működő tagjai számára az online értékesítés során kifelé látható módon harmadik fél platformok igénybevételét illetően előírt tilalom összeegyeztethetősége az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével
94. Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, és ha igen, mennyiben, hogy azzal ellentétes a luxusáruk szelektív forgalmazási rendszere szerződéses kiskereskedőként működő tagjai számára az érintett áruk internetes értékesítése során kifelé látható módon harmadik fél platformok igénybevételét illetően előírt tilalom.
95. Ez az első kérdéshez szorosan kapcsolódó kérdés a szelektív forgalmazási rendszer alapeljárásban vitatott konkrét kikötésének az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével való összeegyeztethetőségét érinti.
96. Márpedig, ahogy fent az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésre válaszolva kiemeltem, továbbra is érvényes, hogy a minőségi paramétereken alapuló szelektív forgalmazás nem tartozik az EUMSZ 101. cikk hatálya alá, amennyiben a Metro‑kritériumok teljesülnek.
97. A Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélkezési gyakorlatból következő elemzés alapján, amelyet a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet(34) egyáltalán nem kérdőjelezett meg, azt kell megvizsgálni, hogy a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják‑e ki, továbbá hogy a szóban forgó áru vagy áruk jellemzői a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszik‑e az ilyen forgalmazási hálózatot, valamint hogy a kialakított feltételek megfelelnek‑e az arányosság elvének.
98. Mivel az első ilyen feltétel a jelen ügyben valójában nem vitatott, így elemzésem arra a kérdésre fókuszál, hogy a szerződéses forgalmazókkal szemben előírt, harmadik fél platformok kifelé látható módon történő igénybevételére vonatkozó tilalom jogszerű‑e a követett minőségi jellegű célokra figyelemmel, és hogy adott esetben arányos‑e.
99. Márpedig ami először is a vitatott tilalom jogszerűségét illeti, ahogy azt az első kérdésre adandó válaszra vonatkozó javaslatomban is kiemeltem, a luxus‑ és magas presztízsű áruk imázsának megóvására irányuló cél mindig jogszerű az alapeljárásban szereplőhöz hasonló, minőségi jellegű szelektív forgalmazási rendszer igazolása szempontjából.
100. Azt kell tehát eldönteni, hogy a vitatott kikötést, vagyis azt, amelyik megtiltja a szerződéses forgalmazók számára, hogy kifelé látható módon harmadik fél platformokat vegyenek igénybe, igazolhatja‑e konkrétan a szóban forgó termékek luxusimázsa megóvásának szükségessége.
101. E tekintetben úgy vélem, hogy a harmadik vállalkozások megnevezéseinek alkalmazására vonatkozó tilalmat igazolhatja a minőségi kritériumok megőrzésének és ellenőrzésének célja, amely többek között bizonyos szolgáltatások nyújtását igényli az áruk értékesítése alkalmával, továbbá az értékesített áruk sajátos bemutatását teszi szükségessé.
102. El kell ugyanis fogadni, hogy a szelektív forgalmazási hálózat feje az általa forgalmazott áruk márkaimázsának vagy magas presztízsű imázsának megóvása érdekében(35) megtilthatja forgalmazói (akár szerződéses forgalmazói) számára, hogy kifelé látható módon harmadik fél vállalkozásokat vegyenek igénybe. E tilalom alkalmas lehet a minőségi, biztonsági, valamint az áruk eredetének azonosítását szolgáló garanciák megőrzésére, arra kötelezve a kiskereskedőket, hogy a szerződés szerinti áruk értékesítése során meghatározott szintű szolgáltatásokat nyújtsanak. E tilalom a védjegyek védelmének és pozícionálásának fenntartását is lehetővé teszi a bitorlás és az élősködés jelenségeivel szemben, amelyek versenykorlátozó hatásokat válthatnak ki.
103. Amint azt a Bizottság az iránymutatásának (54) bekezdésében kiemelte, a szállító minőségi követelményeket támaszthat az árui viszonteladásával foglalkozó internetes honlap tekintetében, hasonlóképpen ahhoz, ahogyan egy szállító általában minőségi követelményeket támaszthat egy üzlettel, a katalógus alapú értékesítéssel, vagy a reklámozással és hirdetéssel szemben.
104. Márpedig, ha az áruk forgalmazása során harmadik fél platformot vesznek igénybe, akkor a szerződéses forgalmazók – ezenfelül a hálózat feje – már nem tartják ellenőrzésük alatt különösen ezen áruk bemutatását és imázsát, többek között azért, mert e platformok gyakran igen látható módon megjelenítik logóikat a szerződés szerinti áruk megvásárlásának minden szakaszában.
105. A szelektív forgalmazási rendszer tagjai számára általános jelleggel előírt, arra vonatkozó tilalom, hogy az internet közvetítésével történő értékesítéseik során látható módon harmadik vállalkozásokat vegyenek igénybe, tehát teljesen hasonló korlátozást jelent ahhoz, amely a Bíróság szerint igazolt és szükséges egy kizárólag a fizikai kereskedelmen alapuló szelektív forgalmazási rendszer működésének biztosításához, és amely így az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően versenyjogi szempontból jogszerű.(36)
106. Következésképpen a szerződéses forgalmazók részére a harmadik fél online platformok igénybevételét illetően előírt tilalom kizárható az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alól, mivel alkalmas arra, hogy minőségi szempontok alapján javítsa a versenyt. A szelektív forgalmazással kapcsolatos eddigi megfontolásokat folytatva, e tilalom különböző szempontokból óvhatja meg az érintett áruk luxusimázsát: nem pusztán azt garantálja, hogy e termékeket olyan környezetben értékesítik, amely megfelel a forgalmazási hálózat feje által előírt minőségi követelményeknek, hanem lehetővé teszi az élősködés jelenségeivel szembeni védekezést is, elkerülve azt, hogy a szállító és más szerződéses forgalmazók által az érintett áruk minőségének és imázsának javítása érdekében eszközölt befektetések és erőfeszítések más vállalkozások javát szolgálják.
107. E tilalom egyértelműen különbözik a 2011. október 13-i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) alapjául szolgáló ügyben vitatott kikötéstől.
108. Emlékeztetek arra, hogy a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítéletben a Bíróság úgy döntött, hogy egy szerződés azon kikötése, amely általános jelleggel tiltja a szerződéses forgalmazók részére a szerződés szerinti áruk online értékesítését, célzott korlátozásnak minősülhet, és így ellentétes lehet az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, ha „e szerződéses kikötés tartalmának és céljának, valamint az e kikötés hátterét képező jogi és gazdasági összefüggéseknek az egyedi és konkrét vizsgálatát követően úgy tűnik, hogy e kikötés a szóban forgó termékek jellemzőire tekintettel nem objektíven igazolt”.
109. A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a Coty Germany egyáltalán nem tiltotta meg általános jelleggel az online értékesítést, hanem csak azt írta elő szerződéses viszonteladói számára, hogy nem forgalmazhatják a szerződés szerinti árukat harmadik fél platformok közvetítésével, mivel a hálózat feje szerint az utóbbiak nem kötelesek azon minőségi követelmények tiszteletben tartására, amelyeket a szerződéses forgalmazói részére előír.
110. Az alapeljárásban vitatott kikötés ugyanis fenntartja a szerződéses forgalmazók számára annak lehetőségét, hogy a szerződés szerinti árukat saját internetes honlapjaikon forgalmazzák. Ehhez hasonlóan nem tiltja e forgalmazók számára, hogy nem látható módon harmadik fél platformokat vegyenek igénybe ugyanezen szerződés szerinti áruk forgalmazása céljából.
111. Márpedig, ahogy arra a Bizottság többek között ágazati vizsgálatának eredményeire támaszkodva rá tudott mutatni, kitűnik, hogy az elektronikus kereskedelem fejlődésének e szakaszában a forgalmazók tulajdonában álló online üzletek jelentik az internetes forgalmazás privilegizált forgalmazási csatornáit. Ily módon, a harmadik fél platformok kiskereskedők áruinak forgalmazása terén elért növekvő jelentősége ellenére a szerződéses forgalmazók részére előírt azon tilalom, hogy látható módon ne vegyék igénybe e platformokat, az elektronikus kereskedelem fejlődésének jelenlegi szakaszában nem tekinthető az internetes értékesítés teljes tilalmához vagy lényeges korlátozásához hasonlónak.
112. Másodszor úgy vélem, hogy a Bírósághoz benyújtott iratok alapján nem állapítható meg, hogy jelenleg egy ilyen tilalmat általános jelleggel aránytalannak kell tekinteni a követett célhoz képest.
113. Hangsúlyozni kell, hogy míg a szállító – a hálózat feje – az őt a szerződéses forgalmazóival összekötő szerződéses jogviszony alapján bizonyos kötelezettségeket elő tud írni az utóbbiak számára, és így egyfajta ellenőrzést képes gyakorolni áruinak értékesítési csatornái felett, nincs abban a helyzetben, hogy ellenőrzést gyakoroljon az áruk harmadik fél platformokon keresztül történő értékesítése tekintetében. Ebből a szempontból a vitatott kötelezettség megfelelő eszköznek tűnhet a Coty Germany társaság által követett célok eléréséhez.
114. Nyilvánvalóan nem tagadható, hogy az alapeljárásban szereplőhöz hasonló online platformok képesek értékükhöz méltó bemutatást kialakítani és biztosítani az érintett áruk számára, ugyanúgy, mint a szerződéses forgalmazók. A szelektív forgalmazási rendszer keretében jogszerűen előírható minőségi követelmények tiszteletben tartása ugyanakkor csak akkor biztosítható hatékonyan, ha az internetes értékesítési környezetet olyan szerződéses viszonteladók alakították ki, amelyeket szerződés köt a szállítóhoz/a forgalmazási hálózat fejéhez, nem pedig olyan harmadik fél üzemeltető, amelynek magatartása kívül esik e szállító befolyási körén.
Közbenső következtetés
115. Ennélfogva a vitatott kikötés, amennyiben azt hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák, valamint azt objektíve igazolja a szerződés szerinti áruk jellege – e szempontokat láthatóan egyáltalán nem vitatják a jelen ügyben, ugyanakkor azokat mindenféleképpen meg kell vizsgálnia a kérdést előterjesztő bíróságnak –, összeegyeztethetőnek tekinthető az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével.
116. Még ha feltételezzük is, hogy a jelen esetben meg lehet állapítani, hogy a vitatott kikötés az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozhat, többek között a Metro‑kritériumok teljesítésének hiánya miatt, még mindig meg kell vizsgálni, hogy az említett kikötés versenykorlátozó hatással jár‑e, és el kell dönteni különösen azt, hogy az az e rendelkezés értelmében vett „célzott” korlátozásnak minősül‑e.
117. Az utóbbi kérdést illetően, eltérően a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) alapjául szolgáló ügyben vitatott szerződéses kikötéstől, a jelen ügyben vitatott tilalom álláspontom szerint semmiképpen sem tekinthető az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének értelmében vett „célzott korlátozásnak”, mivel e fogalmat megszorítóan kell értelmezni. Elfogadott ugyanis, hogy a „célzott” versenykorlátozás fogalma csak olyan bizonyos típusú, vállalkozások közötti egyeztetésekre alkalmazható, amelyek a verseny tekintetében elegendő károssági fokot mutatnak ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy hatásaikat nem szükséges megvizsgálni.(37)
118. Márpedig ellentétben a szerződéses forgalmazókkal szemben a szerződéses áruk internetes forgalmazása vonatkozásban támasztott általános tilalommal, a harmadik fél platformok igénybevételének tilalma – legalábbis a rövidebb vagy hosszabb távon várhatóan változásoknak kitett elektronikus kereskedelem alakulásának e szakaszában – nem káros ilyen mértékben a versenyre.
119. Ezenkívül, továbbra is arra az esetre, ha azt kellene megállapítani, hogy a vitatott kikötés az EUMSZ 101. cikk hatálya alá tartozik, valamint hogy egyébként versenykorlátozó, emlékeztetek arra, hogy még azt is meg kell vizsgálni, hogy részesülhet‑e mentességben e cikk (3) bekezdése alapján, és különösen csoportmentességben a 330/2010 rendelet alapján, ahogy arra az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdés is felhív bennünket.
120. Amennyiben ugyanis a 330/2010 rendelet 3. cikkében előírt piaci részesedési küszöböket nem lépik túl, ahogy az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, akkor abban az esetben, ha a nemzeti bíróság azt állapítaná meg, hogy a vitatott kikötés nem egyeztethető össze az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, úgy e kikötés az említett rendelet 2. cikke alapján mentesség alá eshet (lásd a 330/2010 rendelet (8) preambulumbekezdését). E lehetőség ugyanakkor semmiképpen nem állhatna fenn, ha a vitatott tilalom az ugyanezen rendelet 4. cikke értelmében vett különösen súlyos korlátozásnak minősülne.
121. Amennyiben tehát a nemzeti bíróság arra a megállapításra jutna, hogy a harmadik fél platformok igénybevételének tilalma nem esik kívül az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazásán, valamint, hogy az eleve versenykorlátozó, a szelektív forgalmazási rendszer vitatott kikötése még mindig igazolható az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdését alkalmazva, akár az esetlegesen alkalmazható csoportmentességi rendelet alapján, akár a konkrétan a 330/2010 rendeletben előírt mentesülésekre vonatkozó, esetről esetre történő elemzés eredményeként.
122. Következésképpen azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre olyan választ adjon, amely szerint annak eldöntéséhez, hogy egy forgalmazási hálózat szerződéses forgalmazóival szemben előírt, az online értékesítés során harmadik fél platformok kifelé látható módon történő igénybevételére vonatkozó tilalmat tartalmazó szerződéses kikötés összeegyeztethető‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, vagy sem, a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kell megvizsgálnia, hogy e szerződéses kikötés az áru jellegéhez kapcsolódik‑e, hogy azt egységesen határozták‑e meg, és megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák‑e, valamint hogy az nem haladja‑e meg a szükséges mértéket.
A harmadik és a negyedik kérdésről: a csoportmentesség alkalmazhatósága a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) és d) pontja alapján
123. Harmadik és negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegileg azt kívánja megtudni a Bíróságtól, hogy a 330/2010 rendelet 4. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, az említett rendelet 4. cikkének b) pontja értelmében vett, a vevőkörre vonatkozó korlátozást és/vagy az ugyanezen rendelet 4. cikkének c) pontja értelmében vett, a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozását jelenti.
124. Annak ellenére ugyanis, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdésének szövegezésében a vevőkör és a passzív értékesítések „célzott” korlátozása azonosításának problémakörére utalt, kérdései valójában – ahogy az egyértelműen kitűnik az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból – arra vonatkoznak, hogy amennyiben a szóban forgó forgalmazási rendszert az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében versenykorlátozónak tekintenék, akkor az ennek ellenére mentesülhetne‑e a 330/2010 rendelet alapján.
125. Ennélfogva kizárólag az a kérdés merül fel, hogy a vitatott kikötés elemezhető‑e úgy, mint a terület és/vagy a vevőkör korlátozása, illetve mint a passzív értékesítések korlátozása, a 330/2010 rendelet szerinti értelemben.
Előzetes megfontolások a 330/2010 rendelet hatályát és ratio legisét illetően
126. Ahogy az a 330/2010 rendelet (5) preambulumbekezdésében szerepel, az e rendelettel létrehozott csoportmentesség kedvezményét azon vertikális megállapodások számára kell fenntartani, „amelyekről megfelelő bizonyossággal feltételezhető, hogy megfelelnek [az EUMSZ] 101. [cikk] (3) bekezdésében meghatározott feltételeknek”.
127. Annak eldöntése érdekében, hogy egy korlátozás részesülhet‑e „csoportmentességben”, a vállalkozásokat mindenekelőtt arra hívják fel, hogy végezzék el a vitatott megállapodás első értékelését, különösen egyes, a 330/2010 rendelet által előírt összeegyeztethetetlenségi vélelmek függvényében.
128. A 330/2010 rendelet 4. cikke ily módon rögzíti az egyértelmű, „különösen súlyos korlátozásnak” minősülő korlátozások listáját, amelyek fennállása esetén ki kell zárni a csoportmentesség kedvezményét.
129. Amint azt a Bíróság kimondta, mivel a vállalkozásoknak minden körülmények között megmarad a lehetőségük arra, hogy egyedileg hivatkozzanak az EUMSZ 101. cikk (3) bekezdése szerinti jogszabályi kivétel alkalmazhatóságára, nem szükséges kiterjesztően értelmezni a megállapodásoknak vagy magatartásoknak csoportmentességet biztosító rendelkezéseket.(38)
130. Egyébként a Bizottság által képviselt megközelítéshez hasonlóan, az előreláthatóság és a jogbiztonság érdekében a csoportmentesség alóli, többek között a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) és c) pontjában meghatározott kivételeknek könnyen azonosíthatóaknak kell lenniük, és ennélfogva nem alapulhatnak a piaci feltételek és az adott piacon konkrét időpontban megfigyelt versenykorlátozó hatások átfogó elemzésén.
131. Nem szabad ugyanis szem elől téveszteni, hogy a 19/65/EGK rendelet(39) alapján elfogadott mentességi rendeletek célja többek között az, hogy lehetővé kell tenni az érintett vállalkozások számára, hogy maguk értékeljék magatartásuk összeegyeztethetőségét a versenyszabályokkal.
132. E cél követése szempontjából hátrányt jelentene, ha annak érdekében, hogy a vállalkozások által elfogadott intézkedéseket a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) és c) pontja értelmében vett bizonyos típusú értékesítések korlátozására irányuló „célzott” vertikális megállapodásoknak minősítsenek, azt követelnék meg, hogy e vállalkozások kidolgozott és átfogó vizsgálatot végezzenek az említett intézkedések versenykorlátozó hatásait illetően, figyelemmel a piac helyzetére és az említett vállalkozások pozíciójára.
133. Ahogy korábban említettem, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett „célzott versenykorlátozás” azonosítását meg kell különböztetni egyes magatartások – a jelen esetben a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) és c) pontjában hivatkozott – különösen súlyos korlátozásnak minősítésétől valamelyik csoportmentességi rendelet alkalmazása szempontjából.
134. Mindazonáltal mindkét esetben olyan magatartások azonosításáról van szó, amelyeket különösen károsnak tekintenek a versenyre, azon közvetlen gazdasági és jogi összefüggések értékelése alapján, amelybe a vállalkozások intézkedései illeszkednek.
135. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a „célzott jogsértések” és a „hatás általi jogsértések” közötti megkülönböztetés azon körülménnyel függ össze, hogy a vállalkozások közötti összejátszás bizonyos formái, természetüknél fogva és a tapasztalatokra figyelemmel úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére.(40) A 330/2010 rendelet bizonyos számú különösen súlyos korlátozást megjelölő 4. cikkének indoka azon, az említett rendelet (10) preambulumbekezdésében rögzített elgondoláson alapul, amely szerint „[a]z érintett vállalkozások piaci részesedésétől függetlenül […] azokat a vertikális megállapodásokat kell kizárni az e rendelet által létrehozott csoportmentesség kedvezményéből, amelyekben a verseny súlyos korlátozásának bizonyos típusai, mint például a minimális és rögzített viszonteladási árak, valamint a területvédelem bizonyos típusai megtalálhatók”.
136. Következésképpen az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett célzott korlátozás azonosítása során követett megközelítéshez hasonlóan annak eldöntése érdekében, hogy valamely szerződéses kikötés „célja korlátozás arra vonatkozóan”, hogy a forgalmazó milyen területen, illetve milyen vevőkör számára értékesíthet (a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) pontja), illetve a végső felhasználók részére történő aktív vagy passzív értékesítések korlátozása (e rendelet 4. cikkének c) pontja), az érintett szerződéses rendelkezések tartalmára és céljaikra kell támaszkodni, azokat közvetlen gazdasági és jogi összefüggésükben vizsgálva. Emlékeztetek ugyanis arra, hogy az érintett vállalkozásoktól megkövetelt önértékelés megkönnyítésének célját veszélyeztetné, ha a 330/2010 rendelet 4. cikke értelmében vett különösen súlyos korlátozások azonosítása érdekében e vállalkozásoknak többek között kontrafaktuális elemzéssel átfogóan meg kellene vizsgálniuk a tervezett intézkedések által az érintett piac vagy piacok szerkezetére és működési feltételeire gyakorolt hatásokat.
137. Ahogy arra egyébként a Bizottság megalapozottan mutatott rá, hangsúlyozni kell, hogy a korábban alkalmazandó csoportmentességi rendelet rendelkezéseihez hasonlóan mind a 330/201 rendelet 4. cikkének b) pontját, mind a rendelet 4. cikkének c) pontját a piacok részekre töredezésével kapcsolatos jelenségek elleni küzdelem átfogóbb és alapvetőbb céljával összefüggésben kell értelmezni.
138. E rendelkezéseket tehát úgy kell értelmezni, hogy azok ki kívánnak zárni a csoportmentesség kedvezményéből bizonyos szerződéses kikötéseket, amelyek annak korlátozására irányulnak, hogy a forgalmazó milyen területen, illetve milyen vevőkör számára értékesíthet. Ezzel szemben úgy vélem, hogy ugyanezen rendelkezések nem értelmezhetők úgy, hogy azok kizárják e mentesség alól az áruk értékesítési módjait meghatározó korlátozásokat.(41) Álláspontom szerint emlékeztetni kell arra, hogy a szelektív forgalmazási hálózat fejének nagy fokú szabadsággal kell rendelkeznie ezen áruk értékesítési módjainak meghatározása területén; e módok az innováció és az ügyfelek részére nyújtott szolgáltatások ösztönzését szolgáló olyan elemek, amelyek kedvező hatásokat gyakorolhatnak a versenyre. Amint azt az iránymutatás (54) bekezdése kimondja, a szállító tehát a csoportmentességi rendelet keretében minőségi követelményeket támaszthat az árui viszonteladásával foglalkozó internetes honlap tekintetében, hasonlóképpen ahhoz, ahogyan minőségi követelményeket támaszthat egy üzlettel szemben.
139. Ezen előzetes pontosítások fényében fogom a továbbiakban megvizsgálni az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és negyedik kérdést.
A harmadik kérdésről: a kiskereskedő vevőköre korlátozásának fennállásáról
140. A 330/2010 rendelet 4. cikkének b) pontja alapján az e rendelet 2. cikke szerint csoportmentesség nem alkalmazandó azokra a megállapodásokra, „amelyek célja – közvetlenül vagy közvetve, önmagukban vagy más, a felek irányítása alatt álló tényezőkkel együtt – […] korlátozás arra vonatkozóan, hogy a szerződésben részes valamely vevő – a telephelyére vonatkozó esetleges korlátozás sérelme nélkül – milyen területen, illetve milyen vevőkör számára értékesítheti a szerződés szerinti árukat vagy szolgáltatásokat”.
141. Amint azt az iránymutatás (50) bekezdése kimondja, e rendelkezés az olyan, a piac vagy a vevőkör felosztásával kapcsolatos intézkedésekre vonatkozik, amelyek a piacok részekre töredezésére irányulnak.
142. A jelen ügyben a vitatott kikötés szövegében – amely pusztán megtiltja a szerződéses forgalmazók számára, hogy kifelé látható módon harmadik fél platformot vegyenek igénybe – semmi nem utal arra, hogy azt ilyennek kellene minősíteni.
143. Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság megemlítette, nem lehet eleve azonosítani a vevők olyan csoportját vagy egy olyan adott piacot, amelynek megfelelnének a harmadik fél platformok felhasználói.
144. Márpedig a vevőkör vagy a piac korlátozása álláspontom szerint csak abban az esetben azonosítható, ha megállapítható, hogy a szerződéses forgalmazó a vitatott tilalom miatt piacvesztésnek vagy vevőkörvesztésnek van kitéve, annak ellenére, hogy árui továbbra is elérhetők saját internetes honlapján.
145. Ami mindenekelőtt a kikötés tartalmát illeti, az azt írja elő, hogy az internetes értékesítést a kiskereskedő üzletének elektronikus kirakata révén kell végezni, vagy harmadik fél honlapján, amennyiben ez kifelé nem látható. E kikötés tehát nem mindenfajta online értékesítést zár ki, hanem csak a vevőkör interneten keresztül történő elérésének több módja közül az egyiket. A kikötés tartalma önmagában nem eredményezi a piac részekre töredezését.
146. Ellentétben a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) alapjául szolgáló ügyben szereplő kikötéssel, a vitatott kikötés megengedi az internet értékesítési csatornaként történő használatát, amennyiben a kiskereskedő online értékesítési tevékenységét a szerződéses üzlet „elektronikus kirakata” révén, vagy harmadik fél honlapjának kifelé nem látható módon történő igénybevétele révén végzi, és a termékek luxust sugalló arculatának megóvása érdekében tiszteletben tart egy sor rendelkezést.
147. Ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság utalt, e tilalom valójában nem akadályozta meg a szerződéses forgalmazókat abban, hogy internetes reklámozási célokból együttműködjenek harmadik felekkel. Mivel e tilalom nem akadályozta meg, hogy ezeket az online forgalmazókat linkeljék az interneten, a potenciális vevők az interneten keresztül mindig hozzá tudtak férni a szerződéses kiskereskedők kínálatához, például keresőmotorok alkalmazása révén.
148. Ami ezt követően e kikötés kinyilvánított célját illeti, az a szerződés szerinti áruk luxust sugalló arculatának megőrzése, annak előírása révén, hogy az internetes értékesítési tevékenységet a kiskereskedő üzletének „elektronikus kirakata” révén kell végezni. A szerződéses forgalmazókkal szemben előírt, a harmadik fél platformok kívülről látható igénybevételére vonatkozó tilalom célja a priori itt sem a piac részekre törése, azon terület, illetve ügyfélkör korlátozása révén, amelyen vagy amely részére a szerződéses forgalmazók jogosultak az értékesítésre.
149. Végül, ami a gazdasági és jogi összefüggéseket illeti, a Bíróság elé terjesztett információkból és különösen az elektronikus kereskedelemre vonatkozó ágazati vizsgálat eredményeiből kitűnik, hogy a szerződéses kiskereskedők saját online üzleteitől eltérően a harmadik fél piacterek vagy platformok igénybevétele, noha országonként és termékenként igen változó, nem szükségképpen képez jelentős értékesítési csatornát. A kiskereskedők részére e platformok igénybevételének megtiltása nem hasonlítható az online értékesítés Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ügyben szereplő teljes tilalmához.
150. Egyébként a jelen ügyben semmi nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a vitatott kikötés a területek felosztását vagy egy bizonyos vevőkör elérésének korlátozását eredményezi. Ebben az összefüggésben a „megszerzett tapasztalatok” e szakaszában nem nyert bizonyítást, hogy a szóban forgó harmadik fél platformok felhasználói általános jelleggel és egy adott piac sajátosságaitól függetlenül körülhatárolható ügyfélkört alkotnának, és ily módon megállapítható lenne, hogy a vitatott kikötés a vevőkör 330/2010 rendelet 4. cikkének b) pontja értelmében vett felosztását eredményezi.
151. E megfontolások összességére figyelemmel azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik kérdésre olyan választ adjon, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, nem minősül a 330/2010 rendelet 4. cikkének b) pontja értelmében vett, a kiskereskedő vevőkörére vonatkozó korlátozásnak.
A negyedik kérdésről: a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozásának fennállása
152. Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy úgy kell‑e értelmezni a 330/2010 rendelet 4. cikkének c) pontját, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozásának minősül.
153. Az általam fent azzal kapcsolatban ismertetett megfontolásokat folytatva, hogy a vitatott szerződéses kikötés elemezhető‑e úgy, mint a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozását célzó kikötés, azt kell megvizsgálni, hogy e kikötés, tartalmára, céljára, illetve arra a gazdasági és jogi összefüggésre figyelemmel, amelybe illeszkedik, tekinthető‑e olyannak, amely természeténél fogva ártalmas a passzív értékesítésre, vagyis azokra az értékesítésekre, amelyekre az egyedi ügyfelektől felszólítás nélkül érkező kérésre adott válaszként kerül sor.
154. Úgy vélem, hogy a Bíróság elé terjesztett iratok egyik eleméből sem lehet levezetni, hogy az említett kikötést ilyen módon kell elemezni.
155. Amint korábban kiemeltem, a vitatott szerződéses kikötés a 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649) alapjául szolgáló ügyben szereplő kikötéssel ellentétben nem tiltja az online értékesítés minden formáját. Valójában engedélyezi ezt az értékesítési csatornát, amennyiben a forgalmazó a szóban forgó árukat a szerződéses vállalkozás saját internetes kirakata révén értékesíti, vagy pedig ezt nem látható módon teszi harmadik fél honlapján, továbbá tiszteletben tart bizonyos számú, a gyártó márkaimázsának megóvását célzó rendelkezést.
156. E megfontolások fényében azt javaslom, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre olyan választ adjon, hogy annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, nem minősül a 330/2010 rendelet 4. cikkének c) pontja értelmében vett, a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozásának.
157. A fenti okfejtésekre figyelemmel azt javaslom a Bíróságnak, hogy az Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i tartományi felsőbíróság, Németország) által feltett kérdésekre a következő választ adja:
1) A luxus‑ és magas presztízsű áruk forgalmazására irányuló, és elsődlegesen az említett áruk „luxusimázsának” biztosítását szolgáló szelektív forgalmazási rendszer az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összeegyeztethető versenyelemnek minősül, amennyiben a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki, a szóban forgó áru jellege – beleértve a magas presztízsű imázst is – a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszi a szelektív forgalmazást, továbbá a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket.
2) Annak eldöntéséhez, hogy egy forgalmazási hálózat szerződéses forgalmazóival szemben előírt, az online értékesítés során harmadik fél platformok kifelé látható módon történő igénybevételére vonatkozó tilalmat tartalmazó szerződéses kikötés összeegyeztethető‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, vagy sem, a kérdést előterjesztő bíróságnak azt kell megvizsgálnia, hogy e szerződéses kikötés az áru jellegéhez kapcsolódik‑e, hogy azt egységesen határozták‑e meg, és megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák‑e, valamint hogy az nem haladja‑e meg a szükséges mértéket.
3) Annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, nem minősül az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101. cikke (3) bekezdésének vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 2010. április 20‑i 330/2010/EU bizottsági rendelet 4. cikkének b) pontja értelmében vett, a kiskereskedő vevőkörére vonatkozó korlátozásnak.
4) Annak megtiltása a szelektív forgalmazási rendszer kiskereskedőként működő tagjai számára, hogy az internetes értékesítések során kifelé látható módon harmadik vállalkozások közreműködését vegyék igénybe, nem minősül a 330/2010 rendelet 4. cikkének c) pontja értelmében vett, a végső felhasználók részére történő passzív értékesítések korlátozásának.
2 A legismertebb vállalatok között említhetjük például az Amazont, az eBay‑t vagy a PriceMinistert. Az e‑kereskedelmi ágazati vizsgálatról szóló, 2017. május 10‑én közzétett végleges jelentésében (COM(2017) 229 final) az Európai Bizottság ugyanakkor rámutatott, hogy a piacterek / harmadik fél platformok egyes országokban fontosabb szerepet játszanak, például Németországban (a válaszadó kiskereskedők 62%‑a használ piactereket), az Egyesült Királyságban (43%) és Lengyelországban (36%), összehasonlítva más országokkal, például Olaszországgal, illetve Ausztriával (13%) és Belgiummal (4%). A jelentés azt is egyértelművé teszi, hogy a harmadik fél platformok értékesítési csatornaként játszott szerepe jelentősebb a kis és közepes kiskereskedelmi vállalkozások esetében, mint a nagy forgalmazóknál.
3 A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapjául szolgáló határozatokon kívül megemlíthetők például a német (lásd többek között a Kammergericht Berlin [berlini fővárosi bíróság, Németország] 2013. szeptember 19‑i Scout ítéletét [U 8/09 Kart.], az Oberlandesgericht Frankfurt am Main [Frankfurt am Main‑i tartományi felsőbíróság, Németország] 2015. december 22‑i Deuter ítéletét [U 84/14], valamint a Bundeskartellamt [szövetségi versenyhatóság, Németország] 2014. június 27‑i Adidas ügyben hozott határozatát [B3‑137/12] és 2015. augusztus 26‑i ASICS‑ügyben hozott határozatát [B2‑98/11]) és francia (lásd többek között: a versenyhatóság 2014. július 23‑i, 14‑D‑07. sz., a szórakoztatóelektronikai termékek – különösen a televíziókészülékek – forgalmazásának ágazatában megvalósított magatartásokról szóló határozatát és a Cour d’appel de Paris [párizsi fellebbviteli bíróság, Franciaország] 2016. február 2‑i [15/01542. sz.] Caudalie ítéletét) bíróságok és versenyhatóságok által nemrég hozott határozatok.
4 A fent említett bizottsági jelentés szerint a szelektív forgalmazási rendszerek igen elterjedtek az Európai Unióban, és azokat számos gyártó veszi igénybe. E rendszerek nem korlátozódnak a termékek egy meghatározott kategóriájára, de jelentős a használatuk a márkás „luxustermékek”, mint a ruhák és cipők, illetve a kozmetikumok forgalmazása terén. Ebben az összefüggésben kitűnik, hogy számos forgalmazó számol be olyan, a szállítókkal kötött megállapodásokról, amelyek célja az online piacra jutás vagy a harmadik fél platformok elérésének korlátozása.
5 Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 101. cikke (3) bekezdésének vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 2010. április 20‑i bizottsági rendelet (HL 2010. L 102., 1. o.).
6 2011. október 13‑i ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649).
7 HL 2010. C 130., 1. o., a továbbiakban: iránymutatás.
8 Lásd: 1977. október 25‑i Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet (26/76, EU:C:1977:167, 21. pont).
9 Lásd többek között: 1983. október 25‑i AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet (107/82, EU:C:1983:293, 33. pont); 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649, 40. pont).
10 Lásd többek között a 330/2010 rendelet 1. cikkének e) pontját.
11 1966. július 13‑i ítélet (56/64 és 58/64, EU:C:1966:41, 493. o.).
12 Lásd többek között: 1983. október 25‑i AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet (107/82, EU:C:1983:293). Ezen ítélet 38. pontja ily módon kimondja, hogy „[a] gyártó részéről tanúsított hasonló hozzáállás nem képezi a vállalkozás olyan egyoldalú magatartást, amely […] kívül esik a [kartellek] tilalmán. E magatartás […] a vállalkozás által a viszonteladókkal fenntartott szerződéses jogviszonyok keretébe illeszkedik”.
13 A kizárólagos forgalmazási megállapodásokhoz való e viszonylag rugalmas hozzáállás nyoma már az 1966. június 30‑i LTM‑ítélet (56/65, EU:C:1966:38) alapjául szolgáló ügyben is megtalálható.
14 Lásd: 1977. október 25‑i ítélet (26/76, EU:C:1977:167, 20. pont).
15 Hangsúlyozni lehetett, hogy a vertikális megállapodásokra vonatkozó jogszabályi és ítélkezési gyakorlatra alapított jogok kapcsán valóságos „jogtudományi forradalom” alakult ki (lásd e tekintetben: Petit, N., Droit européen de la concurrence, Montchrestien, 2013).
16 Számos tanulmány közül megemlítendő többek között: Tirole, J., The Theory of Industrial Organization, The MIT Press, Cambridge, 1988, különösen a 186. o. A szerző többek között megállapítja: „It seems important for economic theorists to develop a careful classification and operative criteria to determine in which environments certain vertical restraints are likely to lower social welfare.”
17 Leegin Creative Leather Products, Inc. kontra PSKS, Inc. határozatában(551 US 877 (2007)) ugyanis az Amerikai Egyesült Államok legfelsőbb bírósága felhagyott a „Dr. Miles” ítélkezési gyakorlattal, amely addig eleve tiltott bizonyos vertikális korlátozásokat, kifejezetten rögzítve egy „mérlegelési szabályt”. E határozat szerint „[t]he Court has abandoned the rule of per se illegality for other vertical restraints a manufacturer imposes on its distributors. Respected economic analysts, furthermore, conclude that vertical price restraints can have procompetitive effects. We now hold that Dr. Miles should be overruled and that vertical price restraints are to be judged by the rule of reason”.
18 1977. október 25‑i ítélet (26/76, EU:C:1977:167).
19 Lásd ebben az értelemben: Waelbroeck, M., és Frignani, A., Le droit de la CE – Concurrence, Éditions de l’Université de Bruxelles, „Commentaire J. Mégret” gyűjtemény, Brüsszel, 1997, 171. o.
20 Lásd többek között: 1977. október 25‑i Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet (26/76, EU:C:1977:167, 20. pont); 1980. december 11‑i L’Oréal ítélet (31/80, EU:C:1980:289, 15. és 16. pont). Lásd még: 1992. február 27‑i Vichy kontra Bizottság ítélet (T‑19/91, EU:T:1992:28, 32. és azt követő pontok).
21 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22 Lásd többek között ebben az értelemben: 2005. június 28‑i Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P és C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 211. pont); 2011. június 11‑i Pfleiderer ítélet (C‑360/09, EU:C:2011:389, 21. pont); 2012. december 13‑i Expedia ítélet (C‑226/11, EU:C:2012:795, 24–31. pont).
23 Lásd többek között: 1977. október 25‑i Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet (26/76, EU:C:1977:167, 20. és 21. pont); 1980. december 11‑i L’Oréal ítélet (31/80, EU:C:1980:289, 15. és 16. pont); 1983. október 25‑i AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet (107/82, EU:C:1983:293, 35. pont); 1986. október 22‑i Metro kontra Bizottság ítélet (75/84, EU:C:1986:399, 37. és 40. pont).
24 Lásd többek között: 1996. december 12‑i Leclerc kontra Bizottság ítélet (T‑19/92, EU:T:1996:190, 111–120. pont); 1996. december 12‑i Leclerc kontra Bizottság ítélet (T‑88/92, EU:T:1996:192, 106–117. pont).
25 Lásd többek között: 1977. október 25‑i Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet (26/76, EU:C:1977:167, 20. pont); 1983. október 25‑i AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet (107/82, EU:C:1983:293, 33. pont).
26 Lásd többek között: 1980. december 11‑i L’Oréal ítélet (31/80, EU:C:1980:289).
27 Lásd többek között: 1996. december 12‑i Leclerc kontra Bizottság ítélet (T‑88/92, EU:T:1996:192, 109. pont).
28 Lásd ebben az értelemben különösen: 1978. május 23‑i Hoffmann‑La Roche ítélet (102/77, EU:C:1978:108, 7. pont); 2009. április 23‑i Copad ítélet (C‑59/08, EU:C:2009:260, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29 Lásd különösen: 1990. október 7‑i HAG GF ítélet (C‑10/89, EU:C:1990:359, 13. pont).
30 Lásd többek között: 2009. április 23‑i Copad ítélet (C‑59/08, EU:C:2009:260, 24–28. pont).
31 Lásd: 2009. április 23‑i Copad ítélet (C‑59/08, EU:C:2009:260, 29. pont).
32 Utalok többek között a jelen indítvány 3. lábjegyzetében hivatkozott példákra.
33 A francia versenyhatóság az alapügyben többek között rámutatott arra, hogy az internetes értékesítés e tilalma egyenértékű a Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique forgalmazói kereskedelmi szabadságának korlátozásával, amennyiben kizárja a termékei forgalmazásának egyik módját. E tilalom továbbá korlátozza az interneten keresztül vásárolni kívánó fogyasztók választási lehetőségét, végül pedig akadályozza az olyan végső vásárlók részére történő értékesítéseket, akik nincsenek a szerződéses forgalmazó „fizikai” vonzáskörzetében.
34 2011. október 13-i ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649, 41. és 43. pont).
35 Az alapeljárásban a Coty Germany és a Parfümerie Akzente között kötött szelektív forgalmazási szerződés 1.1 pontjából kitűnik, hogy a kifelé látható módon harmadik fél platformok igénybevételét illetően előírt tilalom célja éppen a szerződés szerinti termékek „luxust sugalló arculatának” megőrzése volt.
36 Lásd többek között: 1977. október 25‑i Metro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet (26/76, EU:C:1977:167); 1980. december 11‑i L’Oréal ítélet (31/80, EU:C:1980:289); 1983. október 25‑i AEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet (107/82, EU:C:1983:293); 2009. április 23‑i Copad ítélet (C‑59/08, EU:C:2009:260).
37 Lásd többek között: 2014. szeptember 11‑i CB kontra Bizottság ítélet (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 58. pont).
38 2011. október 13‑i Pierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet (C‑439/09, EU:C:2011:649, 57. pont).
39 A Szerződés 85. cikke (3) bekezdésének a megállapodások és összehangolt magatartások egyes csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1965. március 2‑i tanácsi rendelet (HL 1965. 36., 533. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 11. o.)
40 Lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 11‑i CB kontra Bizottság ítélet (C‑67/13 P, EU:C:2014:2204, 49–52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá 57. pont). A Bíróság többek között kimondta, hogy az annak meghatározásakor lényeges jogi kritérium, hogy a vállalkozások közötti összejátszás tartalmaz‑e „célzott” versenykorlátozást, abból a megállapításból ered, hogy az ilyen összejátszás önmagában elegendő károssági fokot mutat a verseny tekintetében.
41 Az áruk szabad mozgására vonatkozó szabályok alkalmazása keretében követett megközelítéshez hasonlóan többek között nem állapítható meg, hogy a vitatott intézkedések súlyosabban érintik a más tagállamokból származó áruk forgalmazását (lásd: 2003. december 11‑i Deutscher Apothekerverband ítélet, C‑322/01, EU:C:2003:664, 74. pont; 2010. december 2‑i Ker‑Optika ítélet, C‑108/09, EU:C:2010:725, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság