text:
19/2003. (V. 8.) HM-IM együttes rendelet a Magyar Honvédség katonai nyomozó hatóságairól és a bűncselekmények parancsnoki nyomozásáról - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
19/2003. (V. 8.) HM-IM együttes rendelet
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 604. §-a (4) bekezdésének b) pontjában kapott felhatalmazás alapján - a legfőbb ügyésszel egyetértésben - a következőket rendeljük el:
Katonai nyomozó hatóságok
1. § (1) * Katonai vétség elkövetése miatt a Magyar Honvédség tényleges állományú tagja ellen indított büntetőeljárásban - ha a nyomozás nem tartozik a katonai ügyész kizárólagos hatáskörébe [Be. 474. § (2) bekezdés b) pont és Be. 474. § (3)-(4) bekezdés] - a katonai nyomozó hatóságként eljáró illetékes parancsnokot (vezetőt) [Be. 477. § (1) bekezdés], valamint annak hatáskörét és a parancsnoki nyomozás részletes szabályait e rendelet határozza meg.
(2) * E rendelet alkalmazása során illetékes parancsnoknak (a továbbiakban: parancsnok) a honvédek jogállásáról szóló 2012. évi CCV. törvény egyes rendelkezéseinek végrehajtásáról szóló 9/2013. (VIII. 12.) HM rendelet (a továbbiakban: Hjt. vhr.) 3. § (1) és (2) bekezdése szerinti állományilletékes parancsnok, a 4. § (4) bekezdése szerinti esetben pedig a helyőrségparancsnok minősül.
(3) * A parancsnok a nyomozó hatósági jogkörét a jogi és igazgatási főnök, valamint az e feladat ellátásával az 5. § (1) bekezdése szerint kijelölt nyomozótiszt (a továbbiakban: nyomozótiszt) útján vagy személyesen gyakorolja.
2. § (1) A parancsnok hatáskörébe tartozik a nyomozás - a (2) bekezdésben meghatározott kivételekkel - a katonai vétség miatt indult büntetőeljárásban.
(2) Nem tartozik a parancsnok hatáskörébe a nyomozás, és az eljárás során keletkezett iratokat a katonai ügyészhez kell felterjeszteni, ha
a) * több terhelt esetén azok nem ugyanazon, a Hjt. vhr. 1. § 6. pontja szerinti honvédelmi szervezet állományába tartoznak és állományilletékes parancsnokaiknak nincs a nyomozás lefolytatására hatáskörrel rendelkező közös elöljárója;
b) * a terhelt mellett a bűncselekmény elkövetésével (tettesként vagy részesként) rendvédelmi feladatokat ellátó szerv hivatásos állományának tagja vagy polgári személy is megalapozottan gyanúsítható;
c) a tanúvédelmi programban való részvétel miatt a Be. 98/A. §-ának alkalmazása vagy a Be. IX. fejezetének V. címe szerinti bírói engedélyhez kötött titkos adatszerzés szükséges.
(3) * A Honvéd Vezérkar főnöke, annak helyettese, valamint a más szervnél szolgálatot teljesítő katona ellen katonai vétség miatt indult büntetőeljárás iratait a katonai ügyészhez kell felterjeszteni.
(4) * Ha a katonai ügyész a nyomozás lefolytatását magához vonta, vagy a parancsnok tekintetében kizáró ok áll fenn [Be. 38. § (4) bekezdés], a parancsnok a büntetőeljárás iratait a katonai ügyészhez terjeszti fel.
3. § (1) * Ha a parancsnok a nyomozás során észleli, hogy a terhelt bűncselekménye, vagy több bűncselekmény esetén azok valamelyike nem tartozik nyomozási hatáskörébe, a feljelentést, illetőleg az eljárás során keletkezett iratokat három napon belül - sürgős esetben haladéktalanul - a katonai ügyészhez terjeszti fel.
(2) Az ügy iratait - a nyomozás folytatása (lefolytatása) végett - a katonai ügyészhez kell felterjeszteni a 11. § (2) bekezdésének b), valamint m) pontjában meghatározott esetekben.
4. § (1) * A 2. § (1) bekezdésében meghatározott esetekben a nyomozást az a parancsnok folytatja le, akinek a büntetőeljárás megindításakor a terhelt szolgálati alárendeltségébe tartozik.
(2) * Ha a terhelt szolgálati helye az eljárás alapjául szolgáló cselekmény elkövetése után megváltozott, a nyomozást az elkövetéskori parancsnok folytatja le, majd a nyomozás befejezése után a bűnügyi iratokat az elkövetés helye szerint illetékes katonai ügyészhez terjeszti fel.
(3) * Több terhelt ellen indult bűnügyben - ha azok nem azonos parancsnok alárendeltségébe tartoznak - az a parancsnok folytatja le a nyomozást, aki az ügyben korábban intézkedett (megelőzés). Illetékességi összeütközés esetén a nyomozást lefolytató parancsnokot a nyomozás felügyeletét ellátó katonai ügyész, több katonai ügyészséget érintő esetben a Katonai Főügyészség jelöli ki.
(4) * A helyőrségparancsnok folytatja le a nyomozást a helyőrség területén ismeretlen tettes által elkövetett és parancsnoki nyomozási hatáskörbe tartozó bűncselekmény esetén. Az ismertté vált terhelt ügyének iratait - a katonai ügyész egyidejű értesítése mellett - további intézkedés végett a terhelt állományilletékes parancsnokához kell áttenni. Ha a tettes ismeretlen marad, a büntetőeljárást a helyőrségparancsnok függeszti fel [Be. 188. §-a (1) bekezdés c) pontja].
(5) * A parancsnok a Be. 170. §-ának (4) bekezdése szerinti halaszthatatlan esetben a szükséges nyomozási cselekményt bármely bűncselekmény észlelése esetén elvégzi, majd a Be. 170. §-ának (5) bekezdése szerint jár el.
5. § (1) * A szervezetszerű jogi és igazgatási főnök mellett működő nyomozótisztet a parancsnok a katonai szervezet létszámára (sajátosságaira) is figyelemmel szükséges számban *
a) * elsősorban a katonai szervezet jogi és igazgatási szolgálatához beosztott jogi végzettségű tisztek, ennek hiányában
b) az arra alkalmas tiszti rendfokozatú hivatásos katonák
közül a katonai ügyész előzetes egyetértésével, írásbeli parancsban (határozatban) jelöli ki. *
(2) Az (1) bekezdés szerinti parancsot (határozatot) a katonai ügyésznek meg kell küldeni.
(3) A nyomozótisztet a katonai ügyészség „Nyomozótiszti igazolvány”-nyal látja el.
(4) * A nyomozótiszti kijelölés megszűnik, ha azt a parancsnok visszavonta. A parancsnok erről a katonai ügyészt nyolc napon belül értesíti, egyben a bevont nyomozótiszti igazolványt számára visszaküldi.
(5) Ha a katonai szervezetnél nincs nyomozótiszt vagy az a feladata ellátásában akadályozott, illetve az eljárásból kizárt, a nyomozást a parancsnok személyesen végzi, illetve az elöljáró parancsnoktól nyomozótiszt kirendelését kérheti.
6. § (1) A nyomozótiszt rendszeres (szervezett) szakmai képzéséről a parancsnok a jogi és igazgatási főnök útján, illetve a katonai ügyészség gondoskodik.
7. § * Nyomozótisztként - a Be. 38. §-ának (1) és (2) bekezdésében meghatározott kizáró okokon túl - nem járhat el, akinek a terhelt szolgálati elöljárója.
8. § * A nyomozótiszt a nyomozás során a parancsnok utasítása szerint jár el, aki irányítja a nyomozást és maga is ellenőrzi annak törvényességét. A nyomozótiszt köteles a parancsnokot a nyomozás minden lényeges körülményéről tájékoztatni.
9. § * A nyomozótiszt a nyomozás elrendelésétől folyamatosan végzi azokat a nyomozási cselekményeket, amelyek nem a parancsnok kizárólagos döntési hatáskörébe tartoznak. A 11. § (1) és (2) bekezdése szerinti határozatok, valamint előterjesztések tervezeteit a nyomozótiszt készíti el.
11. § (1) A nyomozás során kizárólag a parancsnok döntési hatáskörébe tartozik:
a) a nyomozótiszt kizárása [Be. 39. § (2) bekezdés];
b) * a védő kirendelése, a kirendelés visszavonása, a kirendelés alóli felmentése, a kirendelt védő díjának és költségtérítésének megállapítása [Be. 48. § (1)-(4), (6) és (9) bekezdés];
c) az igazolási kérelem elbírálása [Be. 66. § (1) bekezdés];
d) tanú és a szakértő mentességre történt hivatkozásának elbírálása. [Be. 94. §, Be. 113. § (3) bekezdés];
e) * a feljelentés áttétele [Be. 172. § (3) bekezdés], kiegészítése [Be. 172/A. § (1)-(2) bekezdés], illetve elutasítása [Be. 174. § (2) bekezdés, Be. 485. §];
f) a nyomozás elrendelése [Be. 170. § (2) bekezdés], illetve megszüntetése [Be. 190. § (2) bekezdés, Be. 192. § (1) bekezdés];
g) * a nyomozás felfüggesztése [Be. 189. § (1) bekezdés];
h) a szakértő kirendelése, kizárása, valamint felmentése, illetve díjának megállapítása [Be. 102. § (1) bekezdés, Be. 103. § (3) bekezdés, Be. 104. § (2) bekezdés, Be. 105. § (6) bekezdés];
i) * a terhelt őrizetbe vétele, az őrizet megszüntetése [Be. 127. § (1) bekezdés];
j) * a lefoglalás elrendelése és megszüntetése [Be. 151. § (2) bekezdés, Be. 155. § (1) bekezdés], valamint a biztosítási intézkedés alkalmazása és feloldása [Be. 160. § (2) és (7) bekezdés];
k) a házkutatás [Be. 149. § (3) bekezdés], a motozás [Be. 150. § (2) bekezdés] és az elővezetés [Be. 162. § (2) bekezdés] elrendelése;
l) számítástechnikai rendszer útján rögzített adatok megőrzésére kötelezés [Be. 158/A. § (2) bekezdés] elrendelése;
m) * a nyomozás befejezése és az iratok ismertetése után a gyanúsított, illetőleg a védő indítványával kapcsolatos határozat meghozatala [Be. 193. § (3) bekezdés], továbbá az iratoknak a katonai ügyészhez - vádemelési vagy parancsnoki fegyelmi hatáskörben történő elbírálási javaslattal - való megküldése [Be. 193. § (5) bekezdés, 485/A. § (2) bekezdés];
n) * a panasz elbírálása, illetve annak elbírálás végett történő felterjesztése [Be. 195. § (4) bekezdés];
o) határozat végrehajtásának felfüggesztése [Be. 195. § (3) bekezdés].
(2) A parancsnok - a Be. 165. §-ának (2) bekezdésére figyelemmel - a katonai ügyészhez indokolt előterjesztést tesz:
a) a parancsnok kizárására [Be. 38. §, 39. § (2) bekezdés];
b) a büntetőeljárásban részt vevők személyi védelmének (Be. 98. §); illetve a tanú különösen védetté nyilvánításának (Be. 97. §) vagy a tanúvédelmi programba történő felvétel (Be. 98/A. §) kezdeményezése;
c) a terhelt vagy a védő más szakértő kirendelésére irányuló indítványának elbírálására [Be. 111. § (2) bekezdés];
d) * az elmeállapot megfigyelésének indítványozására [Be. 107. § (1) bekezdés];
e) * az előzetes letartóztatás elrendelésének, meghosszabbításának indítványozására [Be. 130. § (1) bekezdés, 131. § (2) bekezdés], valamint megszüntetésére [Be. 136. § (4) bekezdés];
f) * a lakhelyelhagyási tilalom elrendelésének [Be. 137. § (2) bekezdés], fenntartása szükségességének [Be. 137. § (6) bekezdés], illetve meghosszabbításának indítványozására [Be. 137. § (9) bekezdés], továbbá a terhelt kérelmére történő részleges feloldására [Be. 137. § (7) bekezdés], valamint megszüntetésére [Be. 137. § (8) bekezdés];
h) idézéssel szembeni mulasztás esetén (Be. 69. §) rendbírság kiszabására [Be. 161. § (3) bekezdés];
i) a nyomozás határidejének meghosszabbítására [Be. 176. § (1) bekezdés];
j) * az eljárásnak a Btk. 124. §-ában meghatározott büntethetőséget megszüntető ok miatt történő megszüntetésére (Be. 487. §);
k) a panasz elbírálására [Be. 195. § (4) bekezdés];
l) ideiglenes kényszergyógykezelés elrendelésének indítványozására [Be. 140. § (3) bekezdés];
m) * katonai szolgálatot teljesítő tanú védelme érdekében annak más szolgálati helyre történő vezénylésére vagy áthelyezésére [Be. 478. § (1) bekezdés].
12. § (1) A parancsnok a nyomozás elrendeléséről készített feljegyzését [Be. 170. § (2) bekezdése], illetve a feljelentés elutasításáról szóló határozatát [Be. 174. § (2), (4) bekezdés] katonai ügyésznek huszonnégy órán belül felterjeszti, illetve a döntéséről szóló értesítést az érdekelteknek megküldi.
(2) Ha a nyomozást a parancsnok felfüggeszti [Be. 189. § (1) bekezdés] vagy a nyomozást megszünteti [Be. 190. § (1)-(2) bekezdés], az erről szóló határozatát a katonai ügyésznek haladéktalanul felterjeszti [Be. 189. § (1) bekezdés, illetve Be. 190. § (2) bekezdés].
13. § * A terhelt őrizetbe vétele elrendelése esetén fokozott figyelmet kell fordítani a Be. 128. §-a (1)-(3) bekezdésében rögzített kötelezettségek teljesítésére.
14. § (1) A parancsnok a nyomozása során a katonai ügyész szakmai segítségét kérheti.
15. § Ha a nyomozást az elrendelésétől számított két hónapon belül nem fejezi be, a parancsnok e határidő lejárta előtt legalább tíz nappal a nyomozás határidejének meghosszabbítására a katonai ügyészhez előterjesztést tesz. Az előterjesztéshez mellékelni kell a még szükséges, de el nem végzett nyomozási cselekmények részletes tervét is.
16. § (1) A nyomozótiszt a jelentősebb tárgyi súlyú vagy bonyolultabb, előreláthatóan két hónapon túli nyomozást igénylő ügyben a nyomozás elrendelését követően haladéktalanul nyomozási tervet készít és azt jóváhagyás végett bemutatja a parancsnoknak.
(4) * Az újabb bűncselekmények megelőzése végett a (3) bekezdés b) pontja alapján tett intézkedéséről, vagy azzal kapcsolatos javaslatáról, továbbá a Be. 63/A. §-ának (1) bekezdése szerinti tájékoztatási kötelezettsége teljesítéséről a parancsnok a katonai ügyészt értesíti.
17. § Az eljárás során egyes nyomozási cselekményekről készült iratokat három példányban, az érdekelteknek a Be. szabályai szerint kézbesítendő határozatokat pedig ezen felül a szükséges példányszámban kell elkészíteni.
18. § (1) * A honvédek jogállásáról szóló 2012. évi CCV. törvény (a továbbiakban: Hjt.) hatálya alá tartozó katona őrizetbe vételéről a katonai ügyészt soron kívül kell értesíteni.
(2) Ha a parancsnok hatáskörébe nem tartozó kényszerintézkedés elrendelését tartja szükségesnek, a katonai ügyészt erről haladéktalanul értesíti, egyben - az addig keletkezett iratokat mellékelve - arra írásban javaslatot tesz.
(3) * Ha az őrizetbe vételkor már megállapítható, hogy indokolt az előzetes letartóztatás elrendelésének kezdeményezése, az előterjesztést haladéktalanul, de legkésőbb az őrizetbe vétel elrendelését követő huszonnégy órán belül meg kell küldeni a katonai ügyésznek.
(4) * A parancsnok haladéktalanul előterjesztést tesz a katonai ügyésznek, ha az előzetes letartóztatás, az ideiglenes kényszergyógykezelés vagy a lakhelyelhagyási tilalom megszüntetését látja szükségesnek.
(5) * A parancsnok az előzetes letartóztatás meghosszabbítására vonatkozó javaslatát - a nyomozási iratok egy példányával együtt - a letartóztatás határidejének lejárta előtt legalább tíz nappal köteles megküldeni a katonai ügyésznek. Az előterjesztéshez mellékelni kell a még végrehajtásra váró nyomozási cselekmények tervét is.
19. § * A parancsnoki nyomozás során elrendelt őrizetet rendőrségi fogdában kell végrehajtani.
19/A. § * Ha a Hjt. hatálya alá tartozó katonával szemben a bíróság a Be. 138/A. §-a alapján távoltartást rendel el, a parancsnok annak végrehajtása biztosítására a szükséges intézkedéseket megteszi.
A terhelt védekezési joga gyakorlásának biztosítása *
20. § (1) * A parancsnoki nyomozás során a terheltet megilleti a védelem joga (Be. 5. §). Védőként meghatalmazás vagy kirendelés alapján ügyvéd járhat el, akinek jogaira és kötelességeire a Be. 44-50. §-a az irányadó. Védőként külön törvényben foglalt feltételek (az ügyvédekről szóló 1998. évi XI. törvény IX. fejezet) esetén európai közösségi jogász is eljárhat [Be. 44. § (1) bekezdés].
(3) * Ha a terhelt olyan nyomozási cselekményen vesz részt vagy kíván részt venni, amelyen a Be. a részvételét kötelezővé, illetve lehetővé teszi, annak tartamára számára szolgálatmentességet kell biztosítani.
21. § (1) * A nyomozás során hozott határozat elleni, illetve a tett intézkedés vagy annak elmulasztása miatt bejelentett panaszt - amennyiben annak 3 napon belül nem ad helyt - a parancsnok a nyomozás során keletkezett iratokkal, valamint a panasszal kapcsolatos nyilatkozatával együtt elbírálás végett haladéktalanul megküldi a katonai ügyészhez.
(2) * A terheltnek vagy más érdekeltnek a nyomozás során szóban tett panaszát írásba kell foglalni.
A katonai ügyész és a parancsnok kapcsolata a nyomozás során
22. § (1) A tanú védelmére a katonai ügyész vagy a bíróság által a Be. 478. §-a (1) bekezdése alapján hozott határozat végrehajtására a parancsnok a Be. 478. §-a (2) bekezdése szerint intézkedik.
23. § (1) * A parancsnok az eljárás során keletkezett iratokat két példányban, még a nyomozás határidejének lejárta előtt, de legkésőbb három napon belül a katonai ügyésznek megküldi, az iratok harmadik példányát pedig a katonai szervezetnél irattározza.
(2) * A nyomozási iratok részeként továbbítani kell a bűnügyi nyilvántartásnak a terheltre vonatkozó értesítését, a terhelt minősítését (szolgálati jellemzését), dicséreti és fenyítési lapjának másolatát és a katonai szervezet pénzügyi szervének a terhelt illetményéről szóló igazolását, továbbá a bűnjeljegyzéket, végül a bűnügyi költségjegyzéket. A bűnjelet a nyomozási iratokkal együtt kell megküldeni. Amennyiben a bűnjel csatolása - annak jellegénél fogva - nem lehetséges vagy más fontos ok azt indokolja, a bűnjelnek a bűncselekménnyel kapcsolatos egyedi tulajdonságait rögzítő iratot vagy fényképet kell a nyomozási iratokhoz csatolni.
(3) * Ha a parancsnok lehetőséget lát a bűncselekmény fegyelmi eljárásban történő elbírálására, a nyomozási iratokat a katonai ügyészhez - a Be. 485/A. §-ának (1) bekezdése szerinti határozat meghozatalára vonatkozó javaslattal - haladéktalanul megküldi.
(4) Ha a parancsnok az általános megelőzés, a katonai rend és fegyelem megszilárdítása érdekében indokoltnak tartja, hogy a bíróság a tárgyalást a Be. 278. §-ának (2) bekezdése alapján ne a bíróság hivatalos helyiségében, hanem a katonai szervezetnél tartsa meg, ennek indítványozására a katonai ügyésznek javaslatot tesz.
24. § (1) Ha a katonai ügyész a bűncselekmény elbírálását fegyelmi eljárásra utalta, a parancsnok - amennyiben a fegyelmi eljárás lefolytatása vagy a fenyítés kiszabása a gyanúsított állományviszonyára vonatkozó szolgálati törvény szerint a hatáskörét meghaladja - az iratokat a hatáskörrel rendelkező fegyelmi jogkör gyakorlójához küldi meg (terjeszti fel).
(2) A fegyelmi jogkör gyakorlója a fenyítés kiszabásáról szóló parancsát (határozatát) a katonai ügyésznek is kézbesíti [Be. 485/A. § (5) bekezdés], az (1) bekezdés szerinti esetben az állományilletékes parancsnoknak pedig megküldi.
25. § A nyomozás során személyes adatokat is tartalmazó iratokba történő betekintés csak azoknak a szerveknek (személyeknek) engedélyezhető, illetve ilyen iratok csak olyan szervezeteknek küldhető meg, amelyek törvény alapján jogosultak személyes adatok megismerésére (kezelésére). Egyéb esetben, ha az érintett a különleges személyes adatok kezeléséhez írásban nem járult hozzá, a tájékoztatásnak személyazonosításra alkalmatlan módon kell eleget tenni.
26. § A nyomozás során a katonai büntetőeljárásban rendszeresített nyomtatványokat kell használni.
27. § A nyomozás során keletkezett bűnügyi iratok kezelésének szabályait e rendelet melléklete tartalmazza.
A minősített adat védelmére vonatkozó rendelkezések *
29. § * A nyomozási szakban keletkezett minősített adatot tartalmazó irat minősítéséről a parancsnok gondoskodik.
30. § A nyomozás során felmerülő költséget - a bűnügyi költségre és annak viselésére vonatkozó szabályok szerint - a parancsnok alárendeltségébe tartozó katonai szervezet pénzügyi ellátását végző (végrehajtó) pénzügyi szolgálat (referens) utalvány alapján előlegezi meg. Az így felmerült költséget a nyomozási iratokban elhelyezett bűnügyi költségjegyzéken folyamatosan vezetni kell.
31. § (1) Ez a rendelet 2003. július 1-jén lép hatályba, rendelkezéseit a folyamatban lévő bűnügyekben is alkalmazni kell.
Melléklet a 19/2003. (V. 8.) HM-IM együttes rendelethez
A bűnügyi (szabálysértési) iratok kezelésének szabályai
Az iratok alapnyilvántartásai
1. A parancsnok hatáskörébe tartozó bűncselekmények nyomozása során keletkezett bűnügyi iratok nyilvántartására a 35-1317 (a szabálysértési iratok nyilvántartására a 35-1325) raktári számú „Lajstrom”-ot kell használni. Annak lapszámát úgy kell meghatározni, hogy az legalább öt év iratforgalmának nyilvántartására legyen alkalmas.
2. * A lajstromokat a katonai szervezet Főnyilvántartó könyvében kell nyilvántartásba venni és a bűnügyi (szabálysértési) iratok iktatókönyveként a Magyar Honvédség Egységes Iratkezelési Szabályzat (a továbbiakban: ISZ) 100-124. pontja szerint kell vezetni. A lajstromok minősítési jelölését a minősített adat védelméről szóló törvény előírásai szerint kell végrehajtani, hitelesítésére a Magyar Honvédség Titokvédelmi Szabályzat (a továbbiakban: TSZ) 246. pontjának rendelkezései az irányadóak. A lajstromokat évenként kell lezárni és a sorszámozást a következő évben újra kell kezdeni.
Az iratok készítése és nyilvántartása
3. * A bűnügyben (szabálysértési ügyben) készítendő iratok példányszámait - amennyiben a Be., illetve e rendelet másként nem rendelkezik - a TSZ 249. pontja határozza meg.
4. * A bűnügyek (szabálysértési ügyek) iratait keltezésük (érkezésük) sorrendjében - bűnügyenként (szabálysértési ügyekként) - ügyszám (a lajstrom sorszáma) szerint kell nyilvántartani. Az iratok minősítésének jelölésére a TSZ 185. pontját és a TSZ 2. számú mellékletét kell alkalmazni.
5. * Az azonos bűnügyben (szabálysértési ügyben) érkezett és készített iratokat az ügyszámával (a lajstrom sorszámával) ellátott 34-1201 raktári számú NAPLÓ-ban kell alszámos rendszerben nyilvántartani és a 34-1202 raktári számú ÜGYIRATOK megnevezésű borítóban tárolni. A napló, illetve a borító azonos ügyszámot kap, és rovataikat értelemszerűen kell kitölteni.
Az iratok nyilvántartási száma
6. A bűnügyek lajstromába bevezetett és naplózott iratok nyilvántartási számként az ügyszámot (a lajstrom sorszámát), a napló alszámát, az évszámot és a „Pbü” jelölést kapják (például: 16/1/2000-Pbü.).
[A szabálysértési ügyek lajstromába bevezetett és naplózott iratok nyilvántartási számként az ügyszámot (a lajstrom sorszámát), a napló alszámát, az évszámot és a „Pszü.” jelölést kapják (például: 32/6/2000-Pszü.)].
7. A bűnügyek lajstromában - külön ügyszámon - a parancsnoki fegyelmi jogkör gyakorlásával kapcsolatos gyűjtőív és az igazságügyi szervekkel való levelezések gyűjtőíve nyilvántartható. A parancsnoki fegyelmi ügyek gyűjtőívébe bevezetett iratok nyilvántartási számként az ügyszámot (a lajstrom sorszámát), a gyűjtőív alszámát, az évszámot és a „Pfü.” jelölést kapják (például: 24/9/2000-Pfü.), míg a levelezések gyűjtőívébe bevezetett iratok nyilvántartási számként az ügyszámot (a lajstrom sorszámát), a gyűjtőív alszámát, az évszámot és a „Pvü.” jelölést kapják (például: 29/7/2000-Pvü.). Ezeket a gyűjtőíveket évenként le kell zárni.
A nyilvántartás vezetése és lezárása
8. * A lajstromokat a katonai szervezet jogi és igazgatási főnök (ilyen hiányában a parancsnok által kijelölt személy) vezeti. Részére a bűnügyi és a szabálysértési ügyben érkezett iratokat az ügyviteli szerv kézbesítő könyvben adja át.
Új bűnügy (szabálysértési ügy) esetén a parancsnok rendelkezése szerint az ügyviteli szerv az ügyszámmal ellátott naplót és borítót átadja az ügy kivizsgálására kijelölt nyomozótisztnek. Az iratok készítéséért, a napló vezetéséért az a nyomozótiszt felelős.
9. A büntetőeljárás vagy a szabálysértési ügy jogerős befejezése után a nyomozótiszt a naplót lezárja, az iratokat összefűzi, a borítón feltünteti az iratok készítésekor alkalmazandó 3112, illetve 3113 irattári tételszámot, a megőrzési határidők évszámait és azt a parancsnokkal aláíratva, további tárolásra átadja a lajstrom kezelőjének.
10. * A lezárt ügyek iratait, valamint a betelt és lezárt lajstromokat a katonai szervezetnél 5 évig kell őrizni, ezt követően további 25 évig tartó megőrzésre le kell adni a HM HIM Központi Irattárba.
11. * Az ügyviteli szervnek leadott iratokat és lajstromokat az ISZ 217-218. pontjának harmadik bekezdése szerint belső leltárban kell kezelni.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 1. § (1). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 1. §. Hatályos: 2016. I. 8-tól.
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b), 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § a).
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b), 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § b).
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b), 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § c).
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 2. §. Módosította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § d), 3. § a).
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 2. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b).
Megállapította: 16/2009. (XI. 12.) HM-IRM együttes rendelet 1. §. Hatályos: 2009. XI. 20-tól.
Módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § a).
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 4. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Módosította: 16/2010. (XI. 17.) HM-KIM együttes rendelet 1. §, 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 3. § b).
Módosította: 25/2007. (VI. 6.) HM-IRM együttes rendelet 2. § (1).
Módosította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 3. § c).
Módosította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § e).
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b), 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 3. § d).
Az első mondat szövegét módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) b).
Módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § b).
Hatályon kívül helyezte: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (2). Hatálytalan: 2006. IX. 10-től.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 5. § (1). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 5. § (2). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 5. § (3). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 5. § (4). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 5. § (5). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 16/2009. (XI. 12.) HM-IRM együttes rendelet 2. §. Hatályos: 2009. XI. 20-tól.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 6. § (1). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 6. § (2). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 7. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Hatályon kívül helyezte: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 3. § a). Hatálytalan: 2010. V. 19-től.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 8. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Módosította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § f).
Módosította: 20/2005. (VI. 10.) HM-IM együttes rendelet 2. § (2).
Megállapította: 25/2007. (VI. 6.) HM-IRM együttes rendelet 1. §. Hatályos: 2007. VI. 14-től.
Beiktatta: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 9. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
A harmadik mondatot beiktatta: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 10. §. Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell. Az első mondat szövegét módosította: ugyane rendelet 12. § (3) b).
Hatályon kívül helyezte: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 3. § b). Hatálytalan: 2010. V. 19-től.
Megállapította: 16/2009. (XI. 12.) HM-IRM együttes rendelet 3. §. Hatályos: 2009. XI. 20-tól.
Hatályon kívül helyezte: 20/2005. (VI. 10.) HM-IM együttes rendelet 2. § (2). Hatálytalan: 2005. VI. 15-től.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 11. § (1). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Az első mondat szövegét megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 11. § (2). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Megállapította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 11. § (3). Hatályos: 2006. IX. 10-től. A folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
Módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § c).
Hatályon kívül helyezte: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 3. § c). Hatálytalan: 2010. V. 19-től.
Megállapította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 1. §. Hatályos: 2010. V. 19-től.
Hatályon kívül helyezte: 118/2008. (V. 8.) Korm. rendelet 13. § 82. Hatálytalan: 2008. V. 16-tól.
Az első mondat szövegét módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § da). A második mondat szövegét módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § db).
Módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § dc).
Az első mondat szövegét módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) c). A második mondat szövegét módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § dd).
Az első mondat szövegét módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) c).
Módosította: 3/2016. (I. 7.) HM rendelet 2. § g).
Módosította: 24/2006. (IX. 7.) HM-IRM együttes rendelet 12. § (3) c).
Módosította: 10/2010. (V. 11.) HM-IRM együttes rendelet 2. § de).

matches:
§ 6
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 82


text:
IV/00837/2012
. IV/00837/2012
Jelen ügyhöz egyesítve lett(ek) a következő ügy(ek): IV/01278/2013, IV/00300/2014,
Első irat érkezett: 02/04/2010
Az ügy tárgya: a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény 44. § (3) bekezdésének második mondata alaptörvény-ellenességének tárgyában benyújtott alkotmányjogi panasz (távhődíj; tulajdonhoz való jog)
. 2012. 12. 17.
Az indítványozó 2010. február 4-én benyújtott indítványában a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény (Thtv.) 44. § (3) bekezdésének második mondata alkotmányellenessége miatt - a Fővárosi Bíróság 3.Gf. 75.145/2009/9. számú jogerős ítélete kapcsán - terjeszt elő alkotmányjogi panaszt. Az indítványozó szerint a Thtv. hivatkozott rendelkezése - amely szerint a távhő-szolgáltatási díj a bérlő vagy a használó által történő megfizetéséért a tulajdonos helytállási kötelezettséggel tartozik - sérti az Alkotmány 13. § (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz való jogot.
Az indítványozó - eleget téve a XX/837-1/2012. AB végzésben foglaltaknak - fenntartva az eredeti indítványában foglalt indokokat úgy véli, hogy a támadott szabályozás az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésével is ellentétes. .
a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény 44. § (3) bekezdésének második mondata
Fővárosi Bíróság 3. Gf. 75.145.2009/9. számú ítélete
A határozat száma: 3052/2016. (III. 22.) AB határozat
Az ABH 2016 tárgymutatója: alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés (Abtv. 29. §); generálklauzula; közvetett horizontális hatály; mögöttes felelősség; szerződési szabadság és a jogalkotói beavatkozás; távhőszolgáltatás; tulajdonhoz való jog
A határozat kelte: Budapest, 03/08/2016
Az Alkotmánybíróság tanácsa március 8-án elutasította a távhőszolgáltatásról
szóló 2005. évi XVIII. törvény 3. § g) pontja, továbbá – 2005. július 1-től
2012. január 1-jéig, valamint a jelenleg hatályos – 44. § (3) bekezdése második
mondata, továbbá Szeged Megyei Jogú Város Közgyűlésének a távhőszolgáltatásról,
valamint a távhőszolgáltatás legmagasabb hatósági díjának megállapításáról és a
díjalkalmazás feltételeiről szóló 16/2003. (IV. 30.) Kgy. rendeletének 33. §
(1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére
irányuló alkotmányjogi panaszokat. Az indítványozó szerint a törvény
hivatkozott rendelkezése, amely alapján a távhő-szolgáltatási díj a bérlő vagy
a használó általi megfizetéséért a tulajdonos helytállási kötelezettséggel
tartozik, sérti a tulajdonhoz való jogot. Az Alkotmánybíróság nem találta
megalapozottnak az alkotmányjog panaszt. A határozat indokolása szerint a
tulajdonhoz való jog mint alapjog az állammal szemben garantál közjogi igényt,
amely alapján az állam köteles tartózkodni az alapjog alanyának tulajdonosi
pozíciójába való behatolástól. A polgári jogi jogviszonyokban álló felek között
viszont az érdekegyensúly jogszabályi úton történő megtartása az alkotmányos
kötelezettség. Ennek az intézményvédelmi kötelezettségének a jogalkotó eleget
2012.12.17 8:30:00 1. öttagú tanács
2016.03.08 8:30:00 1. öttagú tanács
1. Az Alkotmánybíróság a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény 3. § g) pontja, továbbá – 2005. július 1-től 2012. január 1-jéig, valamint a jelenleg hatályos – 44. § (3) bekezdése második mondata, továbbá Szeged Megyei Jogú Város Közgyűlésének a távhőszolgáltatásról, valamint a távhőszolgáltatás legmagasabb hatósági díjának megállapításáról és a díjalkalmazás feltételeiről szóló 16/2003. (IV. 30.) Kgy. rendeletének 33. § (1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszokat elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény 3. § g) pontja, és a – 2005. július 1-től 2012. január 1-jéig, valamint a jelenleg hatályos – 44. § (3) bekezdése második mondata, továbbá Szeged Megyei Jogú Város Közgyűlésének a távhőszolgáltatásról, valamint a távhőszolgáltatás legmagasabb hatósági díjának megállapításáról és a díjalkalmazás feltételeiről szóló 16/2003. (IV. 30.) Kgy. rendeletének 33. § (1) bekezdése Fővárosi Törvényszék előtt 3.Gf.75.145/2009/9. számon, a Szegedi Járásbíróság előtt 7.P.21.551/2012. számon, a Szegedi Törvényszék előtt 4.Pf.20.392/2013. számon, a Szegedi Járásbíróság előtt 26.P.23.138/2011. számon, továbbá a Szegedi Törvényszék előtt 4.Pf.20.697/2013. számon folyamatban levő ügyekben történő alkalmazhatóságának kizárására irányuló indítványokat elutasítja.
[1]	1. Az első indítványozó 2010. február 3-án kelt, az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: korábbi Abtv.) 48. §-a alapján benyújtott alkotmányjogi panaszában a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény (a továbbiakban: Tszt.) – 2012. január 1-éig hatályos – 44. § (3) bekezdése második mondata alkotmányellenességének megállapítását és megsemmisítését, valamint a Fővárosi Bíróság (jelenleg: Fővárosi Törvényszék) által a 3.Gf.75.145/2009/9. számú ítéletével jogerősen lezárt ügyben a támadott jogszabály alkalmazásának kizárását kérte.
[2]	Az alkotmányjogi panaszra okot adó ügyben a per tárgya az indítványozó által – opciós szerződés szerinti vevőkijelölés alapján – vétel jogcímén megszerzett ingatlanon 2007. április 10-e és 2008. július 8-a között felhalmozódó távhődíj-tartozás volt. Az eljárás során megállapításra került, hogy a távhő-szolgáltató és a társasház mint fogyasztó között létrejött általános közüzemi szerződésben a díjmegfizetés iránti perrel érintett lakás korábbi tulajdonosa szerepel díjfizetőként. Az indítványozó az elsőfokú eljárásban előadta, hogy a korábbi tulajdonossal kötött adásvételi szerződés alapján az ingatlan terheit – beleértve a közüzemi díjfizetési kötelezettséget – a birtokba lépéstől kezdve viseli. Bár az indítványozó tulajdonjoga jogerősen bejegyzésre került az ingatlan-nyilvántartásba, de birtokba lépni nem tudott; a perrel érintett időszakban az ingatlant a korábbi tulajdonos használta, erre tekintettel az indítványozó a díjfizető személyében bekövetkező változást sem jelentett be a közüzemi szolgáltatónak. Az indítványozó álláspontja szerint az általa igénybe nem vett szolgáltatás ellenértékét – különös tekintettel a korábbi tulajdonos és a szolgáltató között létrejött általános közüzemi szerződésre – jogcím hiányában nem követelheti a szolgáltató. A közüzemi szerződés alapján a korábbi tulajdonost kötelezi helytállási kötelezettség az általa igénybe vett szolgáltatás díjának megfizetéséért.
[3]	Az első fokon eljárt Budapesti IV. és XV. Kerületi Bíróság nem tekintette relevánsnak azt a tényt, hogy az indítványozó ténylegesen nem vett igénybe közüzemi szolgáltatást a perrel érintett időszakban, és megállapította az indítványozó távhő-szolgáltatási díjjal kapcsolatos helytállási kötelezettségét. Az elsőfokú ítélet indokolása szerint a Tszt. 44. § (3) bekezdés második mondatából „következően az alperes mint tulajdonos köteles helytállni a ki nem egyenlített távhődíj tartozásért. Ez attól függetlenül fennáll, hogy ténylegesen az ingatlan birtokába lépett-e vagy sem, a szolgáltatást igénybe vette-e vagy sem.” A másodfokon eljárt Fővárosi Bíróság 3.Gf.75.145/2009/9. számú jogerős ítéletével az első fokú ítéletet helybenhagyta. Az indokolás szerint a Tszt.-nek a per elbírálásakor alkalmazandó 44. § (3) bekezdésének második mondata alapján, amely alapján a távhő-szolgáltatási díj a bérlő vagy a használó által történő megfizetéséért a tulajdonos helytállási kötelezettséggel tartozik, az indítványozó helytállási kötelezettsége fennállt. Arra is kitért a jogerős döntés, hogy a közüzemi szolgáltatás ellenértékének megfizetéséről szóló, az indítványozó és a korábbi tulajdonos között létrejött megállapodás kizárólag a szerződő felek közötti viszonyban értelmezhető, az a szolgáltatóval szemben nem hatályos.
[4]	2. Az indítványozó eredeti alkotmányjogi panasza alapján a Tszt. támadott rendelkezése a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvénynek (a továbbiakban: Alkotmány) a tulajdon védelméről szóló 13. §-ába ütközik.
[5]	Álláspontja szerint a támadott szabállyal a törvényhozó olyan objektív, mögöttes felelősségi alakzatot hozott létre, amellyel a monopolisztikus helyzetben levő szolgáltatók helyett az ingatlantulajdonosokra telepítette az esetleg meg nem térülő szolgáltatás ellenértéke viselésének kockázatát. Differenciálatlan a szabályozás, mivel olyan esetekben is az ingatlan-nyilvántartásba bejegyzett tulajdonosra hárítja az általa igénybe nem vett szolgáltatás ellenértékének megfizetését, amikor a tulajdonos jogilag nincs olyan helyzetben, hogy a helytállási kötelezettségéből eredő kockázatot uralja (pl. a bérlőkiválasztás során megfelelő mértékű kaució követelésével) vagy a további károsodást (a szolgáltatás szüneteltetése iránti kérelemmel) megakadályozza, mivel az ingatlantulajdonos nem élhet a Tszt. 50. § (1) bekezdés d)–f) pontjaiba foglalt kárenyhítési lehetőségekkel. A támadott norma miatt kötelembe kényszerül az ingatlantulajdonos, miközben a távhő-szolgáltatónak nem kell számolnia a közüzemi szerződés alapján díjfizetésre kötelezett fizetési készségével és képességével.
[6]	Az indítványozó nézete szerint az alkotmányjogi panaszra okot adó per elbírálásakor hatályos, tehát 2012. június 19-éig hatályos Tszt. 44. § (3) bekezdésének második mondata az ingatlantulajdonosok számára pénzben kifejezhető tulajdonelvonásban, a tulajdonjoguk korlátozásában ölt testet, és ellentétes az Alkotmány hivatkozott rendelkezésével, mivel alkotmányos indok nélkül vonja el vagyonukból az igénybe nem vett szolgáltatás ellenértékét. Az Alkotmánybíróság korábbi tulajdonhoz való joggal kapcsolatos gyakorlatára utalva [7/1991. (II. 28.) AB határozat, 17/1992. (III. 30.) AB határozat, 64/1993. (XII. 22.) AB határozat] az indítványozó szerint ez a tulajdonelvonás csak akkor lenne alkotmányos, ha az másik alapjog vagy közérdek érvényesülésének biztosítása érdekében történne. Ugyancsak a korábbi alkotmánybírósági gyakorlatra utalva [35/2005. (IX. 29.) AB határozat, 59/2009. (V. 22.) AB határozat] kifejti azt is, hogy azok a távhő-szolgáltatási szabályok, amelyek a tulajdonhoz való jogot korlátozzák, elsősorban a piaci szereplők érdekeit szolgálják, közérdeket csak közvetett módon, miközben a szabályozás során kitüntetett szerepe van a fogyasztók védelmének.
[7]	3. Mivel 2012. január 1-jén az Alkotmány helyébe az Alaptörvény lépett, az Alkotmánybíróság XX/837-1/2012. számú végzésében felhívta az indítványozót, hogy nyilatkozzon arról, fenn kívánja-e tartani alkotmányjogi panaszát, és ha igen, nyilatkozzon arról is, mely alaptörvényi rendelkezést sért a támadott norma. A végzésre adott válaszában az indítványozó – az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 26. § (1) bekezdése és 73. § (1) bekezdése alapján fenntartva alkotmányjogi panasz eljárás iránti kérelmét – úgy nyilatkozott, hogy az eredeti alkotmányjogi panasz indítványban előadott indokok miatt a támadott norma az Alaptörvény tulajdonvédelemről szóló XIII. cikk (1) bekezdését sérti.
[8]	4. A második indítványozó a Szeged, Építő út 7/B. IV. em. 14. szám alatti lakóingatlannak ˝ tulajdoni hányadát árverés útján szerezte meg, lakottan. A megszerzett ˝ tulajdoni illetőséget a végrehajtó még nem adta az indítványozó birtokába, így a teljes ingatlant jelenleg is az indítványozó tulajdonostársa, és annak házastársa, valamint velük közös háztartásban élő gyermekek birtokolják és használják. Ennél fogva az indítványozó nem volt jogosult az ingatlanban lakni, illetve ott tartózkodni. A végrehajtó mindaddig nem is adhatja az indítványozó birtokába az őt illető ˝ tulajdoni illetőséget, amíg azon a másik tulajdonostárs tulajdonjoga fennáll – amely alapján birtokolja és használja nem csak a saját ˝ tulajdoni hányadát, hanem az egész ingatlant, lévén, hogy az ingatlan természetben nem megosztható.
[9]	Mivel a fenti ingatlannak van másik tulajdonostársa, aki a fentiek szerint vele együtt lakó hozzátartozóival kizárólagosan birtokolja és használja ezen ingatlant, az indítványozó álláspontja szerint a távfűtés- és a melegvíz-szolgáltatások díjait is kizárólag a másik tulajdonostárs köteles megfizetni, hiszen az indítványozó nem jogosult a birtoklásra, illetőleg a használatra és a hasznok szedésére. Az indítványozó álláspontja szerint tehát tulajdonosi jogai azon részjogosítványaival (birtoklás, használat, hasznok szedése) jogszabály alapján nem tud élni, amelyek alapján fogyasztó lehetne, hiszen ezek a jogok számára csak a birtokba lépéssel nyílnának meg.
[10]	A távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény (a továbbiakban: Tszt.) 44. § (3) bekezdése, valamint Szeged Megyei Jogú Város Közgyűlésének a távhőszolgáltatásról, valamint a távhőszolgáltatás legmagasabb hatósági díjának megállapításáról és a díjalkalmazás feltételeiről szóló 16/2003. (IV. 30.) Kgy. rendeletének (a továbbiakban: Kgy. r.) 33. § (1) bekezdése alapján az ingatlan tulajdonosa szükségképpeni fogyasztónak, illetve felhasználónak minősül. Az indítványozó álláspontja szerint ezek a rendelkezések sértik az Alaptörvényt, mivel a tulajdonosnál nem differenciálnak a tulajdonjog részjogosítványai között, amelyek a gyakorlatban sok esetben szétválnak egymástól és különböző személyeket illetnek meg. Ezen jogszabályok nem tartalmazzák azt a szükségszerű kivételt, hogy amennyiben jogszabály alapján a birtoklás és használat (hasznok szedése) más személyt (vagyis nem a tulajdonost) illeti meg, úgy ez esetben a birtoklásra és használatra (hasznok szedésére) jogszabály által feljogosított személyt kell szükségképpeni fogyasztónak, illetve felhasználónak tekinteni. Az indítványozó szerint a jelen tényállás esetén kimentési oknak kellene lennie annak a ténynek, hogy a birtoklás és használat (hasznok szedése) joga jogszabály alapján nem a rendelkezési jog részjogosultját illeti meg.
[11]	Mindemellett az indítványozó előadta, hogy jelen ügy tényállása egy korábbi ügyből fakad, amely a Szegedi Városi Bíróság 7.P.21.551/2012. számú ügyben hozott ítéletével, illetőleg a Szegedi Törvényszék 4.Pf.20.392/2013. számú ügyben hozott helyben hagyó ítéletével többhavi, a közüzemi díjhátraléknak (és annak kamatainak), valamint a perköltségnek a megfizetését ítélte meg az indítványozó javára. Mindezt pedig azért, mert az indítványozó tulajdontársának házastársa, több mint 5 és fél éven keresztül rosszhiszemű jogcím nélkül lakáshasználóként birtokolta és használta az indítványozó tulajdonát képező, természetben a Szegeden található lakóingatlant, ahol az utolsó másfél évben semmilyen rezsiköltséget nem fizetett sem az indítványozó tulajdonostársa, sem a vele ott élő házastársa. Az indítványozó ezen jogerős bírói ítélettel megállapított követelésének érvényesítése miatt indított az adós ellen végrehajtási eljárást. Mivel a tulajdonostárssal megvásárolták a jelen tényállással érintett, természetben a Szegeden található ingatlant fele-fele arányban, a végrehajtó a házastárs adós ˝ tulajdoni hányadát lefoglalta, és árverésre tűzte ki. Ezzel a lehetőséggel élve került az indítványozó tulajdonába (árverés hatályával) a házastárs tulajdonát képező, az ingatlanra vonatkozó ˝ tulajdoni hányad.
[12]	5. Az indítványozó alkotmányjogi panasza szerint a Tszt. és a Kgy. r. támadott rendelkezései mindenekelőtt az Alaptörvény tulajdon védelméről szóló XIII. cikk (1) bekezdésébe ütköznek.
[13]	Az indítványozó úgy véli, hogy az a kockázattelepítési megoldás és szabályozás, amely kizárólag a teljesíteni képes tulajdonosra (tulajdonostársra) rója az ingatlannal kapcsolatos fizetési kötelezettséget, míg a rendelkezési jogon túl a nemfizető, de a birtoklás és a használat jogával rendelkező tulajdonostársak tekintetében csupán a visszkereseti jogot mint igényérvényesítési lehetőséget biztosítja, gyakorlatilag a teljesíteni képes és kész rendelkezési joggal (az ügyben nudum ius-szal) rendelkező tulajdonostárs objektív felelősségét írja le, ami ellentétes az Alaptörvény tulajdonvédelmi klauzulájával. Emellett az indítványozó előadja, hogy az Alaptörvény XIII. cikkének (1) bekezdése nyilvánvalóan védi a tulajdonjog részjogosítványait is. A szolgáltatóknak egyéb esetekben a teljesítéshez fűződő nem vitásan jogos érdeke nem élvez ilyen alkotmányos védelmet.
[14]	Az indítványozó indokolás nélkül felhívja még az Alaptörvény 28. cikkét, amely szerint: „[a] bíróságok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezik. Az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak.”, továbbá a jogrendszer normahierarchiáját stipuláló T) cikk (3) bekezdését is.
[15]	A panasz a támadott rendelkezések ex tunc hatályú megsemmisítését, valamint a jogerősen lezárt ügyben való alkalmazásuk kizárását kéri.
[16]	6. A harmadik indítványozó ugyancsak egy szegedi lakóingatlan ˝ tulajdoni hányadát árverés útján szerezte meg, lakottan. Az általa megszerzett ˝ tulajdoni hányadot a végrehajtó még nem adta birtokába, a teljes ingatlant jelenleg is a másik tulajdonostárs, és házastársa, és a velük közös háztartásban élő gyermekek birtokolják és használják. Mivel csak ˝ tulajdoni hányad került árverésre és az ingatlan lakott állapotú volt, ezért – az indítványozó álláspontja szerint – a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) szerint nem is lehetett másként kitűzni az árverést, csak lakottan. Nézete szerint mivel csak ˝ tulajdoni hányadot vette át árverés hatályával, és a másik ˝ tulajdoni hányad jelenleg is a tulajdonostárs tulajdonát képezi, így a végrehajtó mindaddig nem is adhatja birtokába a panaszos által megvett ˝ tulajdoni hányadot, míg azon a másik tulajdonostárs tulajdonjoga fennáll, amely alapján birtokolja és használja nem csak saját ˝ tulajdoni hányadát, hanem az egész ingatlant, lévén az ingatlan természetben nem megosztható.
[17]	Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló eljárásban a Szegedi Hőszolgáltató Kft. és egy, a közüzemi díjigények faktorálásával foglalkozó gazdasági társaság mint felperesek közüzemi díj megfizetése iránti igényt terjesztettek elő a Szegedi Járásbíróságon (a kereset benyújtásakor a Szegedi Városi Bíróságon). A felperesek keresetükben 2011. január 1. napjától 2011. június 30. napjáig keletkezett távhő-szolgáltatási díjtartozás címén a lakóingatlant használó és azt árverési hatállyal megvevő I. és II. rendű alpereseket egyetemlegesen 120 258 Ft tőke és az egyes számlákban foglalt részösszegek után a számla szerinti teljesítési határidő lejártát követő naptól járó késedelmi kamata, és perköltség megfizetésére kérték kötelezni. Kérték továbbá a 2010. április 1. napjától 2010. december 31. napjáig keletkezett hátralékos távhő-szolgáltatási díj címén az árverési vevőt mint II. rendű alperest 167 824 Ft tőke és az egyes számlákban foglalt részösszegek után a teljesítési határidő lejártát követő naptól járó késedelmi kamata megfizetésére kötelezni.
[18]	A felperesek keresetük jogalapjaként a Tszt. 3. § g) pontjára, a 37. § (2) bekezdésére, a 44. § (3) bekezdésére, a Kgy.r. 33. § (1) bekezdésére hivatkoztak. Hangsúlyozták, hogy a fenti jogszabályok, valamint a kialakult bírói gyakorlat alapján a tulajdonos a távhőszolgáltatás díjának megfizetéséért helytállási kötelezettséggel tartozik. Álláspontjuk szerint ezen kötelezettsége az esetben is fennáll, amennyiben a tulajdonos a fogyasztási helyet nem birtokolja, és a szolgáltatás tárgyát képező ingatlan használójának és tulajdonosának a személye egymástól elválik.
[19]	7. Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolásában kifejtette, hogy a perbeli ingatlannak a vizsgált időszakban az I–II. rendű alperesek ˝–˝ arányban tulajdonosai voltak. Nem volt vitatott azon tény sem, hogy a perbeli fogyasztási helyen a távhőszolgáltatást az I. rendű felperes nyújtotta, és a peresített időszakban az I. rendű felperes keresetében érvényesített összegű díjtartozás keletkezett. A Szegedi Járásbíróság álláspontja szerint – amelyet a másodfokon eljáró Szegedi Törvényszék helybenhagyott – a Tszt. 3. § g) pontja szerint az alperesek mint tulajdonostársak a távhőszolgáltatás felhasználóinak tekintendők. A Tszt. 37. § (2) bekezdése szerint a távhőszolgáltatás ellenértékeként a lakossági felhasználó a távhőszolgáltatás díjának rendszeres megfizetésére köteles. Az ügyben eljáró bíróságok hangsúlyozták azt is, hogy a jogszabály szerint a tulajdonos minden esetben – a tényleges felhasználástól függetlenül – felhasználónak minősül, ebből következően a távhőszolgáltatás díjának megtérítésére köteles. A Tszt. ugyan módot ad arra, hogy a tulajdonos és a bérlő vagy a használó együttes kérelmére a távhő-szolgáltató a díjat közvetlenül ez utóbbi személyek részére számlázza, azonban a távhő-szolgáltatási díjnak általuk történő megfizetéséért a tulajdonos egyszerű (sortartó) kezesként felel a Tszt. 44. § (3) bekezdése alapján. Álláspontjuk szerint a hivatkozott jogszabályi rendelkezésekből a tulajdonostársak szükségképpeni és egyetemleges felelőssége állapítható meg, ezért az I. rendű felperes kereseti kérelmének helyt adva az I-II. rendű alpereseket a kereset szerint marasztalta. Kiemelték még, hogy a 2010. április 1. napjától 2010. december 31. napjáig tartó időszakra vonatkozóan is egyetemleges az I-II. rendű alperesek felelőssége, e körben azonban az I. rendű alperes felelősségét megállapítania már nem kellett, mert ellene jogerős fizetési meghagyás alapján végrehajtás van folyamatban.
[20]	8. Az indítványozó alkotmányjogi panasza szerint a Tszt. és a Kgy.r. támadott rendelkezései mindenekelőtt az Alaptörvény tulajdon védelméről szóló XIII. cikk (1) bekezdésébe ütköznek.
[21]	Az indítványozó ebben az ügyben is úgy érvel, hogy az a kockázattelepítési megoldás és szabályozás, amely kizárólag a teljesíteni képes tulajdonosra (tulajdonostársra) rója az ingatlannal kapcsolatos fizetési kötelezettséget, míg a rendelkezési jogon túl a nemfizető, de a birtoklás és a használat jogával rendelkező tulajdonostársak tekintetében csupán a visszkereseti jogot mint igényérvényesítési lehetőséget biztosítja, gyakorlatilag a teljesíteni képes és kész rendelkezési joggal rendelkező tulajdonostárs objektív felelősségét írja el, ami ellentétes az Alaptörvény tulajdonvédelmi klauzulájával. Emellett az indítványozó előadja, hogy az Alaptörvény XIII. cikkének (1) bekezdése nyilvánvalóan védi a tulajdonjog részjogosítványait is. A szolgáltatóknak egyéb esetekben a teljesítéshez fűződő nem vitásan jogos érdeke nem élvez ilyen alkotmányos védelmet, az az üzleti kockázat körébe tartozik.
[22]	Az indítványozó ebben az indítványában is indokolás nélkül hívja még fel az Alaptörvény 28. cikkét, továbbá a jogrendszer normahierarchiáját meghatározó T) cikk (3) bekezdését is, amely – nézete szerint – a jogbiztonság elvét rögzíti.
[23]	A panasz a támadott rendelkezések ex tunc hatályú megsemmisítését, valamint a Szegedi Járásbíróságon, illetve a Szegedi Törvényszéken jogerősen lezárt, 26.P.23.138/2011. és 4.Pf.20.697/2013. számú ügyekben való alkalmazásuk kizárását kéri.
[24]	9. Az alkotmányjogi panaszokat – tartalmuk azonosságára tekintettel – az Abtv. 58. § (2) bekezdése alapján, figyelemmel az Ügyrend 34. § (1) bekezdésében foglalt szabályokra is az Alkotmánybíróság egyesítette, és egy eljárásban bírálta el.
[25]	1. Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
„XIII. cikk (1) Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez. A tulajdon társadalmi felelősséggel jár”.
[26]	2. A Tszt. 2012. január 1-jéig hatályos szövege szerint:
„44. § (3) Az épület, építmény, épületrész tulajdonosa és a bérlő vagy a használó együttes kérelmére a távhőszolgáltató a díjat közvetlenül a bérlő vagy a használó részére számlázza. A távhő-szolgáltatási díj a bérlő vagy a használó által történő megfizetéséért a tulajdonos helytállási kötelezettséggel tartozik. A 37. § (6) bekezdésében foglaltak erre az esetre is vonatkoznak”.
[27]	3. A Tszt. jelenleg hatályos érintett rendelkezése szerint:
„44. § (3) Az épület, építmény, épületrész tulajdonosa és a bérlő vagy a használó együttes kérelmére a távhőszolgáltató a díjat közvetlenül a bérlő vagy a használó részére számlázza. A távhő-szolgáltatási díj a bérlő vagy a használó által történő megfizetéséért – a hitelszerződésből eredő kötelezettségeiknek eleget tenni nem tudó természetes személyek lakhatásának biztosításáról szóló törvény alapján az állam vagy a települési önkormányzat tulajdonában lévő lakóingatlanok kivételével – a tulajdonos egyszerű (sortartó) kezesként felel. A 37. § (6) bekezdésében foglaltak erre az esetre is vonatkoznak.”
[28]	4. A Kgy. r. alkotmányjogi panasz tárgyául szolgáló rendelkezése szerint:
„33. § E rendelet alkalmazása szempontjából:
(1) Lakossági fogyasztó:
a) a lakóépület tulajdonosa,
b) lakóépületben és vegyes célra (részben lakás, részben egyéb célra) használt épületben lévő lakás, valamint közös tulajdonú helyiségek és területek tulajdonosa, haszonélvezője, bérlője, használója
c) az a nem nyereségorientált intézmény (pl. rendház, szociális otthon, szeretet otthon, gyermekotthon), amely az ott élő gondozottak, vagy más minőségben ott lakók állandó bejelentett lakásául szolgál, ideértve az átmeneti szállást és a menekültek elhelyezésére szolgáló intézményt is,
d) vegyes tulajdonú (részben magánszemélyek, részben önkormányzati tulajdonú lakásokat tartalmazó) épület tulajdonosa, haszonélvezője, bérlője, használója”.
[29]	1. Az Alkotmánybíróság először azt a kérdést vizsgálta meg, hogy az alkotmányjogi panaszok megfelelnek-e az Abtv.-ben és Ügyrendben előírt formai és tartalmi követelményeknek.
[30]	1.1. Az első, IV/837/2012. számú ügyben az indítványozó 2010. február 4-én fordult a korábbi Abtv. 48. §-a alapján az Alkotmánybírósághoz a Fővárosi Bíróság által a 3. Gf.75.145/2009/9. számú ítéletével kapcsolatban. A jogerős ítélet 2009. november 4-én kelt, a tértivevény-másolat tanúsága szerint a panaszos azt 2009. december 7-én vette kézhez, így az alkotmányjogi panaszt a korábbi Abtv. szerinti hatvan napos határidőn belül terjesztette elő. Az Abtv. 73. § (1) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság előtt az Abtv. hatálybalépésekor folyamatban lévő alkotmányjogi panaszok esetében az Alkotmánybíróság eljárását az Abtv. rendelkezései szerint le kell folytatni, ha az ügy az Alaptörvény rendelkezéseivel összefüggésben vizsgálható, és az indítványozó indítványozási jogosultsága az Abtv. rendelkezései alapján fennáll. Az alkotmányjogi panasz kiegészítésére és megújítására 2012. március 31-ig volt lehetősége az indítványozónak. Az indítványozó válaszlevele az Alkotmánybíróság XX/837-1/2012. számú végzésére 2012. március 13-án – határidőben – érkezett.
[31]	1.2. Az indítványozó jogi képviselővel jár el, aki az Abtv. 51. § (2) bekezdése szerinti képviseleti jogosultságát igazolta. Ezen kívül a panaszos megjelölte: 1) az Abtv. azon rendelkezését, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét az indítvány elbírálására [Abtv. 26. §]; 2) az Alaptörvény megsértett rendelkezését (tulajdoni klauzula). A panaszos azt is megindokolta, hogy a támadott rendelkezés miért ellentétes az Alaptörvény felhívott rendelkezésével, továbbá az indítvány határozott kérelmet tartalmaz a támadott norma alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pontja]. Az Abtv. 26. § (1) bekezdésében szabályozott panasz esetében a panasz benyújtásának feltétele, hogy az alapjogsérelemnek a támadott jogszabályi rendelkezés bírósági alkalmazása révén kell bekövetkeznie. Az indítványozó ügyében a Tszt. – 2012. január 1-jéig hatályos – támadott szabályát tartalmilag alkalmazták az ügyben eljárt bíróságok.
[32]	1.3. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság az ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról, az 56. § (2) bekezdése értelmében pedig a befogadhatóságról dönteni jogosult tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 26–27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti feltételeket. E feltételek vizsgálata alapján az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványozó közvetlenül érintettnek tekinthető, mivel az alkotmányjogi panaszra okot adó ügyben hozott ítéletekben félként szerepel. Az indítványozó a rendes jogorvoslati jogát kimerítette, ezért e tekintetben a panasz szintén megfelel az Abtv. 26. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek.
[33]	1.4. Az Abtv. 29. §-a szerint az alkotmányjogi panasz akkor fogadható be, ha alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést tartalmaz. Az Alkotmánybíróság szerint az indítvány megfelel e követelménynek is, mivel az Alkotmánybíróság még nem bírált el olyan ügyet, amelyben arra a kérdésre kellett választ adnia, hogy sérti-e az alkotmányjogi értelemben vett tulajdonhoz való jogot egy olyan objektív alapon nyugvó, mögöttes felelősségi konstrukció, amely egy magánfélnek jogot biztosít egy másik polgári jogi jogalannyal (magánféllel) szemben arra, hogy az általa igénybe nem vett szolgáltatás ellenértéket megfizettesse anélkül, hogy ráhatása lenne az objektív helytállási kötelezettségből eredő kockázatok kezelésére.
[34]	2. A másodikként érkezett IV/1278/2013. számú ügyben az indítványozó a Szegedi Járásbírósághoz 2013. július 10-én benyújtott alkotmányjogi panaszával – az indítvány tartalma alapján az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján fordult az Alkotmánybírósághoz a Szegedi Járásbíróság 7.P.21.551./2012/12. számú, valamint a Szegedi Törvényszék 4.Pf.20.392/2013/3. számú ítéletében alkalmazott Tszt.- és Kgy. r.-beli rendelkezésekkel kapcsolatban. A jogerős ítélet 2013. április 23-én kelt, a tértivevény-másolat tanúsága szerint a panaszos azt 2013. május 24-én vette kézhez, az tehát határidőben benyújtottnak tekinthető. Ebben az alkotmányjogi panasz-indítványban is megjelölte az indítványozó az Abtv. azon rendelkezését, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét az indítvány elbírálására [tartalmilag az Abtv. 26. § (1) bekezdése], valamint az Alaptörvény megsértett rendelkezését [XIII. cikk (1) bekezdése]. Az indítványozó azt is megindokolta, hogy a támadott rendelkezések miért ellentétesek az Alaptörvény felhívott rendelkezésével, továbbá az indítvány határozott kérelmet tartalmaz a támadott norma alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pontja].
[35]	2.1. Az Abtv. 26. § (1) bekezdésében szabályozott panasz esetében a panasz benyújtásának feltétele, hogy az alapjogsérelemnek a támadott jogszabályi rendelkezés bírósági alkalmazása révén kell bekövetkeznie. Az indítványozó ügyében megállapítható, hogy a Tszt. 2005. július 1-je és 2012. január 1-je között hatályos 44. § (3) bekezdését, valamint a Kgy. r. támadott szabályát tartalmilag alkalmazták az ügyben eljárt bíróságok.
[36]	A tartalmilag az Abtv. 26. § (1) bekezdésére alapított alkotmányjogi panasz befogadhatóságának tartalmi feltételeit illetően az Alkotmánybíróság tanácsa az Abtv. 26. §-a szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti feltételeket vizsgálta. E körben megállapította, hogy az indítványozó közvetlenül érintettnek tekinthető, mivel az alkotmányjogi panaszra okot adó ügyben hozott ítéletekben félként szerepel. Az indítványozó a rendes jogorvoslati jogát kimerítette, ezért e tekintetben a panasz szintén megfelel az Abtv. 26. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek.
[37]	Az Abtv. 29. §-a tekintetében az elsőként érkezett ügyhöz hasonló alkotmányjogi problémát vet fel az alkotmányjogi panasz, vagyis azt a kérdést, hogy sérti-e az alkotmányjogi értelemben vett tulajdonhoz való jogot egy olyan objektív alapon nyugvó, mögöttes felelősségi konstrukció, amely egy magánfélre kötelességet ró egy másik polgári jogi jogalannyal szemben oly módon, hogy az általa igénybe nem vett szolgáltatás ellenértékét megfizesse anélkül, hogy ráhatása lenne az objektív helytállási kötelezettségből eredő kockázatok kezelésére.
[38]	3. A IV/300/2014. számú ügyben az indítványozó a Szegedi Járásbírósághoz 2014. január 30-án benyújtott alkotmányjogi panaszával – az indítvány tartalma alapján – az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján fordult az Alkotmánybírósághoz a Szegedi Járásbíróság 26.P.23.138/2011/8. számú, valamint a Szegedi Törvényszék 4.Pf.20.697/2013/9. számú ítéletében alkalmazott, jelenleg hatályos Tszt.- és Kgy.r.-beli rendelkezésekkel kapcsolatban. A jogerős ítélet 2014. január 8-án kelt, az tehát határidőben benyújtottnak tekintendő.
[39]	3.1. Ezen túlmenően a panaszos megjelölte az Abtv. azon rendelkezését, amely megállapítja az Alkotmánybíróság hatáskörét az indítvány elbírálására [tartalmilag az Abtv. 26. § (1) bekezdése], illetve az Alaptörvény megsértett rendelkezését [XIII. cikk (1) bekezdése]. A panaszos megindokolta, hogy a támadott rendelkezések miért ellentétesek az Alaptörvény felhívott rendelkezésével, továbbá az indítvány határozott kérelmet tartalmaz a támadott norma alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pontja]. Az Abtv. 26. § (1) bekezdésében szabályozott panasz esetében a panasz benyújtásának feltétele, hogy az alapjog-sérelemnek a támadott jogszabályi rendelkezés bírósági alkalmazása révén kell bekövetkeznie. Az indítványozó ügyében a Tszt. és a Kgy. r. támadott szabályát alkalmazták az ügyben eljárt bíróságok.
[40]	3.2. A befoghatóság tartalmi feltételeinek vizsgálata (különösen az Abtv. 26. §-a szerinti érintettség, a jogorvoslat kimerítése, valamint a 29–31. § szerinti feltételek) arra következtetésre jutott a harmadikként érkezett panasz tekintetében is az Alkotmánybíróság, hogy az indítványozó közvetlenül érintettnek tekinthető, mivel az alkotmányjogi panaszra okot adó ügyben hozott ítéletekben félként szerepel. Az indítványozó a rendes jogorvoslati jogát kimerítette, ezért e tekintetben a panasz szintén megfelel az Abtv. 26. § (1) bekezdésében foglalt feltételeknek.
[41]	3.3. Az Abtv. 29. §-a szerinti feltétel kapcsán a jelen ügy tárgyául szolgáló előzőekben ismertetett két ügyhöz hasonlóan arra a következtetésre jutott az Alkotmánybíróság, hogy még nem bírált el olyan ügyet, amelyben arra a kérdésre kellett választ adnia: sérti-e az alkotmányjogi értelemben vett tulajdonhoz való jogot egy olyan objektív alapon nyugvó, mögöttes felelősségi konstrukció, amely egy magánfélre kötelességet ró egy másik polgári jogi jogalannyal szemben oly módon, hogy az általa igénybe nem vett szolgáltatás ellenértékét megfizesse anélkül, hogy ráhatása lenne az objektív helytállási kötelezettségből eredő kockázatok kezelésére.
[42]	Az alkotmányjogi panaszok nem megalapozottak.
[43]	1. Az Alkotmánybíróság először a támadott szabályozás környezetét, majd a mögöttes felelősségi konstrukció fontosabb elemeit tekintette át.
[44]	1.1. A támadott szabályozás javaslatának indokolása alapján mérés szerinti távhőszolgáltatás esetén a Tszt. 43. §-a kötelezővé teszi a távhő mennyiségének a hőközponti, lehetővé teszi az épületrészenkénti egyedi mérését. A hőközponti mérés a fogyasztói hőközpontban (hőfogadó állomáson), illetőleg a szolgáltatói hőközpontban történik. Ennek részletes feltételeit az önkormányzat képviselő-testülete rendeletben szabályozza. A hőközponti mérés feltételeinek a megteremtése a távhőszolgáltató kötelessége, míg az épületrészenkénti egyedi mérés lehetőségének kialakítása a felhasználó elhatározásán múlik.
[45]	A hőközponti mérés szerinti távhőszolgáltatás díjának épületrészenkénti megosztására és a díj fizetésére elsősorban az érdekelt tulajdonostársak egymással, valamint a távhőszolgáltatóval történő megállapodása, illetőleg az önkormányzat képviselő-testületének rendelete az irányadó. A mérés helyét, valamint a mérés szerinti elszámolás részletes szabályait az önkormányzati rendeletben meghatározott díjalkalmazási feltételek tartalmazzák.
[46]	A 44. § (2) bekezdése lehetőséget ad arra, hogy amennyiben a hőközponti mérés egy hiteles hőfogyasztás-mérőn keresztül több felhasználói közösség (pl. több társasház) részére történik, a felhasználói közösségek egymással történő megegyezése alapján az ellátott épületekkel a szolgáltató egy közüzemi szerződést kössön, ami egyébként megfelel a fennálló műszaki lehetőségeknek (pl. fűtés megkezdése, leállítása stb.). A szerződésnek tartalmaznia kell a felhasználói közösségek egymással történt megegyezésének részletes feltételeit is.
[47]	A Tszt. támadott rendelkezése a díjfizetési kötelezettséget és annak rendjét szabályozzák. Eszerint a szolgáltatás díjának kiegyenlítése együttesen, vagy épületrészenként külön-külön is történhet, a tulajdonosok megegyezése és az általuk megadott arányok szerint. Ez utóbbi esetben a díj megadott arányok szerinti megosztása és az épületrészek tulajdonosai (díjfizetők) részére történő számlázás a szolgáltató feladata. A számlázás történhet az épületrész bérlője, használója részére is. Ebben az esetben az épületrész tulajdonosát és a bérlőt vagy használót a díjak megfizetéséért helytállási kötelezettség terheli.
[48]	A rendesbírósági gyakorlat alapján (lásd például: BDT2014.3181.) a Tszt. 3. § b) pontja, valamint a 44. § (3) bekezdése együttes és helyes értelmezése szerint tehát a társasházi tulajdonostárs alperes, valamint az önkormányzati tulajdonú lakás (helyiség) bérlője (használója) együttes kérelme (igénybejelentése) esetén a távhő-szolgáltatási jogviszonyban a díjfizető a bérlő (használó) lesz. A bérbe-, illetve használatba adó tulajdonostárs helyi önkormányzat pedig a fizetendő díjért egyszerű (sortartó) törvényi kezesként [Ptk. 272. § (1) bekezdés, 274. § (1) bekezdés] felel. Az elsőfokú bíróság megítélésével szemben a Tszt. 44. § (3) bekezdése nem csupán a távhő-szolgáltatási jogviszonyt nem érintő számlázási megállapodásra ad lehetőséget, hanem a Tszt. 3. § b) pontja és a 44. § (3) bekezdése kifejezetten lehetőséget ad arra, hogy a távhő-szolgáltatási díj megfizetését a távhővel elállott épületrészt a tulajdonostól származtatott jogviszony alapján használó személy vállalja, amely esetre az épületrész tulajdonosa a díjfizetésért mögöttes felelőséggel tartozik.
[49]	Ugyanakkor a törvény kimondja, hogy külön-külön történő díjfizetés esetén a felhasználó az egyes díjfizetők, továbbá a díjfizető más díjfizető díjtartozásának megfizetéséért nem tartozik felelősséggel.
[50]	1.2. A jelen ügy tehát a magánfelek egymás közötti jogviszonyában – a tulajdonhoz való joggal összefüggésben – a mögöttes felelősségi konstrukció alkotmányos megítélését veti fel. Az Alkotmánybíróság – elsősorban az adójogi jogviszonyok kapcsán – már számos határozatában körvonalazta a mögöttes felelősségi konstrukció alkalmazásának alkotmányos feltételeit. E döntések meghozatala során figyelemmel volt a rendesbírósági gyakorlatban kidolgozott dogmatikára, így a mögöttes felelősségről szóló 1/2007. Polgári jogegységi határozatra, amely szerint a mögöttes felelősség olyan járulékos jellegű, másodlagos, közvetett helytállási kötelezettség, amely alapulhat szerződésen (pl. szerződéses egyszerű kezesség) vagy törvény rendelkezésén (törvényi kezesség, valamint a mögöttes felelősség egyéb törvényi esetei). A bírósági gyakorlat egyértelmű abban a kérdésben is, hogy a mögöttesen felelős ugyanazon kötelezettség teljesítéséért felel, mint a főkötelezett.
[51]	Az Alkotmánybíróság a mögöttes felelősségi szabályozási konstrukció legfontosabb, alkotmányjogilag releváns elemeit legutóbb a 20/2015. (VI. 16.) AB határozatában foglalta össze. E döntés alapján a mögöttes felelősség egy másik személy valamely vagyoni kötelezettségének a teljesítéséért való másodlagos, közvetett helytállási kötelezettség. A mögöttes felelősség mindig feltételez egy elsődlegesen felelős személyt is. Ilyen esetben két különböző jogállású kötelezettről: a főkötelezettről és a járulékos kötelezettről van szó. Ahogyan korábban utalt rá az Alkotmánybíróság, létrejöttét tekintve a mögöttes felelősség alapulhat szerződésen, vagyis a helytállási kötelezettség elvállalásán (például szerződéses sortartó kezesség) és alapulhat törvény rendelkezésén is. Amikor a jogalkotó mögöttes felelősséget kíván megállapítani, ezt nem csak a kezesség jogintézményének az alkalmazásával teheti, hanem sui generis módon is. Erre példa a jogosulatlan autópálya használatért fizetendő pótdíjfizetési kötelezettség (lásd például a 617/B/2005. AB határozatot, ABH 2008, 2277, 2284.) vagy a társasági jogban a betéti társaság tagjainak mögöttes felelőssége. Ez utóbbi mögöttes felelősségi konstrukció a gazdasági társaság vagyona által nem fedezett, vagy egyéb okból meg nem térülő tartozásokért való felelősséget jelenti.
[52]	Az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy a mögöttes felelősségi konstrukció a gazdasági társaság helytállni köteles tagjának vagyoni viszonyaira jelentős hatással van, a helytállási kötelezettség terjedelme miatt az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésének oltalma alatt álló tulajdonhoz való jogát nagymértékben érinti, ezért – a fentiek alapján a mögöttes adójogi felelősséget felvető ügyekben – arra a kérdésre kellett az Alkotmánybíróságnak válaszolnia, hogy mely eljárásokban kell az adózói jogok gyakorlását lehetővé tenni az adó megfizetésére kötelezett személy számára, amelyek kiterjednek az adótartozás jogalapjának és összegszerűségének vitatására. Jelen ügy azonban nem közjogi normák alkotmányossági megítéléséről szól, hanem arról, milyen alkotmányossági mércét kell alkalmaznia az Alkotmánybíróságnak a magánfelek egymás közti magánjogi jogviszonyaiban (lásd a horizontális hatály doktrínáját).
[53]	2. Az Alkotmánybíróság emlékeztet arra, hogy eddigi gyakorlata alapján az „Alaptörvényben garantált szabadságok a magánjogi viszonyokban közvetett érvényesülést kívánnak, vagyis az Alkotmánybíróság felfogása szerint a szerződéses szabadság tiszteletben tartása mellett az Alaptörvényből fakadó alapjogi követelmények végső soron a magánjog generálklauzuláin keresztül szolgálhatnak a magánfelek közötti jogviszonyok megítélésének alkotmányjogi mércéjeként” {erről lásd: 8/2014. (III. 20.) AB határozat, Indokolás [56]; [64]–[66], illetve 34/2014. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [94]; magánjogi jogviszonyokban a diszkrimináció tilalmával összefüggésben kivételként lásd a 3001/2016. (I. 15.) AB határozatot}.
[54]	Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság kifejtette, hogy a tulajdonhoz való jog alapjogként az állammal szemben garantál olyan közjogi igényt, amely alapján az állam – alapvetően, főszabályként, az Alaptörvényből következő kivételektől eltekintve – köteles tartózkodni az alapjog alanyának tulajdonosi pozíciójába történő behatolástól. „A szerződő felek, mint alanyi jogosultak és alanyi kötelezettek egymással szembeni érdekegyensúlyát, és a gyengébb pozícióban lévő fél védelmét azonban a Ptk. hivatott biztosítani” {3009/2012. (VI. 21.) AB határozat, (Indokolás [51])}.
[55]	A polgári jogi jogviszonyokban álló felek közötti érdekegyensúly jogszabályi úton történő megtartásának alkotmányos kötelezettségét hangsúlyozta az Alkotmánybíróság – a jogalkotói szerződésmódosításon túl [legutóbb megerősítette a 33/2015. (XII. 3.) AB határozat] – a megbízási jogviszonyok (1176/B/2007. AB határozat) a kötelező gépjármű-felelősségi biztosítás [83/2011. (XI. 10.) AB határozat] vagy a haszonbérlő tulajdonhoz való joga biztosítása (460/E/2000. AB határozat) érdekében.
[56]	3. A fentiek alapján a továbbiakban az Alkotmánybíróság azt vizsgálta, hogy az érdekegyensúly megteremtésére irányuló alkotmányos (a tulajdonhoz való jog intézményvédelmi aspektusából eredő) kötelezettségének eleget tett-e az állam a jelen ügyben alkalmazandó normák megalkotása során. A rendesbírósági gyakorlat alapján megállapítható, hogy az ügy tárgyául szolgáló ügyekben a tulajdonos a korábbi Ptk. 334. § (1) bekezdése alapján megtérítési igénnyel léphetett fel a távhő-szolgáltatást ténylegesen igénybe vevő használóval (tulajdonostárssal) szemben, ami alapján bírósági úton volt kötelezhető a használó a távhő-díjtartozás megfizetésére. A hatályos Ptk. 6:30. § (1) bekezdése ezzel megegyező rendelkezést tartalmaz. Megjegyzi még az Alkotmánybíróság, hogy amennyiben tulajdonos és bérlő között merülne fel az indítványozók által felvetett polgári jogi és alkotmányjogi probléma, akkor a lakások és helyiségek bérletére, valamint az elidegenítésükre vonatkozó egyes szabályokról szóló 1993. évi LXXVIII. törvény rendelkezései szerint még az esetlegesen sikertelen felmondást követően elindított kiürítési perben hozott ítélet végrehajtásával is csökkenteni tudja a tulajdonos a nemteljesítő bérlő magatartásának jogkövetkezményeit.
[57]	4. A fentiek alapján – mivel a jogalkotó az említett jogintézmények megalkotásával eleget tett az érdekegyensúly megteremtését előíró alkotmányos – a tulajdonhoz való jog biztosításából fakadó – intézményvédelmi kötelezettségének – az Alkotmánybíróság a távhőszolgáltatásról szóló 2005. évi XVIII. törvény – 2015. július 1-je és 2012. január 1-je között, valamint a jelenleg hatályos – 44. § (3) bekezdése második mondata alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére, valamint az alkalmazásuk kizárására irányuló alkotmányjogi panaszokat elutasította.
[58]	5. A Tszt. 3. § g) pontja és – ezzel egyezően – a Kgy. r. 33. § (1) bekezdése olyan értelmező, fogalom-meghatározó rendelkezéseket tartalmaznak a felhasználókra, illetve a fogyasztókra, amelyek önmagukban a tulajdonhoz való joggal nincsenek érdemi összefüggésben. Az Alkotmánybíróság gyakorlatában az érdemi összefüggés hiánya az indítvány elutasítását eredményezi [legutóbb lásd a 3016/2016. (II. 2.) AB határozatot]. Emiatt az Alkotmánybíróság a Tszt. 3. § g) pontja és a Kgy. r. 33. § (1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére, valamint az alkalmazásuk kizárására irányuló alkotmányjogi panaszokat is elutasította.
. 02/04/2010
. 3052/2016. (III. 22.)
. 03/08/2016

matches:
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
sui generis


text:
Az Európai Unió Bíróságának közleménye | hírek | Jogi Fórum
2010.12.22. Jogi Fórum/ Európai Bíróság
Valamely tagállam a közrenddel kapcsolatos megfontolások alapján megtagadhatja állampolgárának egy másik tagállamban szerzett, nemesi címet tartalmazó vezetékneve elismerését.
Az Európai Unió biztosítja az állampolgárok egyenlősége elvének tiszteletben tartását, és a nemesség eltörléséről szóló osztrák törvény ezen elv végrehajtásának minősül.
Ilonka Sayn‑Wittgenstein Németországban lakóhellyel rendelkező osztrák állampolgár, 1991‑ben, Lothar Fürst von Sayn-Witgenstein német állampolgár általi örökbefogadása útján születési neveként ez utóbbi vezetéknevét szerezte meg, ennek nemesi címével együtt, „Fürstin von Sayn‑Wittgenstein” („Sayn‑Wittgenstein hercegnő”) formában. Németországban e néven vezetői engedélyt szerzett, és vállalkozást hozott létre. Az osztrák hatóságok a maguk részéről bejegyezték ezen új nevet az osztrák anyakönyvbe. Útlevelet, valamint állampolgársági igazolásokat hosszabbítottak meg, illetve állítottak ki Ilonka Fürstin von Sayn‑Wittgenstein névre.
A Verfassungsgerichtshof (osztrák alkotmánybíróság) ugyanakkor egy hasonló ügyben 2003‑ban úgy döntött, hogy – az egyenlőség elvét végrehajtó, alkotmányos szabály rangú – a nemesség eltörléséről szóló 1919. évi törvény tiltja, hogy egy osztrák állampolgár nemesi címet magában foglaló nevet szerezzen egy olyan német állampolgár általi örökbefogadása útján, aki jogszerűen viseli ezt a címet mint nevének alkotórészét. Ezen ítéletet követően, a bécsi anyakönyvvezető, úgy ítélve meg, hogy az Ilonka Fürstin von Sayn‑Wittgenstein számára örökbefogadása okán kiállított születési anyakönyvi kivonat téves volt, ennek következtében az anyakönyvbe bejegyzett nevet „Sayn‑Wittgenstein”‑re módosította.
A Verwaltungsgerichtshof (osztrák legfelsőbb közigazgatási bíróság) előtt I. Sayn‑Wittgenstein arra hivatkozott, hogy örökbefogadása névjogi következményeinek el nem ismerése szabad mozgásának akadályát képezi – mivel két különböző tagállamban eltérő családneveket kell viselnie –, valamint a családi élet tiszteletben tartásához való jogának azon okból történt megsértésére, hogy módosították azt a nevet, amelyet egyébként tizenöt éven keresztül folyamatosan viselt.
E körülményekre figyelemmel az osztrák bíróság azt kérdezi a Bíróságtól, hogy az Unió polgárai szabad mozgásának és szabad tartózkodásának elve lehetővé teszi‑e az osztrák hatóságok számára, hogy megtagadják valamely osztrák állampolgár vezetékneve minden elemének olyan formában történő elismerését, ahogyan azt Németországban meghatározták, azon indokkal, hogy e vezetéknév nemesi címet tartalmaz, amely az osztrák alkotmányjog értelmében nem megengedett.
A Bíróság először is arra emlékeztet, hogy még ha a vezetéknevekre és a nemesi címekre vonatkozó szabályozás a tagállamok hatáskörébe tartozik is, a tagállamoknak tiszteletben kell tartaniuk az uniós jogot. Valamely személy neve azonosságának és magánéletének alkotóeleme, amelynek védelmét az Európai Unió Alapjogi Chartája, valamint az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény egyaránt biztosítja.
A Bíróság már kimondta1, hogy minden alkalommal, amikor egy konkrét helyzetben használt név nem felel meg annak, amely a személyazonosság igazolására bemutatott okmányban szerepel, vagy amikor két, egyszerre bemutatott okmányban szereplő név nem azonos, ez kételyeket kelthet ennek a személynek a személyazonosságát, valamint a bemutatott okmányok eredetiségét és a bennük szereplő adatok hitelességét illetően. Annak puszta konkrét kockázata, hogy el kell oszlatni a személyazonossággal kapcsolatos kételyeket, a mozgás szabadsága korlátozásának minősül.
Ugyanakkor e korlátozás igazolható, ha objektív megfontolásokon alapul, és a nemzeti jog által jogszerűen megállapított célkitűzéssel arányos.
E tekintetben a Bíróság emlékeztet arra, hogy az Unió tiszteletben tarja tagállamai nemzeti identitását, amelynek az állam köztársasági államformája is részét alkotja. A Bíróság tehát elismeri, hogy az osztrák alkotmánytörténet fényében a nemesség eltörléséről szóló törvény a közrendre vonatkozó igazolásnak minősíthető, következésképpen a személyek szabad mozgásának az uniós jog által elismert jogával való összevetés során figyelembe vehető.
Következésképpen, a közrend e fogalmát mint valamely alapvető szabadságtól való eltérés igazolását szigorúan kell értelmezni, oly módon, hogy annak tartalmát az egyes tagállamok ne határozhassák meg egyoldalúan az európai uniós intézmények ellenőrzése nélkül. Mindazonáltal azok a sajátos körülmények, amelyek igazolhatják a közrend fogalmára történő hivatkozást, tagállamonként és koronként változhatnak. A nemzeti hatóságok mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a Szerződésben rögzített korlátok között.
Ausztriát illetően megállapítható, hogy a nemesség eltörléséről szóló törvény a valamennyi osztrák állampolgár jogegyenlősége általánosabb elvének végrehajtása, amely elv mint általános jogelv tiszteletben tartásának biztosítására az uniós jogrend törekszik.
Valamely alapvető szabadságot korlátozó intézkedések csak akkor igazolhatók a közrendhez kapcsolódó okokkal, ha az általuk biztosítani kívánt érdekek védelméhez szükségesek, és csak annyiban, amennyiben e célkitűzések kevésbé korlátozó intézkedésekkel nem érhetők el.
A Bíróság szerint nem aránytalan az, hogy valamely tagállam az egyenlőség elve biztosítása célkitűzésének elérése érdekében megtiltja állampolgárainak, hogy nemesi címeket vagy erre utaló névelemeket szerezzenek, birtokoljanak vagy használjanak, amelyek alkalmasak arra, hogy olyan látszatot keltsenek, hogy a név viselője ilyen ranggal rendelkezik.
Következésképpen, a Bíróság azt a választ adja, hogy az, hogy valamely tagállam hatóságai megtagadják ezen állam valamely állampolgárának valamely másik tagállamban – e tagállam állampolgára által felnőttként történt örökbefogadása okán – meghatározott vezetékneve valamennyi eleme elismerését, mivel e vezetéknév nemesi címet tartalmaz, amely az előbbi tagállam alkotmányjoga értelmében nem megengedett, nem minősül olyan intézkedésnek, amely nem igazolt módon sérti az uniós polgárok szabad mozgását és tartózkodását.

matches: Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
IV/01011/2017
. IV/01011/2017
Az ügy tárgya: A Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (jogalap nélküli gazdagodás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete, a Debreceni Törvényszék 9.G.40.165/2014/28. számú ítélete, és a Debreceni Ítélőtábla Gf.IV.30.629/2015/6. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól, továbbá azt, hogy az Alkotmánybíróság az eljárásának a befejezéséig az ítélet végrehajtásának felfüggesztésére hívja fel a Debreceni Törvényszéket.
Az indítványozó gazdasági társaság előadta, hogy jogalap nélküli gazdagodás jogcímen indított keresetet az alperesi gyógyszergyár ellen. Az indítványozó álláspontja szerint a jogelődje több alkalommal ellenszolgáltatás nélkül, összesen 56.120.000,-Ft-ot utalt át az alperes részére.
A bíróság ítéletével a keresetet elutasította, arra hivatkozással, hogy az indítványozó mint jogutód a kereshetőségi jogát nem igazolta, másrészt nem jutott az alperes jogalap nélküli előnyhöz, csak tartozásátvállalás történt. A másodfokú ítélet az elsőfokú ítéletet helybenhagyta, annyival kiegészítve, hogy tagi kölcsönként lett a perbeli összeg átutalva. A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.
Az indítványozó álláspontja szerint a bírósági döntések megsértették az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való alapjogát, mert túlterjeszkedő jogértelmezésen alapulnak. A Kúria az indítványozót elzárta a bizonyítási indítványtól, az ítélet indokolását feltételezésre alapozza, amelyben nem bizonyított körülményt értékelt a felperes terhére..
Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete
Debreceni Törvényszék 9.G.40.165/2014/28. számú ítélete
Debreceni Ítélőtábla Gf.IV.30.629/2015/6. számú ítélete
IV_1011_2_2017_ind_kieg. anonim.pdf IV_1011_0_2017_inditvany.anonim.pdf
A határozat száma: 3362/2017. (XII. 22.) AB végzés
3362_2017 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. Az indítványozó gazdasági társaság jogi képviselője útján (dr. Palotai Beáta ügyvéd, 1114 Budapest, Bartók Béla út 76., I/2.) alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján a Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete, valamint az ennek alapjául szolgáló a Debreceni Ítélőtábla Gf.IV.30.629/2015/6. számú ítélete és a Debreceni Törvényszék 9.G.40.165/2014/28. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte. Az indítványozó ezen kívül kezdeményezte, hogy az Alkotmánybíróság hívja fel az elsőfokú bíróságot az alkotmányjogi panaszban támadott kúriai ítélet végrehajtásának felfüggesztésére. Az indítványozó szerint a kifogásolt döntés az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdését, XXVIII. cikk (1) bekezdését, 25. cikk (1) bekezdését és 28. cikkét sérti.
[3]	1.1. Az elsőfokú bíróság által megállapított tényállás szerint az alperes jogelődje beolvadt az alperesbe. Az alperes jogelődje és egy korlátolt felelősségű társaság (a továbbiakban: Kft.). szállítási keretszerződést kötött, amelyben a Kft. által a váci kórházban üzemeltetett patikába gyógyszerek szállítását vállalta.
[4]	Az időközben felszámolás alá került Kft. egyik tagja (egy másik gazdasági társaság, a továbbiakban: másik kft.) több alkalommal több millió forintot utalt át az alperes jogelődje részére. Az átutalásokról emailben is tájékoztatta az alperes jogelődjét, a megjegyzés rovatban pedig feltüntette, hogy „gyógyszerrendelés [Kft neve]”.
[5]	2014 júliusában a másik kft. tájékoztatta az alperest, hogy a több millió forint összegű követelését átruházta egy külföldi gazdasági társaság engedményesre, és mivel az összeget korábban tévesen utalta át részére, ezért azzal az alperes jogalap nélkül gazdagodott. Az alperes vitatta az engedményezett követelés jogalapját. Álláspontja szerint a másik kft. azért fizetett meg több millió forintot az alperes jogelődjének, mert átvállalta a Kft. tartozását. Ezt követően a külföldi gazdasági társaság arról tájékoztatta az alperest, hogy az indítványozóra, az alapügy felperesére engedményezte a vele szembeni követelését.
[6]	Az elsőfokú bíróság az indítványozó keresetét elutasította, mert megállapította, hogy nem álltak fenn a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) 361. §-a alapján a jogalap nélküli gazdagodás feltételei. A másik kft. ugyanis a Kft. tagjaként e cég tartozásának átvállalása miatt fizette meg az alperes jogelődje részére a váci kórházba szállított gyógyszerek több millió forintos vételárát.
[7]	Az indítványozó fellebbezése folytán eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta és a tényállást kiegészítette azzal, hogy a másik Kft. 2007. óta rendszeresen tagi kölcsönt folyósított a Kft. részére. A tartozásátvállalással kapcsolatban az elsőfokú bírósággal megegyezően arra a következtetésre jutott, hogy az indítványozó jogelődje a perbeli összeget nem jogalap nélkül, hanem a Kft. helyett fizette ki az alperes jogelődjének. Megállapította, hogy a perbeli átutalások a Kft. és az alperes jogelődje között létrejött keretszerződés alapján szállított gyógyszerek vételárának az előtörlesztésére kerültek kifizetésre.
[8]	A másodfokú bíróság ítéletével szemben az indítványozó felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő. A Kúria a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta. A Kúria mellőzte a másodfokú bíróság által a tagi kölcsönökkel és az engedményezéssel kapcsolatos tényállás-kiegészítést, tekintettel arra, hogy e tényekre a megelőző eljárásokban egyik fél sem hivatkozott. Megállapította, hogy ennek azonban az alább kifejtettekre figyelemmel az ügy érdemére kiható jelentősége nem volt.
[9]	A Kúria leszögezte, hogy a per főtárgya nem a másik Kft. és a Kft. jogviszonyának a vizsgálata, illetve annak minősítése volt, hanem az, hogy a másik Kft. és az alperes jogelődje közötti pénzmozgásnak jogalapja volt-e vagy sem. Ebből következően tévesen történt a bizonyítási teher alperesre való kiosztása, mert a bizonyítandó tény – amely az indítványozót terhelte – az átutalások jogalap nélküli jellege volt. Ebből kiindulva megállapítható, hogy az indítványozó nem bizonyította az alperes jogalap nélküli gazdagodását. Az alperes – bár az ellenkérelmi hivatkozása szerinti, a másik Kft. és a Kft. közötti tartozásátvállalást nem bizonyította –, de az átutalások jogalapját, és a jogelődje által gyógyszerszállításban megnyilvánult szolgáltatásai tényét igen. A Kúria megállapította, hogy a gazdasági/üzleti logikával meg nem magyarázható „téves” átutalássorozatból a másik Kft. részéről egyértelműen tudatos, célirányos magatartásra vonható következtetés, a váci kórházban az átutalásokat teljesítő cég részbeni tulajdonában lévő Kft. által megszerzett üzleti/piaci pozíció megtartása. Minderre figyelemmel az eljárt bíróságok a rendelkezésre állt okirati bizonyítékokat (bankátutalások, e-mail üzenetek), valamint a tanúvallomások tartalmát összességükben logikusan, ellentmondástól mentesen értékelték, ezért mérlegelő tevékenységük a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 206. § (1) bekezdésének megfelelően, jogszabálysértés nélkül történt.
[10]	A pernek ugyan nem volt tárgya, hogy a másik Kft. átutalási sorozata a Kft. irányába jogilag minek minősíthető, azonban a teljesség kedvéért a Kúria megjegyezte, hogy valójában a bírói gyakorlat által régen ismert ún. tartozáselvállalás történt a másik Kft. részéről. Ennek lényege, hogy a régi Ptk.-ban nem nevesített, de a régi Ptk. 200. § (1) bekezdésében foglaltakra figyelemmel típus- és formakényszer nélküli megállapodással az eredeti kötelemben nem szereplő, külső, ún. harmadik fél kötelezettséget vállalhat a kötelezett tartozásának megfizetéséért anélkül, hogy az eredeti kötelezettől azt átvállalná. Ennek következtében a tartozáselvállaló nem a kötelezett helyébe, hanem mellé lép a kötelembe. A perbeli esetben a másik Kft. az átutalások tényszerű megtörténtével a Kft. helyetti helytállást vállalt, amire tekintettel az alperes jogelődje által nem vitásan teljesített gyógyszerszállítás (szolgáltatás) ellenében járó vételárat (ellenszolgáltatás) teljesítette. Így az alperes jogelődje oldalán jogalap nélküli gazdagodás fogalmilag nem következhetett be.
[11]	1.2. Az indítványozó ezt követően alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz, melyben a Kúria Pfv.V.21.014/2016/5. számú ítélete, valamint ennek alapjául szolgáló a Debreceni Ítélőtábla Gf.IV.30.629/2015/6. számú ítélete és a Debreceni Törvényszék 9.G.40.165/2014/28. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte. Az indítványozó szerint a Kúria döntése sérti az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdését, XXVIII. cikk (1) bekezdését, 25. cikk (1) bekezdését és 28. cikkét. Az indítványozó szerint a bíróságok eljárása méltánytalan és igazságtalan volt vele szemben. A Kúria túlterjeszkedett jogalkalmazási és jogértelmezési jogkörén, amikor a felülvizsgálati eljárásban megfordította a bizonyítás terhét. Az indítványozó szerint a Kúria tévesen és jogszabályellenesen helyezkedett arra az álláspontra, hogy az indítványozót terhelte az átutalások jogalap nélküli jellegére vonatkozó bizonyítási kötelezettség. Véleménye szerint az alperesnek kellett volna bizonyítania az utalások jogcímét, és azt, hogy a jogalap nélküli gazdagodás feltételei nem álltak fent, ehelyett a Kúria az alperest terhelő bizonyítás sikertelenségét az indítványozóra terhelte. A Kúria nem biztosította az indítványozó bizonyításhoz való jogát, elzárta bizonyítási indítványától és az ítélet indokolását feltételezésre alapozta. A másodfokú bíróság és a Kúria önkényesen állapította meg a tényállást és minősítette az ügyletet először tagi kölcsönnek, majd pedig tartozáselvállalásnak anélkül, hogy erre az indítványozó és az alperes hivatkozott volna, vagy a bizonyítási eljárás lefolytatásra került volna.
[14]	Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítvány részben nem felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pontjában meghatározott feltételnek, mert az Alaptörvény 25. cikkével összefüggésben alkotmányjogilag értékelhető indokolást, érvelést nem tartalmaz. Az Alkotmánybíróság jelen ügyben is hangsúlyozza, hogy indokolás hiányában a kérelem nem felel meg a határozottság Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pontjában írt követelményének, ezért annak elbírálására nincs lehetőség. {34/2014. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [212]}
[15]	Az Abtv. 27. § a) pontja úgy rendelkezik, hogy alkotmányjogi panasz kezdeményezésére olyan bírói döntéssel szemben van lehetőség, amely Alaptörvényben biztosított jogot sért. Az indítványozó az Alaptörvény 28. cikkének a megsértésére hivatkozott, amely nem tekinthető Alaptörvényben biztosított jognak, mert annak címzettjei a bíróságok, így ezen rendelkezés nem fogalmaz meg olyan jogot, amelyre alkotmányjogi panaszt önállóan lehetne alapítani {3231/2014. (IX. 22.) AB határozat, Indokolás [7]}. Mindebből következően az alkotmányjogi panasz ebben a részében nem felel meg a befogadhatóság Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) pontjában foglalt törvényi követelménynek.
[16]	Az indítványozó továbbá az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésének a sérelmére is hivatkozott, mely nem a bírósági eljárásokra, hanem a hatósági eljárásokra vonatkozik, így az indítványozó által hivatkozott alaptörvényi rendelkezés és a támadott bírósági döntések között a jelen ügyben nincs összefüggés. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az említett összefüggés hiánya az indítvány befogadásának tartalmi akadálya {3130/2013. (VI. 24.) AB végzés, Indokolás [17]}.
[18]	Az Alkotmánybíróság az indítványozónak az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésével, a tisztességes bírósági eljáráshoz való joggal összefüggésben előadott érveivel kapcsolatban a következőket állapította meg.
[19]	Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény 24. cikkének (1) bekezdése alapján az Alaptörvény védelmének legfőbb szerve. A (2) bekezdés d) pontja értelmében alkotmányjogi panasz alapján felülvizsgálja a bírói döntésnek az Alaptörvénnyel való összhangját. Az alkotmányjogi panasz jellegének megfelelően a testület hatáskörébe a bírói döntéseknek kizárólag az alkotmányossági szempontú vizsgálata tartozik. Ebből következően az alkotmányjogi panasz nem tekinthető a bírósági szervezeten belül jogorvoslattal (már) nem támadható bírói határozatok által okozott valamennyi jogsérelem orvoslása eszközének, azaz ez a jogvédelem nem jelenti a rendes bíróságok jogalkalmazási gyakorlatának általános felülvizsgálatát, aminek következtében az Alkotmánybíróság burkoltan negyedfokú bírósággá válna. A jogszabályokat a bíróságok értelmezik, az Alkotmánybíróság csak az értelmezési tartomány alkotmányos kereteit jelölheti ki, ami nem adhat alapot számára minden olyan esetben történő beavatkozásra, amikor vélt vagy esetleg valós jogszabálysértő jogalkalmazásra került sor {3198/2013. (X. 22.) AB végzés, Indokolás [22]}. Ebből következően a bírói döntés alaptörvény-ellenességének vizsgálata során az Alkotmánybíróság attól is tartózkodik, hogy a bíróságok felülbírálati jogköréhez tartozó, szakjogi vagy kizárólag törvényértelmezési kérdésekben állást foglaljon {3028/2014. (II. 17.) AB végzés, Indokolás [12]}. A tényállás megállapítása, a bizonyítékok értékelése, és mérlegelése az eljárási jogi szabályokban a jogalkalmazó számára fenntartott feladat {3012/2016. (I. 25.) AB végzés, Indokolás [20]}. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványozó alkotmányjogi panasza valójában a bírósági eljárás felülbírálatára irányul. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint az indítványozó panasza egészében nem alkotmányossági, hanem törvényességi kérdésekre vonatkozik, az eljáró bíróságok tényállás-megállapításának, bizonyítékértékelésének, jogértelmezésének, valamint jogalkalmazásának helytállóságát vitatja. Mindezek alapján az indítványozó által az alkotmányjogi panaszban felvetett aggályok a támadott bírói döntés érdemi alkotmányossági vizsgálatát nem teszik lehetővé, mert az alkotmányjogi panasz az Abtv. 29. §-ában meghatározott törvényi feltételek egyikének sem felel meg.
[20]	Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz befogadhatósági vizsgálatának eredményeként arra a következtetésre jutott, hogy az alkotmányjogi panasz nem felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pontjában, 27. § a) pontjában, valamint 29. §-ában meghatározott törvényi feltételeknek, ezért azt az Alkotmánybíróság az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és h) pontjai alapján visszautasította.
[21]	Mivel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt visszautasította, okafogyottá vált az indítványozó abbéli kezdeményezése, hogy az Alkotmánybíróság hívja fel az első fokon eljáró bíróságot a támadott bírósági határozat végrehajtásának felfüggesztésére {3245/2017. (X. 10.) AB végzés, Indokolás [10]}.
. 04/18/2017
. 3362/2017. (XII. 22.)

matches: Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria