text:
április | 2016 | Habeas Corpus
A devizahiteles ügyek kapcsán az elmúlt napok eseményei újabb érdekes képet vázol fel a magyar igazságszolgáltatásról. A téma iránt érdeklődő kollégáink figyelmébe külön ajánljuk dr. Marczingós László ügyvéd úr levelét. Nemkülönben azok számára is kifejezetten ajánlott, akik az alkotmányos és polgári jogi alapelvek értékeinek gyakorlati érvényre jutásáról szeretnének megismerni egy igen sok embert, sőt, egészen a nemzetgazdaságot is érintő példát.
dr.Marczingós László: A sarokba szorított adósok – a fogságban tartott jog
Dr. Wellmann György kollégiumvezető úr minap napvilágra kerülő, a Bankszövetséghez címzett levele kapcsán kívánok kizárólag szakmai kérdéseket intézni igazgatási jogkört érintően.
A 6/2013. PJE határozat kelte 2013. december 16. Az OBH hivatalos tájékoztatója szerint 2014. július 22-én – a DH1 törvény kapcsán – számba vették az érintett deviza alapú banki termékkel kapcsolatos kötelmi jogi jogviták bíróság előtt megindult eljárásait. Eszerint országosan, 117 bíróság előtt 12.000 peres ügyet érintett a peres eljárás, avagy a per tárgyalásának felfüggesztése. A „felfüggesztések” döntő részben a törvényszéki elsőfokú, illetve ítélőtáblai másodfokú eljárásokat érintettek. A Kúria előtt elenyésző számban voltak folyamatban felülvizsgálati eljárások. http://birosag.hu/…/tajekoztato_a_devizahiteles_ugyekkel_ka…
Dr. Wellmann György kollégiumvezető 2013. november 22-én kelt indítványában kezdeményezte a Bszi. 33.§ (1) bek. a) pontja alapján a Kúria Polgári Kollégiumának jogegységi eljárását. Ennek okát „a deviza alapú kölcsönszerződések több százezres száma, a bennük megtestesülő tartozás nagyságrendje, a nem teljesítő adósok egyre növekvő aránya, a szerződések érvényességét vitató perek számának emelkedése már társadalmi méretű problémát jelent. Az ügyek gyors és lehetőség szerint egységes szempontok szerinti elbírálásához fűződő kiemelkedő társadalmi és igazságszolgáltatási érdek…” szolgáltatta. http://kuria-birosag.hu/…/jogegysegi_eljaras_lefolytatasa_i…
Az indítványban jelentkező kérdéseknek vajmi kevés köze volt a konkrét jogvitákhoz, pláne nem a konszenzuál ügyletek lényegéhez, jogelméleti sarokpontjaihoz. Ugyanis az általánosság szintjén megfogalmazott kérdések pont úgy igazodtak a jogászként nehezen felfogható „banki termék” fogalmához, mint ahhoz a partikuláris érdekhez, miszerint a kötelmi jogi perek érdemi, lényegi kibontakozása előtt már sarokba szorítsák az adósokat.
De lássuk a kérdéseket:
A kötelmi jogviszonyban a felek egybehangzó, egymás irányába mutató és találkozó akaratnyilvánítása (akarati elv) szükséges ahhoz, hogy a másik féllel közölté vált (jognyilatkozati elv) akaratnyilvánítás szerződést hozzon létre, és az kötelmet fakasszon.
A szerződéses nyilatkozat közöltté válhat szóban, melyet kötelesek írásba foglalni a felek érvényességi feltételként, avagy eleve írásban, mely történhet ajánlattétellel és annak elfogadásával.
A „deviza alapú” minősítése egy kölcsönszerződésnek (Ptk. 523.§) nem jogi kategória, hanem a banki termékfejlesztők által kidolgozott banki szerződéses akarat közgazdaságtani jellemzése. Ha a Kúria a „deviza alapú” kölcsön tartalmát akarja vizsgálni, akkor a Ptk-t kell szem előtt tartani. Ám nem szabad összekeverni e vonatkozásban egy szerződés lényeges elemét (mely hiánya a szerződés létre nem jöttét okozhatja), az olyan elem hiányával, melyet törvény semmisségi okkal szankcionál. (Hpt. 213.§)
A magyar bíróság előtti polgári perek tétje nem az volt eddig sem, hogy a „deviza alapú” kitétel fogalmi lényegét pontosítsák, hanem az, hogy a felek szerződéses akarata és annak megfelelő akaratnyilvánítás közlése kapcsán a bíróság deklarálja a szerződés létrejöttének hiányát, avagy létrejöttét és esetleges semmisségét. Ez márpedig nem levezethető semmilyen körülmények között a „deviza alapúság” fogalmából. A perekben a felek akaratnyilvánításának közlését kellene feltárni, és annak megfelelően levonni a szerződés létrejöttére, tartalmára nézve a jogi következtetéseket.
A kollégiumvezető célja az volt, hogy a Kúria egy addig nem létező jogi fogalmat úgy helyezzen bele a törvénykezési gyakorlatba, hogy alapul fekvő ügyeket nem is ismertek felülvizsgálati ügyekben.
2. A deviza alapú kölcsön konstrukciója alapján megkötött szerződések érvényes vagy érvénytelen szerződések-e (vagyis ütköznek-e jogszabályba, nyilvánvalóan jóerkölcsbe, tisztességtelen szerződéseke, uzsorás szerződések-e, illetve szenvednek-e akarati hibában, vagyis színleltek-e, illetve megtévesztés, tévedés folytán kötött szerződéseke)?
A fenti „konstrukció” nyilván szerződéses feltételek gyűjteményét jelentheti, ám a konkrét jogvitákban eleve az a kérdés, hogy eme általános szerződéses feltételek a szerződés részévé válnak, vagy sem. Amennyiben igen, akkor lehet az egyes ászf-eket jogi logikával minősíteni.
A szerződések a felek konszenzusán alapulhatnak. A „kölcsönszerződés” elnevezésű okirat egy bizonyítási eszköz a perekben, nem maga a konszenzus. Azaz egy bizonyítási eszközt előre elbírálni jogi nonszensz.
Az egyes perekben soha, de soha nem kerültek meghallgatásra a bankok jelenlegi, avagy korábbi vezető tisztviselői. Azon emberek perbeli nyilatkozatát mellőzi a törvénykezés tudatosan, akik kialakították a banki terméket, ám az ezzel kapcsolatos szerződéses akaratok felől senki nem nyilatkozik. A Bankszövetség és az egyes pénzintézetek és pénzügyi vállalkozások keményen lobbiznak termékük utólagos legalizálása érdekében, ám a bíróságok a perekben megjelenő jogvitákban kötelesek dönteni, nem a lobbi tevékenység kapcsán. A banki termék PJE határozatban való jogi minősítése nem törvényalkotói munka, nem jogszabályi előkészítés, nem tudományos értekezés, hanem valami olyan megfoghatatlan, mely az ítélkezési tevékenységet előre befolyásolja, a bírói függetlenséget csorbítja, és a felek perbeli tény- és jogállításának. Ugyanis a jogegységi döntés nem levezethető a felek akaratából, jognyilatkozataiból, az pusztán az egyik fél általános közgazdasági jellegű szándékának minősítését jelentheti. Csakhogy ha egy akarat rejtve marad, az a szerződés részévé soha nem válhat.
Ez egy álkérdés volt, hiszen polgári jogi axióma, hogy a szerződéses akarat közlésének elmaradása akarati disszenzust jelent, nem érvénytelenséget előidéző körülmény. Mivel a kérdés nem csupán a fogyasztókat érinti, a Ptk. 205.§ (3) bekezdésében nevesített együttműködési kötelezettség a Kúria gyakorlatában eddig is egyértelmű volt. Másfelől az akarati disszenzust csak úgy lehet elkerülni, ha az egyik fél közli a másik féllel, mely feltételt tart lényegesnek, melyben történő megállapodás hiányában a szerződést nem kötné meg. A közöltté vált jognyilatkozat értelmezését segíti továbbá a fél tájékoztatása, hiszen ennek elmaradása azt jelenti, a leendő adós saját ténytudomása körében képes csak értelmezni a hitelező akaratnyilvánítását, jognyilatkozatát. A hitelező „feltehető akarata” nem értelmezhető kiterjesztően.
Fogyasztók esetében a közölt jognyilatkozattal létrejött szerződés tartalma a fogyasztó számára kedvezőbb értelmezéssel elfogadott, már amennyiben az értelmezést illetően vita alakul ki. Eszerint azonban a Kúria jogegységi határozata sérti a Ptk. 207.§ (2) bekezdésében foglaltakat, hiszen pont a PJE határozat csorbítja a fogyasztóvédelmi normát, a Ptk. egyik alapvető normáját.
4. Milyen jogi lehetőségei vannak a bíróságoknak arra, hogy a felek tartós jogviszonyában a szerződéskötés után bekövetkezett körülményváltozások valamelyik szerződő fél lényeges jogos érdekét sértő hatását orvosolják
A szerződés létrejötte és tartalma szempontjából ez közömbös kérdés. A szerződés létre nem jötte, avagy semmissége kapcsán a jognyilatkozatok közlésének időpontja irányadó, a később bekövetkező tények nem befolyásolnak semmit.
A „deviza alapú” szerződések érvénytelenségeinek jogkövetkezménye semmiben nem különbözhet a normál kötelmi jogviták során alkalmazottakhoz képest. Sajnos, bizonyos bíróságok azonban a mai napig eltérő megítélés alá veszik a „deviza alapú” kölcsönökkel kapcsolatos jogvitákat az összes többi kötelmi jogi jogvitákhoz képest. Más és más értelmezést alkalmaznak, ám a „banki termék” eltérő jogi megítélése nem megengedett, az nagyfokú jogbizonytalanságot okoz.
Mivel a Kúria nem ismerte sem a hitelezők akaratát, sem az egyes szerződéskötések körülményeit, e jogi tények hiányában lehetetlenség volt előre eldönteni, hogy a felek közötti szerződés lényeges eleme mi volt, milyen szerződéses akaratok artikulálódtak, etc. A PJE határozat ismét megfosztani igyekezett az adósokat jogvédelmüktől.
A probléma szempontjából ez a kérdés teljesen irreleváns.
A Polgári Kollégium vezetője tehát 2013. november 22-én előterjesztette indítványát. 2013. december 16-án pedig már meg is született a 6/2013. PJE határozat. Az igaz, hogy a Kúria Jogelemző Csoportja már 2012. őszén-telén munkát végzett e körben, azonban azon jogi munka csak részben volt átfedésben a PJE határozat előkészítésével. Akár a 2012-es, akár a 2013-as évet nézzük is, tudomásul kell venni, hogy a Kúria nem rendelkezett elegendő jogerős ítélet elleni felülvizsgálati kérelem kapcsán megindult eljárással, hogy egyáltalán egymásnak ellentmondó bírósági ítéletekre lehessen hivatkozni. A Kúria egyszerűen elejét kívánta venni annak, hogy az adott jogviták felől döntő bírók önállóan gondolkodhassanak a konkrét perekben előadott tény- és jogállítások mentén. A Kúria a bírói gondolkodást nem jogtudományi keretek között terelte a helyes irányba, hanem gátakat szabott annak, így célzottan sértette meg a bírói függetlenség alkotmányos intézményét.
A megszületett 6/2013. számú PJE határozat tartalmának vizsgálata azért fontos, mert a Polgári Kollégium vezetője erre hivatkozással kért most bocsánatot a Bankszövetségtől az inkriminált kúriai döntés kapcsán.
Ám van ahhoz egyáltalán joga a Polgári Kollégium vezetőjének, hogy ilyet tegyen? Másrészről, van-e egyáltalán szakmai alapja mindehhez?
Tételezzük fel, hogy mindaz, amit a PJE határozat kimondott, az „gránit szilárdságú”. Még akkor is, ha a magyar gránit szilárdságáról eltérő elméletek és gyakorlatok valósultak meg, ki-kinek szája íze szerint:
Ez számomra annyit jelent, hogy valójában tényleg nincsenek olyanok, hogy deviza alapú szerződések, avagy devizában nyilvántartott szerződések. Vannak továbbra is a jogalkotó által megszabott kategóriák, azaz a forint kölcsönök és a deviza kölcsönök. A Kúria az általa ismert szerződések szövegéből – a szerződő felek akaratának, azaz a kötelemkeletkeztető jogi tények ismeretének teljes hiányában – kiindulva mondta ki azt, hogy az a szerződés, melyet a szolgáltatók így neveztek el, ha és amennyiben egy ilyen szerződés létrejött, az valójában deviza kölcsönszerződés.
Azaz „végy egy ilyen szerződéstípust, és vizsgáld meg” alapon szemlélve igaza van a Kúriának, pusztán azért, mert az árfolyamkockázat az adósnál jelentkezik, nem lehet érvénytelen. Miért? Nyilván azért, mert az ilyen szerződésekre vonatkozóan a Kúria deklarálta, hogy a törvénykezés során ezeket devizaszerződéseknek kell tekinteni. Márpedig a deviza kölcsönszerződés esetén nyilvánvalóan az adós nyilván viselni köteles az árfolyamkockázatot.
Fentiekhez képest a Kúria álláspontjának indokolásának releváns része így hangzott:
„A deviza alapú kölcsönszerződések elterjedésekor jogszabály nem határozta meg a deviza-alapú kölcsön fogalmát,…” „Megállapítható tehát, hogy a jogszabályok igen következetlen megnevezéseket használtak a konstrukció elnevezésére, és az egyes jogszabályok részben eltérő módon definiálták a deviza alapú kölcsönt.”
Azaz kijelenthető, hogy a kötelmek keletkezését követően megszületett jogi, jogszabályi definíciók visszamenőlegesen nem minősíthetnek egy jogviszonyt. Azt már nem teszi hozzá a Kúria, hogy a szerződő felek valós, tényleges akaratnyilvánítása ismeretének hiányában csak elméleti jelleggel, formálisan lehetséges arról beszélni, hogy a felek mit és miként cselekedtek, és annak mi lett a joghatása.
A Kúria így érvel tovább:
A Kúria honnan tudja, hogy mondjuk az én szándékom mire irányult? És azt honnan tudja, hogy pont arra irányult, nem másra, mint amit az indokolása tartalmaz? Jellemzően a fogyasztók – és bárki más – olyan blankettát írtak alá, melyben a meghatározott összeg forint, a törlesztése sem aranyrúd, vagy faguriga, hanem forint, illetve összességében a költség a legkedvezőbb.
Itt kell azonnal közbeszúrni azt a súlyos és életveszélyes tévedést, hogy a kamat volt az a tétel, mely meghatározta a pénzintézet árbevételét. Nos, nem. Az összes teher, mely kapcsán a Kúria már elismerte, hogy az un. árfolyamrés is annak részét képezi, legkisebb része volt a kamat. Ráadásul a különnemű árfolyamok alkalmazásának semmissége megdönthetetlen törvényi vélelemmé vált. Az árfolyamokból származó nyereség egyetlen szerződésben sem jelent meg, ám az adósok viselték e terhet. Ha ez a szerződéses akarat a bankok részéről lényeges elem volt, de hallgattak róla, akkor akarati disszenzus áll fenn, ha valaki azt rekonstruálná, hogy az adós saját magát akarta ezzel megkárosítani, akkor a szerződés jóerkölcsbe ütközik. (AB 801/B2002.) Ugyanis a Legfelsőbb Bíróság is felismerte már évtizedekkel ezelőtt, hogy jóerkölcsbe ütköző az a szerződés, mely a fél megkárosítását célozza, avagy azt okozza.
Furcsa azt kijelenteni, tisztességes az a szerződés, melyben a pénzintézet forintban jelentkező terheinek ellentételezését illető kezelési költséget is deviza alapon szedte be a hitelező, nem mellesleg a Lombard még a CASCO biztosítást is devizában érvényesítette, mely merő képtelenség. A fogyasztót terhelő összes teher kapcsán tehát beszélhetünk kamatról, árfolyamrésről, kezelési költségről, jutalékokról, díjakról, etc. Elmondható, hogy a kamat alacsony mértékének látszólagos előnye bőven ellensúlyozott azon tételekkel, melyet a szerződéskötéskor lehetetlen volt az adós számára felismerni, kiszámolni, és az a THM-ben sem mindig jelent meg. A Hpt. 210.§ (2) bekezdése ezen terheket a szerződés lényeges elemeként minősíti, a Hpt. 213.§ (1) bekezdése fogyasztók esetében már semmisségi okként jelöli.
Határozott álláspontom, hogy az üzletszerűen folytatott pénzintézeti magatartás során eleve úgy állították össze a „banki terméknek” nevezett kötelmet, hogy a fogyasztókat és egyéb adósokat tudatosan információhiányban tartsák. És így igaz, voltaképpen közömbös, hogy volt az ügylet mögött deviza, vagy sem. Ugyanis az árfolyamrés kapcsán a Kúria azt is elfogadta, hogy a vételi és eladási árfolyamok alkalmazásával olyan marzsra tett szert a pénzintézet, melyet nem tüntetett fel általában a szerződésben.
Mivel ez a szerződéses kitétel, általános szerződéses feltétel eleve meghatározta a szerződéses konstrukció egészét, vajon milyen erkölcsi, jogtudományi alapon lehet kimondani azt, hogy a szerződés nem ütközik jóerkölcsbe? Álláspontom sehogy, ugyanis ez a magatartás súlyosan ellenkezik a jogalkotó akaratával. Nem csupán részleges semmisséget okoz, hanem „bedönti” az egész szerződést, az egész kötelmet is.
Ennek tudatában hogyan kell értelmezni a Kúria alábbi indokolását?
„Devizakölcsön az, ahol a pénztartozás kirovó pénzneme nem forint. Jogszabályi tilalom hiányában a felek szabadon határozhatják meg a kirovó pénznemet (szabad számolás elve). A deviza alapú kölcsön is devizakölcsön, mivel a tartozás devizában van meghatározva, ugyanakkor a hitelező a kölcsönt forintban köteles folyósítani, az adós pedig forintban köteles törleszteni, tehát mind a hitelező, mind az adós a devizában kirótt pénztartozását forintban rója le.”
Az ez a konstrukció teremti meg az árfolyamrésből fakadó marzsot, a titkolt banki bevételforrást. Erre mondta azt a Fővárosi Ítélőtábla tanácsa, hogy:
„A deviza-alapú kölcsönszerződés a Ptk.207.§ (1) és (2) bekezdésében foglalt értelmezési szabályok alkalmazása mellett forintban nyújtott és ugyanígy visszafizetendő kölcsön. A kölcsön deviza összegének folyósításkori és az egyes törlesztő részletek forint összegének törlesztéskori, a hitelező bank saját vételi, illetve eladási árfolyamán történő meghatározása matematikai művelet, amely mögött tényleges deviza vétel és eladás nincs. A Ptk. 198.§ (1) bekezdéséből következően ellenszolgáltatás csak szolgáltatásért jár és a polgári jog lényegét adó elvekkel (egyenjogúság, mellérendeltség) nem egyeztethető össze az sem, hogy a szerződéskötést követően, már a teljesítés során az egyik fél a másik fél szolgáltatását, annak mértékét, összegét a saját belátása és érdekei szerint alakíthassa.” http://www.birosag.hu/…/fovarosi-itelotabla-itelet-devizahi…
A Kúria azonban a helyzetet súlyosbítja az indokolás további részében:
„Ez a megoldás tekintendő a Ptk. 231. § (1) bekezdésében tételesen is rögzített főszabálynak, melytől a felek a diszpozitivitás elvéből fakadóan szabadon eltérhetnek, az eltérés lehetőségére e körben a Ptk. 231. § (1) bekezdése kifejezetten utal is. Nincs akadálya ezért annak, hogy a felek úgy állapodjanak meg, miszerint mindkét fél a kötelezettségének a kirovó pénznemben (effektivitási kikötés) köteles eleget tenni, tehát mind a folyósításra, mind a törlesztésre a kirovó pénznemben kerül sor. Ebből következően a devizakölcsönnek két fajtája létezik: az effektivitási kikötéssel el nem látott kölcsön (deviza alapú kölcsön) és az effektivitási kikötéssel ellátott deviza kölcsön. Az előbbi a felek eltérő megállapodásának hiányában érvényesülő főszabály, az utóbbi pedig a felek kifejezett megállapodása esetén érvényesülő kivétel.”
Jómagam talán az átlagosnál műveltebb vagyok jogi kérdésekben, de gyakorlatilag a PJE határozat kapcsán hallottam először arról, hogy effektivitási kikötés. Amikor saját kölcsönöm ügyemben leültem a bankfiókban, a Kúria szerint az volt az első mondatom, hogy effektivitási kikötéssel nem vagyok hajlandó szerződni?
Erre Róna Péter azt írta, hogy „Egyébként a kirovó/lerovó megkülönböztetés patinás magyar szakmai múltja ellenére – a nemzetközi gyakorlatban az elméletének nincs nyoma – pénzügyi sületlenség. Van forintkölcsön és van devizakölcsön.”
Némileg nyomaszt annak tudata, hogy a Kúria neves bírái vagy egyáltalán nem dolgoztak az ügyön, vagy kezükbe vettek egy Pénzügyi Szemlét, és onnan ollózzanak. Megjegyzendő, hogy Dr. Szladits Károly ügybe keverése egy 1941-es munka kapcsán, felettébb nevetséges. Pláne úgy, hogy a „pénzügyi sületlenség” kapcsán Gárdos ügyvéd kolléga még meg is magyarázza a lényeget:
„A pénz előzőekben vázolt sajátossága miatt jövőbeni pénztartozás megalapításakor (történjék az akár szerződésben, bírói határozatban vagy jogszabályban) mindig abból az implicit feltételezésből indulunk ki, hogy valamilyen pénz lesz a teljesítés előírt időpontjában, az azonban bizonytalan, hogy mi fogja betölteni a pénz szerepét. Bár a gyakorlatban a szerződésben meghatározott pénznem és a teljesítés tényleges pénzneme általában egybeesik, soha nem lehet kizárni annak elvi lehetőségét, hogy a teljesítésre a szerződésben szereplőtől eltérő pénznemben kerül sor (ennek két fő esete a törvényes pénznem változása és a teljesítés helyének változása). Ezért pénztartozást közvetlenül nem, hanem csupán egy értékegyenlet útján lehet meghatározni: a pénztartozás teljesítéseként annyi, a teljesítés helyén és idején ténylegesen forgalomban lévő pénzt kell adni (leróni), amennyi megfelel a tartozás szerződésben, ítéletben vagy jogszabályban meghatározott (kirótt) összegének. A pénztartozás kapcsán tehát meg kell különböztetni a kirovó pénznemet és a lerovó pénznemet: a lerovó pénznemből annyit kell adni, amennyi megfelel a kirótt pénzösszegnek. Ez a kettősség a pénztartozás előzőekben vázolt sajátosságainak szükségszerű következménye.”
Azaz a szerző azt feltételezte, hogy amikor egy szerződést az adósnak teljesítenie kell, már nem lesz forint? És mi vezette erre a következtetésre? Politikai lózungok? Javasasszony kártyavetése?
Másfelől a gyakorlat szikláin az elmélet eléggé megtörik, ugyanis ha az adós kap, mondjuk 10 millió forintot, és ez a Ptk. 523.§ alapján a konkrétan meghatározott összeg, akkor a kirovó és lerovó pénzösszeg megegyezik, így nincsen gond, lehetséges a kölcsönösszeg teljesítési minden gubanc nélkül. Más kérdés, hogy egy 1941-es szakmai anyag alappal számolhatott arra – pláne 1929-et követően – hogy egy hosszú futamidejű kötelem kapcsán már nem lesz az a pénznem, melyben a felek eredetileg megállapodtak volna.
„A Ptk. meghatározza azt is, hogy a kirovó és a lerovó pénznem eltérése esetén hogyan kell kiszámítani, a teljesítéskor mennyit kell az adósnak fizetnie ahhoz, hogy a kirótt tartozását teljesítse. A Ptk. 231. § (2) bekezdése szerint a más pénznemben meghatározott tartozást a fizetés helyén és idején érvényben levő árfolyam alapulvételével kell átszámítani. Ez az átszámítás nem jelent pénzváltást, csupán a folyósított összegnek, illetve a törlesztett összegeknek a teljesítéskori árfolyam alapján történő kiszámítását. A deviza alapú kölcsön mögött – figyelemmel a pénzügyi intézményekre vonatkozó közjogi jellegű szabályokra – devizaforrás áll. Annak vizsgálata, hogy egy konkrét szerződés mögött van-e devizaforrás lehetetlen és egyben szükségtelen is a perekben. A szerződésben meghatározott kamat nem azonos az adott deviza jegybanki alapkamatával, annak meghatározása során más tényezők is megjelennek, ahogy a forint kölcsön kamata sem azonos bankkölcsön esetén a jegybanki alapkamattal.”
A vastagon kiemelt rész kapcsán a Kúria egy vélelmet kezel tényként. Előbb a kettőt összemossa, majd közli, hogy lehetetlen a vizsgálata, és nem is szükséges. Abból a szempontból persze nem szükséges, hogy ha kiderülne, nincsen deviza fedezet, akkor különböző nehezen kezelhető problémákkal kell szembesülni. Másfelől a GVH határozott álláspontja az, hogy ez ellenőrizhető lenne, csak „költeni kellene rá”.
De még csak nem is kell ellenőrizni. Ugyanis a bankok egy része előszeretettel alkalmazta a nem járulékos jellegű önálló zálogjog intézményét, mely kapcsán jelzálog-hitelintézetekkel refinanszírozta a szolgáltatott kölcsönt, és a refinanszírozása tisztán forint volt. Azaz a Kúria minden alapot nélkülözendően tett ténykijelentést az ügyben, mely sem a gyakorlattal, sem a hatályos joganyaggal nem volt köszönöviszonyban.
Abban az esetben, ha napnál világosabban is kiderülne, hogy nem áll az ügyletek mögött deviza fedezet, egy tiszta csalási törvényi tényállással állnánk szemben. Másfelől az idézett ítélőtáblai jogerős határozat indokolásából is kitűnően tényleg nem is kell deviza az ügyhöz, ha elegendő egy puszta matematikai művelet.
Ha e „matek” kapcsán azt kell feltételezni a Kúria indokolása mentén, hogy a devizát odaadta a bank, csak azt vételi árfolyamon megvásárolta, akkor azt is feltételeznünk kellett, hogy a bankhoz a deviza 1 mp-en belül visszakerült. Gyakorlatilag tényleg nem is kellett hozzá deviza. Az ügy megáll virtuálisan is. De felteszem a kérdést, ha a bank a virtuális devizát visszakapta, akkor hol áll fent a Kúria által hangoztatott árfolyamkockázat, és miért minősül egy kötelem devizaszerződésnek, ha abban nem is kell devizának szerepelnie?
A Kúria így reagál a felvetésre:
„A deviza alapú kölcsön lényege, hogy az adós tartozása devizában keletkezik, a kölcsön folyósítására és a törlesztésére pedig forintban kerül sor. A tartozás devizában van megállapítva, az adós forintban teljesítendő fizetési kötelezettsége ezért a forint erősödésétől, gyengülésétől függ. A devizában meghatározott kölcsönért az adósnak a forint gyengülése esetén többet kell visszafizetnie, terhei növekednek, míg erősödése esetén kevesebbet, terhei csökkennek. A hitelező helyzetére ugyanakkor az árfolyam változása nem hat ki, hiszen az adós általi visszafizetéskor forintban ugyanolyan értékű devizához jut, mint amennyit folyósított.”
Akkor ez egy értékállósági/értékállandósági kikötés lenne? Feltéve, de meg nem engedve, fogadjuk el, hogy a felek akarata erre irányult. Akkor mi értelme van a kirovó/lerovó elméletnek? Az nekem a bank x forintot, mely mondjuk, megfelel Y svájci franknak. Amikor teljesítem a kötelezettségemet, az Y svájci franknak megfelelő forintot kell visszaadnom. A gond csak az, hogy az általam ismert perekben ez ellen maguk a bankok tiltakoztak ez ellen.
„A kirovó és a lerovó pénznem lényegéből következik, hogy téves az az álláspont, amely szerint a törlesztés pontos összege nem határozható meg a szerződéskötés időpontjában. A deviza alapú kölcsöntartozás éppolyan egyértelműen meghatározott, mint az effektivitási kikötéssel ellátott devizakölcsön. Az adós tartozása mindkét esetben a szerződéskötés időpontjában egyértelműen rögzül: az a kirovó pénznemben meghatározott összeg. A kirovó és a lerovó pénznem eltéréséből szükségszerűen fakad, hogy a szerződéskötés időpontjában nem lehet megmondani, hogy a lerovás (szerződéskötéskor nem is szükségszerűen ismert) pénzneméből mennyit kell adni ahhoz, hogy az adós teljesítsen. Ez azonban a kirótt tartozás egyértelmű meghatározottságát nem érinti.
Úgy vélem, a deviza alapú kölcsönnek nevezett ügylet során a Kúria mindent összemos, melyet néhány hónapon belül elért. Csakhogy ha a pénzintézeteket nem az árfolyamrésből fakadó marzs megszerzése érdekelte, hanem valamilyen nehezen megfogható bizonytalanságból fakadó biztonsági érzet megteremtése, akkor hogyan kell értelmezni azt, hogy a kirovás pénzneme és a lerovás pénzneme is svájci frank, illetve ugyanez elmondható forint kapcsán is.
Ugyanis nem arról van szó, hogy ma még van kirovó pénzben tekintetében HUF, majd két hónap múlva már nincsen HUF, csak CHF, vagy fordítva. A Kúria – álláspontom szerint – ott téved súlyosan, amikor elveszíti a realitásokhoz fűződő kapcsolatát, és megfeledkezik arról, hogy a kirovó/lerovó elmélet, ugyanis nem különböznek a pénznemek.
A bankok álláspontja azonos. Az adós kér egy konkrét HUF összeget. A bank nem erre szerződik, nem ezt adja oda, hanem valamilyen CHF összeget, melyet vételi árfolyam alkalmazásával vásárol meg az adóstól nyilvánvalóan azért, mert azt odaadta. Ha nem adta volna oda, akkor nem tudná megvásárolni. A törlesztéskor nem forintot kér a bank, hanem CHF-et, ezért adja el a fogyasztónak a CHF-et vételi árfolyamon. Jól jellemzi az állapotokat, hogy a pénzintézetek az egész ügyleti nyilvántartást devizában vezetik, évek hosszú sora kellett ahhoz, hogy az egyes adósok forint nyilvántartást kapjanak kézhez. Másfelől az egyes perekben bizonyítási eszközként jelentkezett a PSZÁF fogyasztói tájékoztatója, mely pont a fenti folyamatot írja le. Csakhogy a Kúria a PSZÁF tájékoztatójától ellentétesen kötelezi a bíróságokat a tények rögzítésére.
Azaz a Kúria vagy tudatosan, vagy gondatlanságból azt hallgatja el, hogy habár ő maga is megállapította az árfolyamrésből származó marzs kapcsán a szerződések Hpt-be ütközésének lehetőségét, azt a PJE határozatban már elfelejti annak indokolásával együtt. Ha pedig nem felejtette el, akkor az egész határozat indokolása okszerűtlen, iratellenes, és jogbizonytalanságot gerjeszt. Másfelől pont olyan, mint amikor vak vezet világtalant egy erdőben…
Azt pedig világosan érteni vélem, hogy a Kúria jogegységi tanácsa gyakorlatilag kézikönyvét alkalmazza Gárdos István és Nagy András szerzők „A devizahitel jogi alapkérdései” c. munkáját minden racionális érvrendszer helyett csaknem puszta átvétellel. Jogi álláspontom szerint ez a PJE határozat nem a törvénykezési gyakorlat egységesítését szolgálta, hanem a pénzügyi szervezetek álláspontját tartalmazó szerzői mű kötelező ítélkezési gyakorlattá tételét.
Itt kell külön kiemelni, hogy a bocsánatkérés alapját szolgáltató egyedi ügyben meghozott határozat pont az értékállandósági kikötés mentén érvel, és a 6/2013. PJE határozattal nem is megy szembe, csak azt kiegészíti jogi érvelését tekintve, ugyanis eltelt közben 2 teljes év!
Mi oka volt arra Dr. Wellmann György bíró úrnak, hogy a kierőszakolt PJE határozat védelmében befolyásolja az ítélkezést, és csorbítsa a bírói függetlenséget?
A Kúria a PJE határozat 2. pontjában foglaltak indokolását az alábbiak adja meg:
„A jogegységi határozat egyedi szerződések, szerződési rendelkezések érvényességének vizsgálatára nem alkalmas, hanem csak annak elemzésére, hogy a deviza alapú kölcsönszerződés 1. pontban ismertetett konstrukciója polgári jogi szempontból érvényes-e. Az egyes szerződések, egyes szerződéstípusok egyedi megvizsgálása, egyedi, illetve többlet tényállási elemek feltárása, értékelése csak a konkrét perekben lehetséges.”
Azaz minden adós elvben megnyugodhat, az egyes perekben végig kell menni az összes problémán, és álláspontom szerint az 1. pontban foglalt kérdéskörökben is meg kell szerezni a hitelező szerződéskötéskor eljáró képviselőjének nyilatkozatát, milyen tájékoztatást adott mondjuk az effektivitási kikötés kapcsán. Ugyanis a kúriai határozat csak akkor alkalmazható, ha az indokolásban megfogalmazottak szerint ették meg jognyilatkozataikat a felek. Azaz a jogi tényeket meg kellene ismerni. A felperesnek persze a perben egy jogállítása van, melyet az alperes vagy elismer, vagy tagad.
Ám a törvénykezési gyakorlat nem hajlandó tudomásul venni azt, hogy az egyes felperesek a kötelmi jogi perek logikája és szabályai alapján gyakorolják a perekben a rendelkezési jogukat. A keresetleveleket sorra utasítják el idézés kibocsátása nélkül.
De nézzük meg az egyes indokokat:
„Az érvénytelenségi ok fennálltát mindig a szerződéskötés időpontjában kell vizsgálni. A szerződéskötést követően bekövetkezett változásokat (így például az árfolyamnak az adósokra rendkívül kedvezőtlen változását) az érvénytelenségi okok vizsgálata során nem lehet figyelembe venni. A szerződési terheknek a szerződés megkötését követő – előre nem látható – egyoldalú eltolódása az érvénytelenség körében nem értékelhető.”
A fenti megállapítás vitathatatlanul helyes.
„Különbséget kell tenni azon esetek között, amikor a szerződés teljes egészében érvénytelen, illetve amikor a szerződésnek csak egyes körülhatárolható rendelkezései érvénytelenek, vagyis a szerződés részlegesen érvénytelen. Először tehát azt szükséges vizsgálni, hogy az érvénytelenségi ok a szerződést teljes terjedelmében teszi érvénytelenné, avagy részleges érvénytelenséget eredményez.”
A Kúria itt egyet felejt el, és erre az összes többi indokolása kapcsán már kitérhetett volna: egy szerződés érvénytelenségéről csak létrejött szerződés esetében lehet beszélni. És a bíróság nem csak az érvénytelenségi okot köteles hivatalból figyelembe venni, hanem a szerződés létre nem jöttét is – már amennyiben a fél erre felhívja a bíróság figyelmét a perben.
„A perekben az egész szerződés érvénytelenségét eredményező érvénytelenségi okként szoktak hivatkozni a szerződés jogszabályba ütközésére, nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközésére, uzsorás jellegére, valamint arra, hogy a szerződés lehetetlen szolgáltatásra irányul, illetve színlelt.
A Ptk.-nak a felek jogait és kötelezettségeit megállapító szerződési jogi szabályai főszabályként eltérést engedő, diszpozitív normák. A Ptk. 200. § (1) bekezdése szerint ugyanis a felek a szerződés tartalmát szabadon állapíthatják meg, a szerződésekre vonatkozó rendelkezésektől egyező akarattal eltérhetnek, ha jogszabály az eltérést nem tiltja. A Ptk. pénztartozásra vonatkozó szabályai – ahogy arra a jogegységi határozat 1. pontja rámutat – kifejezetten lehetővé teszik, hogy a felek a pénztartozást devizában róják ki. Ez a jog értelemszerűen kölcsönszerződések esetén is megilleti a feleket. A vizsgált szerződések megkötésekor nem létezett olyan jogszabály, amely tiltotta volna kölcsönszerződések esetén a tartozás devizában történő kirovását. Tiltó rendelkezés hiányában nem volt akadálya annak, hogy a felek jogszabályban részleteiben nem rendezett deviza alapú kölcsönszerződést kössenek.”
Sajnos ezzel vitatkoznom kell, ugyanis ez a szerződéses konstrukció az árfolyamrés, mint marzs, és a többi, fogyasztó által át nem látható teher kapcsán tipikusan jogszabályba ütközik, sérti a közösségi jogot, másfelől a 801/B/2002. AB határozat és a 12/2013. (V. 24.) AB határozat alapján jóerkölcsbe ütközőnek minősül. Más kérdés, hogy a jogszabályba ütközés miatt nincsen lehetőség a kétszeres értékelésre.
A Kúria azonban észleli az ellentmondást, és úgy gondolja meghatározni a törvénykezési gyakorlatot, hogy önmagában a konstrukciót érvényesnek tartja, ám a konstrukció alapján esetlegesen létrejött egyes szerződéseket már ízekre szedi a Hpt. kapcsán:
„Nem maga a szerződéses konstrukció, hanem a konkrét megkötött fogyasztási (2005. január 1-jétől a fogyasztási-, lakossági) kölcsönszerződés ütközik jogszabályba, ha nem felel meg a Hpt. 213. § (1) bekezdés a)-g) pontjai szerinti feltételeknek. (E rendelkezéseket egyébként a fogyasztónak nyújtott hitelről szóló 2009. évi CLXII. törvény 2010. június 11. napjától hatályon kívül helyezte. A Hpt. 213. §-ának rendelkezései pénzügyi lízingszerződésekre nem vonatkoznak. A Hpt. 2. számú melléklet III.5. és 13. pontjai alapján egyértelmű, hogy a fogyasztási-, lakossági kölcsönszerződések fogyasztói szerződések.)
A Hpt. 213. § (1) bekezdése értelmében az a)-g) pontoknak nem megfelelő tartalmú szerződés semmis. E felsorolásban vannak olyan pontok, amelyek az egész szerződés érvénytelenségét eredményezhetik, például, ha a szerződés tárgya, a THM mértéke, illetve a törlesztőrészletek nagysága nincs a szerződésben rögzítve. Más pontok, így pl. a d) pont részleges érvénytelenséget eredményez, mivel a törvényi követelményeknek nem megfelelő tartalmú szerződéses rendelkezések a szerződés jól körülhatárolható részét érintik.”
„b.) A deviza alapú kölcsönszerződés konstrukciója nem ütközik nyilvánvalóan a jóerkölcsbe. Annak megítélését, hogy egy szerződés mikor tekinthető nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközőnek, a jogalkotó a bíróságokra bízta, e vonatkozásban jogszabályban rögzített támpontokat a Ptk. nem ad. A bírói gyakorlat szerint jóerkölcsbe ütközik az a szerződés, amelyet ugyan a jog nem tilt, de az azzal elérni kívánt cél, a vállalt kötelezettség jellege vagy azért ellenszolgáltatás felajánlása, illetve a szerződés tárgya, az általánosan elfogadott erkölcsi normákat, szokásokat nyilvánvalóan sérti, ezért azt az általános társadalmi megítélés egyértelműen tisztességtelennek minősíti (BH2000.260). A jóerkölcs tehát egy olyan absztrakt fogalom, amely a társadalom általános értékítéletét, általános erkölcsi felfogását fejezi ki.
A deviza alapú kölcsönszerződések megkötésére azért került sor, mert az adós célja az volt, hogy a forint kölcsönszerződések esetén irányadó kamatnál alacsonyabb kamat mellett jusson kölcsönhöz. Erre csak úgy volt lehetőség, ha devizában adósodik el, ami egyben azt jelenti, hogy vállalja az árfolyamváltozás kockázatát, melynek iránya, mértéke előre nem látható, nem kiszámítható. Önmagában a múltbeli tendenciák nem alapoztak meg a jövőre vonatkozó várakozásokat, még akkor sem, ha abból esetleg az árfolyam gyengülésének tendenciájára lehetett következtetni, különös tekintettel arra, hogy az adott időszakban más tényezők, például az euró övezethez történő csatlakozás lehetősége, deklarált célja, ellentétes tendencia kialakulását is előrevetítette; ekkor úgy tűnt, hogy a kockázatot rövid ideig, az euró céldátumként már kitűzött bevezetéséig kell vállalni. A szerződéses konstrukcióból származó árfolyam kockázatot az adós szempontjából kiegyenlíthette az az előny, amely az alacsonyabb kamatban és törlesztőrészletben mutatkozott, tehát mindkét fél realizálhatott számára fontos előnyöket, az aktuális gazdasági, üzleti érdekeinek megfelelően. Így tehát az adóst terhelő árfolyamkockázat nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközőnek nem tekinthető. A deviza alapú kölcsönszerződések megkötésekor ezeket a szerződéseket a társadalom nem ítélte el (BH2012/7/G4.). A szerződéskötést követően bekövetkezett, a fogyasztóra hátrányos változások pedig nem eredményezhetik a szerződés jóerkölcsbe ütközés miatti érvénytelenségét.”
Sajnos itt is súlyosan téved a Kúria. Ugyanis nem azért adósodott el a fél haza „devizában”, mert az neki előnyös volt, hanem azért, mert belesétált boldog és boldogtalan egy ügyesen felállított csapdába. A Kúria onnan indul ki jogelméleti fejtegetésében, hogy a forint kamatok nagyon magasak voltak, ám közben elfelejtette, hogy az első Orbán kormány még 1998 és 2002 között milyen ügyesen lavírozott az állami kamattámogatással és az inflációval. A http://fideszkomarom.hu/…/Devizahitel%20t%C3%A1j%C3%A9kozta… oldalról szeretnék idézni:
„2001-től a forintalapú lakáscélú hitelállomány erőteljes növekedésnek indult. Az új szabályozással a bankok közötti versenyhelyzetet is megteremtette a kormányzat. Ebben jelentős szerepe volt a kedvező kormányzati intézkedések sorozatának, amelynek hatásaként a lakáspiaci kamatok jelentősen csökkentek, a kereskedelmi bankok által nyújtott forintalapú államilag támogatott lakáskölcsönök széles kör számára elérhetővé és megfizethetővé váltak. 1998-ban az új lakáshoz felvett hitel kamatai meghaladták a 26 százalékot. 2002-re a kamattámogatott kölcsönök ügyfelei már csak 6 százalék kamatot fizettek.”
„A szocialista-szabaddemokrata kormányzat új lakáspolitikát kívánt megvalósítani. 2002-2003-ban elkészült ugyan az akkori lakásügyi kormánybiztos irányítása alatt a Nemzeti Lakásprogram, de ez nem emelkedett a kormánypolitika szintjére. Hiányzott a távlati lakáspolitikai célkitűzés és jövőkép, ami leépülő lakáspolitikához, problémákhoz, változó sikerű intézkedésekhez vezetett. 2004 novemberében Csaba Lászlóné a lakásügyi kormánybiztos azzal indokolta lemondását, hogy a kormányzati struktúrán belül a regionális fejlesztésért és felzárkóztatásért felelős tárca nélküli miniszter foglalkozik a továbbiakban a lakásügyekkel. Az akkori kormány a lakástámogatási rendszer finanszírozhatatlanságára és igazságtalanságára hivatkozva korlátozásokat léptetett érvénybe, amelyek a forintalapú támogatott hitelek iránti keresletet jelentősen visszaszorították. A kiigazítás legfontosabb eleme az volt, hogy 2003 közepétől a lakáshitelek jogosultsági feltételei jelentősen szigorodtak, ezt követte a lakáshitelek után járó szja-kedvezmények korlátozása, majd 2007-től a teljes megszüntetése. A forintalapú támogatott forint-hitel felvétele lehetőségének beszűkülésével párhuzamosan felfutott az ingatlanfedezettel nyújtott devizaalapú hitelállomány.”
A baj csak az, hogy jómagam már 2006-ban belesétáltam az csapdába, és számtalan ügyfelem már azt megelőzően. Teljesen közömbös, hogy melyik politikai elit volt éppen hatalmon, amikor a forint kamatok az egekbe szöktek és e hátrány kiküszöbölésére megjelentek az un. deviza alapú hitelek. Pláne azért, mert emlékeim szerint az az MNB-ből indult még az ezredforduló környékén. És ez könnyen hihető, mert a támogatott lakáshitelek látszólag felvirágoztatták építőipart, de például az ÁFA-csalások klasszikus körét hozták létre, ráadásul teremtettek egy kezelhetetlenül nagy eladhatatlan tömeget. Ám a bankoknak a pénzügyi lufit tovább kellett fújniuk.
A 2008-as amerikai pénzügyi válság jól megmutatta, hogy a jelzáloglevelekkel történő spekuláció fedezetlenné tette a hitelállomány döntő többségét. A folyamat fenntartása érdekében gyorsítani kellett a hitelezést, és olyan fogyasztók nyakába is hitelt varrtak, aki képtelen volt a minimális törlesztésre is. Magyarországon a hitelek egyre nagyobb hányada nem likviditási nehézséget oldott meg, hanem jövedelmet pótolt. Az, hogy az eleve visszafizethetetlen hitelt mekkora kamatra adták, teljesen közömbös volt.
Az un. deviza alapú hitelek alacsony kamata csak egy ügyes mézesmadzag volt, ahol a csali maga a hitel volt, az elkövetési magatartás meg a bankfiókokban úgy valósult meg, hogy a banki képviselők egyetlen feladata az előre elkészített okiratok aláírattatása volt. Ha más nem is, de maga a konstrukció volt eleve jóerkölcsbe ütköző.
Fentiek alapján a Kúria jogegységi döntésének megszületési körülményei erősen vitathatóak. Életszerű, hogy a PJE határozatot jegyző bírók nagy része nem is volt tisztában az alapul fekvő jogviszonyok lényegével, és időt sem kaptak arra, hogy szakmai nézetüket kifejtsék.
Kérdésem az lenne tehát T. Elnök Úr, hogy
A 6/2013. PJE határozat meghozatalakor a Kúria hány saját ügyet vett alapul, és az ellentmondó bírói döntések kiküszöbölése érdekében hogyan értékelték ki a felülvizsgálati kérelemmel támadott ügyeket?
Hogyan kaptak arra lehetőséget a jogegységi tanács tagjai, hogy a PJE határozat meghozatala előtt a felülvizsgálandó ügyeket és meghozott határozatokat megtekintsék, értékeljék?
Mennyiben áll ellentmondásban a Kúria oldaláról törölt eseti döntés a PJE határozattal?
A Kúria Polgári Kollégiuma és a Bankszövetség között milyen szakmai egyeztetések voltak és vannak folyamatban?
Egy átlagos vidéki ügyvéd is lehetőséggel bír, hogy a neki nem tetsző határozat kapcsán a Kúria Polgári Kollégiumának vezetőjét kérje arra, utasítsa a bírákat más jellegű határozatok meghozatalára?
A jövőre nézve hogyan képzeli a perbeli jogviták eldöntését a klasszikus polgári anyagi- és eljárásjogi alapelvek, az alkotmányosság követelménye szerint, ha központi bírói utasítások kötik meg az ítélkező bírók kezét?
Szeretném kérni, hogy a fair eljárások alapelvi követelménye szerint vegye figyelembe, hazánkat nemzetközi szerződések, és maga az Alaptörvény kötelezi arra, hogy az egyes perekben a bíróságok függetlenként, a felperesi rendelkezési jog mentén bírálják el azt, a felperesi tény- és jogállítások valónak minősülnek, vagy sem.
A Kúria Polgári Kollégiumának vezetője a Bankszövetségnek írt levelével a fenti axiómákat durván megsértette, így kérem a jogszabályok között kifejezett jogkörében eljárva tegyen meg mindent annak biztosítása érdekében, hogy bármely bíróság bármely tanácsa központi utasításoktól mentesen, pusztán a jogszabályoknak megfelelően, saját lelkiismeretének megfelelően végezhesse ítélkezési tevékenységét, mert így a társadalom értékítélete nem csupán a „banki terméket” tartja tisztességtelennek, hanem a bíróságok működését is.
Ügyvédként egyszerre köt a megbízó utasítása, és a hatályos jogszabályok mentén megvalósított képviselet követelménye. Ám nem csupán a társadalom szakadt ketté jelen pillanatban, hanem az igazságosság is. egyszerűen vannak azok, akiknek több megengedett. A kettős mérce törvénykezésben megjelenő példája a maradék alkotmányosságot is lerontja, és az ügyvédi működés utolsó alappillérét számolja fel.
Tagyon, 2016. április 18.
A cikket teljes terjedelmében közli: Habeas Corpus Egyesület
Szerző: Szakadath Gabor Bejegyzés időpontja: 2016-04-21 | Kategória: Egyéb

matches: bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság


text:
gondola.hu - Ab: elfogadott és elutasított panaszok
Ab: elfogadott és elutasított panaszok
Dübörögnek a vélt vagy valós felháborodást ecsetelő alkotmányjogi panaszok, hengerelnek a bírósági döntések ellen lázadó indítványok. Összeállításunk fontos szempontja: eredetiben olvashatók az emlékezésre vagy feledésre méltó legfrissebb alkotmánybírósági döntések.
2017. június 18. 21:13
Szabadságvesztésre átváltoztatott pénzbüntetés végrehajtásának elévülése.
A büntetés-végrehajtási 2013. évi CCXL. törvény alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését szorgalmazó alkotmányjogi panasz vizsgálata.
Az indítványozó bíró - az előtte folyamatban lévő eljárás felfüggesztése mellett - beadványában azt állította, hogy a szabadságvesztésre átváltoztatott pénzbüntetés szabályozása nem felel meg a jogbiztonsággal összefüggő és a hátrányos megkülönböztetés tilalmából fakadó alkotmányos követelményeknek. Ennek indoka, hogy a pénzbüntetés a más okból elrendelt fogva tartás ideje alatt nem évül el, így korlátlan ideig végrehajtható.
Vizsgálatának eredményeként az Alkotmánybíróság az indítványt megalapozottnak találta. Megállapította: az Országgyűlés mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenességet idézett elő azon mulasztásával, hogy a szabadságvesztésre átváltoztatott pénzbüntetés végrehajthatóságának az elévülését a büntetés-végrehajtási törvényben nem a hátrányos megkülönböztetés tilalmának megfelelően szabályozta. Ezért felhívta az Országgyűlést, hogy az alaptörvény-ellenesség megszüntetése érdekében jogalkotói feladatának 2017. december hó 31. napjáig tegyen eleget. (AB határozat mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenesség megállapításáról: III/1948/2016.)
A határozathoz Dienes-Oehm Egon, Pokol Béla és Salamon László különvéleményt csatolt.
Bírák nemzetbiztonsági ellenőrzése.
A nemzetbiztonsági szolgálatokról szóló 1995. évi CXXV. törvényi rendelkezések alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését szorgalmazó indítvány vizsgálata.
A Kúria elnöke a nemzetbiztonsági szolgálatokról szóló törvény azon rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte, amelyek a bírák nemzetbiztonsági ellenőrzéséről és a nemzetbiztonsági ellenőrzés felülvizsgálati eljárásáról szólnak. Az indítványozó álláspontja szerint a törvény az országgyűlési képviselőket kiveszi a nemzetbiztonsági ellenőrzéssel érintett személyek köréből, a bírákat viszont nem, az érintett személyi kör önkényes kiválasztására adva lehetőséget. Aggályai szerint ugyanis nem állapítható meg pontosan, hogy mely bírákra vonatkozik az adott szabályozás, és milyen esetekben. Az indítvány szerint a támadott jogszabályi rendelkezések sértik – többek között – a jogállamiságból eredő jogbiztonságot, a hatalommegosztás elvét, a törvényes bíróhoz való jogot, valamint a bírói függetlenség elvét is, ezért azok alaptörvény-ellenesek.
Az ügyben a vélt vagy valós nemzetbiztonsági érdek, valamint az indítványozó által felvetett alapjogi sérelem közötti mérlegelést végezte el az Alkotmánybíróság. Álláspontja szerint a törvény alapján főszabállyá válhat a bírók megszorítás nélküli nemzetbiztonsági ellenőrzése, azonban az Alaptörvényből nem következik olyan nemzetbiztonsági érdek, amely ennek szükségességét igazolná.
Mindezek alapján Taláros Testület az indítványt megalapozottnak találta, és megállapította: a nemzetbiztonsági szolgálatokról szóló törvény egyes szövegrészei alaptörvény-ellenesek, így azokat megsemmisítette.
Tekintettel azonban arra, hogy jelen határozattal megsemmisített rendelkezések alkotmányos újraszabályozása jogalkotási feladatot ró az Országgyűlésre, az Alkotmánybíróság megítélése szerint az azonnali megsemmisítés jogbizonytalanságot okozna, ezért az Nbtv. 72/B. § (2) bekezdés e) pontjában szereplő „nemzetbiztonsági ellenőrzésre hatáskörrel rendelkező nemzetbiztonsági szolgálat főigazgatója” és az „így különösen” szövegrészeket – az Abtv. 45. § (4) bekezdése alapján – jövőbeli, 2018. június 29-i hatállyal semmisítette meg. (AB határozat jogszabály alaptörvény-ellenességének megállapításáról és megsemmisítéséről: II/1063/2015.)
A határozathoz Czine Ágnes párhuzamos indokolást, Szívós Mária pedig különvéleményt csatolt.
Országos Bírósági Hivataláltali képviselet.
A bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény 86. § (3) bekezdés b) pontjának „és bíróságokat” szövegrész alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére, valamint folyamatban lévő eljárásban alkalmazásának tilalmát szorgalmazó bírói kezdeményezés vizsgálata.
A bírói kezdeményezés alapjául szolgáló polgári perben a felperes kártérítési igényt érvényesített a Budapest Környéki Törvényszék alperessel szemben, arra hivatkozva, hogy az alperes bíróság előtt indított ügyei elhúzódtak. A perben az alperest az Országos Bírósági Hivatal (OBH) képviselte, ez azonban az indítványozó álláspontja szerint sérti a független és pártatlan bírósághoz való jogot, illetve a bírói függetlenséget is.
Az Alkotmánybíróság megállapította: az OBH elnökének személyügyi jogkörei és a bírák javadalmazása, illetve munkájuk értékelése között nincs összefüggés, továbbá az OBH elnöke a bírói pályázatok elbírálása tekintetében is csak korlátozott jogosítványokkal rendelkezik. A bírák kinevezésének, felmentésének, az ellenük indítható alkalmassági, illetve fegyelmi eljárásnak a szabályai is csak korlátozott jogosítványokat biztosítanak az OBH elnöke számára. Az OBH elnökének a bírák státuszát érintő hatáskörei többségüket tekintve közvetettek, amennyiben pedig közvetlenek (pl. a bírósági vezetők kinevezése), akkor pedig erős korlátok között gyakorolhatók, ami kellő garanciát nyújt az önkényes döntés lehetőségével szemben. A támadott jogszabályi rendelkezés esetében tehát kellő garanciák állnak rendelkezésre a bírói pártatlanság biztosítására. A kizárási szabályok léte nemcsak a konkrét elfogultság esetén védi a pártatlan bírói döntéshez való jogot, hanem általánosságban is elősegíti a pártatlan jogállami igazságszolgáltatás képének kialakítását, megerősíti az abba vetett közbizalmat, mivel azt sugallja, hogy adott esetben az állam védelmet nyújt a személyében elfogult, vagy legalábbis elfogultnak tűnő bíróval (bírósággal) szemben.
Az Alkotmánybíróság mindezek alapján a bírói kezdeményezést elutasította. (AB határozat bírói kezdeményezés elutasításáról: III/1047/2016.)
A határozathoz Czine Ágnes párhuzamos indokolást csatolt.
Bírói ítélet indokolásának hiányossága.
A Gyulai Törvényszék 14.B.374/2013/280. számú ítélet, és a Szegedi Ítélőtábla Bf.II.420/2016/37. számú ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését szorgalmazó alkotmányjogi panaszvizsgálata.
A gazdálkodási kötelességeket és a gazdálkodás rendjét sértő bűncselekmények elkövetésével vádolt indítványozót bűnösségét a bíróság jogerősen megállapította, letöltendő szabadságvesztésre és pénzbüntetésre, valamint közügyektől eltiltásraés vagyonelkobzásra ítélte.
Az indítványozó szerint a bírói döntések megsértették az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való alapjogát azzal, hogy indokolási kötelezettségüknek nem tettek eleget. A másodfokú bíróság ítéletében nem fejtette ki maradéktalanul, hogy milyen indokok alapján jutott arra a megállapításra, hogy az elsőfokú bíróság helyesen vette fel a bizonyítást, és a tényállást megfelelően derítette fel. Az indítványozó szerint ugyanis a tényállás nem volt kellően felderítve, a bíróság alaptalanul mellőzte bizonyítási indítványait, és az ítélet indokolásában sem adta indokát az elutasításnak. Az ítélet tényről tényre helytelenül következetett, valamint nem fogalmazta meg egyértelműen az elkövetési magatartást sem.
Az Alkotmánybíróság a rendelkezésre álló iratokból megállapította:az indítvány nem a bizonyítás törvényességét kifogásolja, hanem a bizonyítékok értékelésével nem ért egyet. A bíróságok indokolási kötelezettségéből azonban nem következik a felek által felhozott minden észrevétel egyenként való megcáfolási kötelezettsége, különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű érvrendszer bemutatása.
A tényállás feltárása, a bizonyítékok mérlegelése és ennek alapján a következtetések levonása a rendes bíróságok feladata. Az indítvány a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet nem vet fel.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) pontja alapján visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/484/2017.)
Magánvádló által benyújtott alkotmányjogi panasz.
AKaposvári Törvényszék 1.Bf.463/2015/6/III. számú ítélet, és a Nagyatádi Járásbíróság 13.B.34/2014/34/IV. számú ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését szorgalmazó alkotmányjogi panaszvizsgálata.
Az indítványozó álláspontja szerint a támadott határozatok iratellenesek és az eljárt bíróságok nem tettek eleget tényállás tisztázási kötelezettségüknek, tekintettel arra, hogy az általa előterjesztett bizonyítékokat indokolás nélkül utasították el és a jogerős ítéletet másfél hónap elteltével közölték vele, ezért a támadott bírói döntések sértik a tisztességes eljáráshoz való jogát. Az indítványozó beadványában előadta: saját kerítésük építése közben a szomszéd fejszével rátámadt, és rágalmazta. Feljelentése nyomán azonban az eljáró bíróságok lényeges dolgokat megváltoztattak, illetve semmissé tettek. Figyelmen kívül hagytak olyan tényeket és bizonyítékokat, amelyeket a rendőrség a lefolytatott nyomozás során – videofelvétel, tanúvallomások, helyszíni szemle alapján – megállapított. Kifogásolta, hogy az ügyet „sima zaklatásnak vették”, az ügyészségen panaszt is tett emiatt, azonban panasza elutasításra került azzal, hogy a cselekmény önmagában nem alkalmas sem emberölés előkészülete, sem pedig emberölés kísérletének megállapítására, ugyancsak nem alkalmas életveszélyt okozó testi sértés kísérletének megállapítására.
Azt is sérelmezte, hogy nem vették magánlaksértésnek az ügyet. A szerinte helytelenül alkalmazott büntető anyagi jogszabályokat illetően utalt a Btk. (1978. évi IV. törvény) 6. §-ára, valamint 81. §-ára. Véleménye szerint az évek óta tartó viszály éppen a bíróságok miatt fajulhatott idáig, mivel az elkövető bűncselekmények sorozatát követheti el, és „ezért nincs priusza sem, mert soha nem kap olyan büntetést, amely visszatartó erővel hatna rá”. Ezen túlmenően az indítványozó az Emberi Jogok Európai Egyezményének sérelmét is állította.
„Olyan súlyos alapjogokat, méltósághoz való jog, tisztességes tárgyaláshoz való jogot sértettek meg, hogy az ember nem találja rá a szavakat. Egyszerűen sárba tiporták az összes törvényt, még ember számba sem vettek bennünket. Magyarországon, ahogy az ember a híradóból értesül, az állatoknak több joga van, mint nekünk sértetteknek ebben az ügyben (…)”– összegezte sérelmeit az indítványozó.
Az Alkotmánybíróság a rendelkezésre álló iratokból megállapította: az indítványozó által állított sérelmek nem a támadott ítéletek alkotmányossági vizsgálatára irányulnak, hanem az eljáró hatóságoknak a bűnösség terén kialakított álláspontjának megváltoztatását, valamint a súlyosabb szankció kiszabását kívánja elérni. Az alkotmányjogi panasz indokolása pedig az Alaptörvény cikkeinek megjelölésén túl nem tartalmaz alkotmányossági érvelést, hanem a sérelmeket ismerteti.
Az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdése, valamint az Abtv. 27. §-a alapján az Alkotmánybíróságnak nem feladata a bíróságok ítélkező tevékenységének, és annak részét képező bizonyítékok mérlegelésének, valamint az ezek eredményeként kialakult bírói álláspontnak a felülmérlegelése.
Mindezekre figyelemmel az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján, az Ügyrend 30. § (2) bekezdés h) pontjára tekintettel az alkotmányjogi panasz befogadását visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/883/2016.)
Hitelező követelése.
A csődeljárásról és a felszámolási eljárásról szóló 1991. évi XLIX. törvény, valamint a Kúria Gfv.VII.30.048/2016/6. számú végzésalaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését szorgalmazó alkotmányjogi panaszvizsgálata.
Az indítványozó kérelmére indult eljárásban az elsőfokú bíróság végzésével megindította az adós felszámolását, és kirendelte a felszámolót. Az indítványozó - hitelező - a felszámolónak bejelentette hitelezői igényét és előadta, hogy követelését az adós tulajdonában álló ingatlanon fennálló jelzálog biztosítja. A felszámoló bírósághoz benyújtott beadványában kérte az indítványozó - hitelező - követelését vitatott igényként elbírálni.
Az indítványozó a felszámoló késedelmes nyilvántartásba vétele ellen kifogást nyújtott be. A megismételt eljárásban az elsőfokú bíróság az indítványozó hitelezői igényét elutasította, mivel a nyilvántartásba vételi díj megfizetése a jogszabályban előírt jogvesztő határidőn túl történt meg. A másodfokú bíróság az elsőfokú döntést megváltoztatta és kötelezte a felszámolót, hogy a hitelezői követelés határidőn belül bejelentett követelésként vegye nyilvántartásba.
A felszámoló felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő. A Kúria a hitelező határidőn belül bejelentett követelésként való nyilvántartásba vételét elrendelő határozatot hatályon kívül helyzete és kötelezte a felszámolót, hogy a követelést a határidőn túl érkezett követelések között vegye nyilvántartásba.
Az indítványozó álláspontja szerint a Kúria döntése sérti a jogbiztonság elvét és a tisztességes eljáráshoz való jogot, összemosta a hitelezői igény bejelentésének és a regisztrációs díj befizetésének határidejét, joggyakorlata kiszámíthatatlan.
Az Alkotmánybíróság szerint még ha sérül is az észszerű időben való elbírálás követelménye az eljárás felfüggesztése, megismétlése, illetve a jogorvoslati eljárások miatt az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre a konkrét ügyben arra, hogy az adott bírósági eljárás jelentős elhúzódásából eredő következményeket enyhítse vagy orvosolja. Önmagukban a rendes bíróságok által elkövetett vélt vagy valós jogszabálysértések nem adhatnak alapot alkotmányjogi panasznak, egyébként az Alkotmánybíróság burkoltan negyedfokú bírósággá válna. A jogszabályokat a bíróságok értelmezik, az Alkotmánybíróság csak az értelmezési tartomány alkotmányos kereteit jelölheti ki. Ez a jogkör azonban nem teremthet alapot arra, hogy minden olyan esetben beavatkozzon a bíróságok tevékenységébe, amikor olyan (állítólagos) jogszabálysértő jogalkalmazásra került sor, amely egyéb jogorvoslati eszközzel már nem orvosolható. Sem a jogállamiság elvont elve, sem a tisztességes eljárás alapjoga nem teremthet alapot arra, hogy az Alkotmánybíróság a bírósági szervezet feletti »szuperbíróság« szerepébe lépjen, és hagyományos jogorvoslati fórumként járjon el. A bíróságok feladata, hogy az ügyben releváns jogszabályokat értelmezzék és alkalmazzák, mint ahogy az is, hogy eldöntsék: alkalmazható-e egy korábbi ügyben hozott határozat az adott tényállásra, avagy sem. Az a tény, hogy az eljárt bíróságok az indítványozó által irányadónak tartott értelmezéstől eltérően értelmezték az alkalmazott jogi normát, önmagában nem veti fel a támadott bírói döntéseket érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételyét, és nem alapoz meg alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést sem.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította: az alkotmányjogi panasz – részben az indítványozói jogosultság hiánya, részben pedig az Abtv. 27. §-ában, valamint 29. §-ában írt befogadási feltétel teljesülése hiányában – nem felel meg a befogadhatóság törvényben előírt feltételeinek, ezért azt az Abtv. 56. § (1)–(3) bekezdése alapján eljárva az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a), c) és h) pontja alapján visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/1715/2016.)
Baleseti járadék egy összegű megváltásának adómentessége.
A Kúria Kfv.I.35.574/2015/6. számú ítélete és a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 26.K.30.927/2014/48. számú ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz vizsgálata.
Az indítványozó szerint a támadott bírósági döntések iratellenesek és az eljárt bíróságok nem tettek eleget indokolási kötelezettségüknek, amikor úgy foglaltak állást, hogy az indítványozó számára megítélt baleseti járadék nem adómentes. Mindez sérti a tulajdonhoz és az egészséghez való jogát, a jogbiztonság követelményét, a hátrányos megkülönböztetés és a kettős adóztatás tilalmába ütközik, gátolja a hitelező igényérvényesítését..
Az Alkotmánybíróság szerint a bíróságok indokolási kötelezettségéből nem következik a felek által felhozott minden észrevétel egyenként való megcáfolási kötelezettsége, különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű érvrendszer bemutatása. Az a körülmény pedig, hogy a Kúria az indítványozó által irányadónak tartott értelmezéstől eltérően alkalmazott jogi normákat, mérlegelt és értékelt bizonyítékokat, önmagában nem veti fel a támadott bírói döntéseket érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételyét, és nem tekinthető alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésnek sem.
Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság megállapította: jelen ügyben nem merült fel a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, illetve alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, így az alkotmányjogi panasz az Abtv. 29. §-ban foglaltaknak nem felelt meg. Ezért az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján, az 56. § (3) bekezdésére figyelemmel, valamint az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a), f) és h) pontjára tekintettel az alkotmányjogi panasz befogadását visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/1206/2016.)
Ingatlanügy, telekhatár megállapítása.
A Kúria Pfv.I.21.844/2015/5. számú ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz vizsgálata.
Az indítványozó előadta: ingatlana ingatlan-nyilvántartási határvonalára szándékosan nem létesített kerítést, hogy az állagmegóvási munkákat könnyebben el tudja végezni. Ennek következtében 16 nm2 saját tulajdonú terület található a kerítés túloldalán.
Az indítványozó, perbeli felperesek előadták: 1980. óta ½-½ arányú tulajdonukban áll egy „lakóház-udvar” megnevezésű ingatlan. A kerítést szándékosan nem ingatlanuk ingatlan-nyilvántartási határvonalára létesítették, hanem azon belül, saját telkükre, hogy az azzal kapcsolatos állagmegóvási munkákat könnyebben el tudják végezni. Ennek következtében 16 m2 területű, 30 cm széles területsáv tulajdonukban lévő terület található a kerítés túloldalán. Az alperesek 2000. évben szerezték meg az indítványozókkal szomszédos, lakóház-udvar” megnevezésű ingatlan tulajdonjogát és tették először vitássá azzal az állítással, hogy a kerítés mentén, az alperesek felé eső oldalon egy 30 cm széles területsáv még az indítványozók telkéhez tartozik. Az alperesek mint a szomszédos ingatlan új tulajdonosai nem fogadták el azt a tényt, hogy a két ingatlan joghatályos adatait a közhiteles ingatlan-nyilvántartás helyesen tartalmazza, a használati viszonyok azonban nem felelnek meg az ingatlanok joghatályos adatainak, mert az ingatlanokat elválasztó kerítés nem a hatályos telekhatáron húzódik.
A bíróság - a telekhatár megállapítása iránti perben - az indítványozók keresetét elutasította, a másodfokú bíróság - a per fő tárgyát illetően - helyben hagyta az elsőfokú bíróság ítéletét. A Kúria pedig a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.
Az indítványozók álláspontja szerint az ítéletek ellentétesek az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogbiztonság követelményével, a XIII. cikk (1) bekezdése szerinti tulajdonhoz való joggal, a kisajátítás XIII. cikk (2) bekezdése szerinti garanciális követelményeivel és a XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való joggal.
Az Alkotmánybíróság - többek között - megállapította: az indítványozók alkotmányjogi panaszukban a bírói jogalkalmazás helyességét, valamint a bíróságok döntését vitatják. Alapvetően nem értettek egyet a Miskolci Törvényszék azon megállapításával, hogy két ingatlan közös ingatlan-nyilvántartási térképi határa megegyezik a használati határral, azaz a kerítés vonalával. Álláspontjuk szerint a törvényszék és a korábban eljáró járásbíróság nem megfelelően értékelték a bizonyítékokat, helytelenül jutottak arra a jogi következtetésre, hogy az ingatlanok nyilvántartásbeli határa a használati határral egyezőnek tekintendő. Az indítványozók az ítéletek vizsgálatát tehát valójában nem alkotmányossági szempontból kérték, hanem azt kívánták elérni, hogy a tényállás megállapítása, valamint a tények értékelése, és az abból levont következtetések tekintetében elfoglalt bírói álláspontot változtassa meg az Alkotmánybíróság. Az indítvány azonban nem tartalmaz olyan elemet, amelyet alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésként lehetne értékelni, vagy amely felvetné a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kérdését, ezért az alkotmányjogi panasz nem felel meg az Abtv. 27. és 29. §-aiban foglalt befogadhatósági feltételeknek.
Erre tekintettel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és h) pontjai alapján visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/1862/2016.)
Adóügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata.
A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 20.K.31.235/2016/10. számú ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz vizsgálata.
A panasz alapjául szolgáló ügyben a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-budapesti Adóigazgatóság ellenőrzést folytatott az indítványozóval szemben. Határozatában az indítványozó terhére a személyi jövedelemadó adónemben adókülönbözetet állapított meg, amely teljes egészében jogosulatlan visszaigénylésnek minősült, amely után adóbírságot szabott ki az indítványozóval szemben.
A másodfokon eljáró Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága helybenhagyta az elsőfokú adóhatóság határozatát, majd ítéletébena Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság is.
Az indítványozó szerint az ítélet azért sérti az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát, mert a bíróság a kereseti kérelemben foglaltakkal ellentétben nem vizsgálta, hogy az alperes határozatával megsértette a számviteli törvény rendelkezéseit. Nézete szerint a bíróság azzal is megsértette az indítványozó tisztességes eljáráshoz való jogát, hogy negligálta az ítélet végrehajtásának felfüggesztése iránt előterjesztett kérelmét. Az első- és másodfokú adóhatósági határozatok sértik az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes eljáráshoz való jogát, a XXX. cikk (1) bekezdésében foglalt arányos közteherviselési kötelezettséget, és a XIII. cikkben garantált tulajdonhoz való jogát is.
Az Alkotmánybíróság - többek között - megállapította: …Azindítványozó az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmére a bíróság pártatlanságával összefüggésben is hivatkozott, azonban az e körben felhozott állításait nem igazolta, holott az Abtv. 52. § (6) bekezdése értelmében az indítvány mellékleteként meg kell küldeni azon dokumentumokat is, amelyek az indítványban foglaltakat igazolják. …A tárgyalás hangfelvétel útján történő rögzítésére vonatkozó indítványozói kérelem elutasítása, önmagában szintén nem veti fel a tisztességes bírósági eljárás sérelmét és nem alkalmas arra, hogy a bíróság pártatlanságát kétségbe vonja. …Az eljárt bíróság az indítványozó jogértelmezésétől eltérően értelmezte az alkalmazott anyagi és eljárásjogi normákat, amely önmagában nem veti fel a támadott bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételyét. …A panasz nem tartalmaz olyan körülményt, amelyet a tisztességes bírósági eljáráshoz való joggal összefüggésben, alkotmányos jelentőségű eljárási szabályok érvényesülését érintő, alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésként vagy a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességként lehetne értékelni.
Az Alkotmánybíróság mindezek alapján az alkotmányjogi panaszt – részben a határozott kérelem követelményeinek való meg nem felelés, részben pedig az Abtv. 29. §-ában írt befogadási feltétel teljesülése hiányában – az Abtv. 56. § (1)–(3) bekezdése szerint eljárva az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és h) pontjai alapján visszautasította. (AB végzés alkotmányjogi panasz visszautasításáról: IV/1962/2016.)

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


1.3 adatszolgáltatás: a Program célkitűzéseihez viszonyított előrehaladás, hatékonyság és eredményesség mérése érdekében az ügyfelek általános gazdálkodási adataira, valamint az általuk megvalósított műveletek pénzügyi és fizikai megvalósítására vonatkozó monitoring indikátor adatok jelentése;
5.4 KR dokumentum: az adatszolgáltatás tartalmát és az elektronikus benyújtás adatait hitelesen tartalmazó elektronikus dokumentum, amelyet a Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal (a továbbiakban: MVH) az adatszolgáltatási kérelem beérkezésének visszaigazolásaként az ügyfél ügyfélkapuján található értesítési tárhelyre a központi elektronikus szolgáltató rendszeren (KR) keresztül megküld;
6.5 technikai közreműködő: a Magyar Agrár-, Élelmiszergazdasági és Vidékfejlesztési Kamara falugazdász munkatársa, vagy a Területi Szaktanácsadási Központokkal munkavégzésre irányuló jogviszonyban álló, az agrár-szaktanácsadói tevékenység engedélyezéséről szóló 90/2009. (VII. 24.) FVM rendelet szerinti engedéllyel rendelkező szaktanácsadó, vagy a LEADER HACS-csal, valamint ÚMVP Képző Szervezettel munkavégzésre irányuló jogviszonyban álló, az ügyfelek részére az adatszolgáltatási kötelezettség teljesítése kapcsán kizárólag technikai segítséget nyújtó személy;
7.6 ügyfél: az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtandó támogatások tekintetében támogatási szerződéssel vagy jogerős támogatási határozattal rendelkező személy vagy szervezet.
3. §7 (1)8 Az ügyfél a 4. § (1) bekezdésében meghatározott időszakokban az (5) bekezdés szerinti monitoring indikátor adatok szolgáltatásra köteles. Az ügyfélnek az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alap társfinanszírozásában megvalósuló támogatások igénybevételének általános szabályairól szóló 23/2007. (IV. 17.) FVM rendelet 11. §-ában meghatározott adatszolgáltatási kötelezettségének az e rendeletben foglaltak szerint kell eleget tennie.
(2)9 Az adatszolgáltatási kötelezettség kiterjed minden, a Program alapján meghirdetett jogcím keretében támogatott, illetve az 1. § (3) bekezdés b) pontja alapján finanszírozott műveletre, amelyre vonatkozóan a támogatási határozat meghozatalra vagy a szerződés megkötésre került.
(5)10 Az ügyfél által monitoring célú felhasználásra szolgáltatandó indikátor adatok körét meghirdetett jogcímenként az 1. melléklet tartalmazza.
(6)11 Az 1. mellékletben felsorolt egyes indikátor adatok forrását egyrészt a támogatási és kifizetési kérelem, valamint a támogatási szerződés, másrészt a (7) bekezdés szerinti, ügyfél által kitöltött elektronikus űrlap képezi. Az elektronikus űrlapon az ügyfélnek kizárólag azokat az adatokat kell szolgáltatnia, amelyek a támogatási és a kifizetési kérelmen vagy a támogatási szerződésben nem szerepelnek.
(7)12 Az ügyfélnek az e rendelet szerinti adatszolgáltatási kötelezettségét elektronikus úton kell teljesítenie. Az elektronikus adatszolgáltatás technikai feltételeit és módját az egyes mezőgazdasági és agrár-vidékfejlesztési támogatások igénybevétele esetén az elektronikus kérelembenyújtás alkalmazásáról szóló 80/2008. (IV. 4.) Korm. rendelet 2. § (1)–(4) bekezdése és 3. §-a szabályozza. Az adatszolgáltatás ügyfélkapus azonosítással az MVH honlapjáról vagy a kormányzati portálról elérhető elektronikus kérelemkitöltő felületen nyújtható be.
(8)13 Ha az adatszolgáltatás elektronikus úton történő benyújtása alkalmával az ügyfél helyett meghatalmazottja jár el, akkor a meghatalmazott – a képviseleti jogosultságának (9) bekezdés szerinti igazolását követően – saját ügyfélkapuját használja az adatszolgáltatás teljesítésére. Az adatszolgáltatási kötelezettség teljesítését megelőzően a meghatalmazottnak az MVH által vezetett Egységes Mezőgazdasági Ügyfél-nyilvántartási Rendszerben (a továbbiakban: ügyfél-nyilvántartási rendszer) kérelemre nyilvántartásba vett besorolású ügyfélként ügyfél-azonosítóval kell rendelkeznie, valamint az eljárására vonatkozó meghatalmazást – papír alapon – személyesen vagy postai úton, illetve elektronikusan a meghatalmazott saját ügyfélkapuján keresztül be kell nyújtani az MVH-hoz. Elektronikus benyújtás esetén, az ügyfélkapun beadott meghatalmazást kinyomtatott és aláírt formában postai úton vagy személyesen is be kell nyújtani az MVH-hoz.
(9)14 A meghatalmazást az MVH által rendszeresített, papír alapú vagy elektronikus nyomtatványon kell benyújtani, amely tartalmazza:
d) azon jogcímeket és kapcsolódó eljárási cselekményeket, amelyekre a meghatalmazás kiterjed, továbbá
(10)15 Mind a papír alapú, mind pedig az ügyfélkapun beadott meghatalmazást az adatszolgáltatás elvégzését megelőzően legalább öt nappal, postai úton vagy személyesen kell benyújtani az MVH-hoz. A papír alapú benyújtás hiányában az ügyfélkapun beadott meghatalmazás érvénytelen. A meghatalmazást az MVH a papír alapú meghatalmazás beérkezését követő három napon belül – a képviseleti jogosultság ellenőrzését követően – nyilvántartásba veszi. Az adatszolgáltatás a meghatalmazott által csak az előzetesen postai úton vagy személyesen benyújtott meghatalmazás nyilvántartásba vételét követően végezhető el.
(11)16 A meghatalmazott útján történő adatszolgáltatás tényét dokumentálni kell. A dokumentálás módja az elektronikusan benyújtott és az MVH elektronikus kérelemkitöltő felületén keresztül KR dokumentumként elérhető adatszolgáltatás két példányban történő kinyomtatása, a kinyomtatott KR dokumentumok utolsó oldalának az ügyfél és a meghatalmazott általi aláírása, valamint a többi oldal mindkét fél általi szignálása. Ezen kívül az ügyfél egy általa aláírt összesítő kimutatásban is elismerheti, hogy a meghatalmazott által elektronikusan benyújtott adatszolgáltatás adattartalmát ismeri, és azzal egyetért. A kinyomtatott KR dokumentum vagy az összesítő kimutatás egy példányát a meghatalmazott, másik példányát az ügyfél köteles megőrizni, és azt az MVH felhívására kötelesek bemutatni.
(12)17 A meghatalmazás megszüntetését az erre a célra rendszeresített nyomtatványon az ügyfél önállóan vagy a meghatalmazott közreműködésével is bejelentheti az MVH-hoz. A megszüntetés bejelentéséről szóló, megfelelő módon aláírt nyomtatványt az ügyfélnek vagy a meghatalmazottnak – papír alapon – postai úton vagy személyesen kell eljuttatnia az MVH-hoz.
(13)18 A meghatalmazás megszüntetését a meghatalmazott elektronikus úton, saját ügyfélkapuján is benyújthatja. Ezt követően az ügyfélnek vagy a meghatalmazottnak az ügyfélkapun beadott kérelmet az elektronikus benyújtást követő öt napon belül, postai úton vagy személyesen is el kell juttatnia az MVH-hoz. A papír alapú nyomtatvány benyújtása hiányában a meghatalmazás ügyfélkapun beadott megszüntetése érvénytelen.
(14)19 Az MVH a monitoring adatszolgáltatás teljesítéséhez Útmutatót készít, amelyet a honlapján közzétesz.
(15)20 Az MVH az Alap által társfinanszírozott Program keretében felhasznált támogatásokra vonatkozóan összegyűjtött és összesített adatokat a tárgyév május 15-ig szolgáltatja az Irányító Hatóság részére.
(16)21 A Program és az Európai Bizottság által kiadott Közös Monitoring és Értékelési Keretrendszer által meghatározott eredmény- és hatásindikátorok esetében az ügyfél adatszolgáltatási kötelezettségét az IH megkeresésére időszakosan, előre megjelentetett IH közlemény alapján – az Európai Bizottság útmutatóiban javasolt adatgyűjtési módszerek szerint – teljesíti. Az adatszolgáltatás teljesítéséhez szükséges információkról az IH honlapján Közleményt tesz közzé.
3/A. §22 (1) Az adatszolgáltatás technikai közreműködő igénybevételével is teljesíthető. A technikai közreműködés igénybevételét az erre a célra rendszeresített elektronikus nyomtatványon az MVH-hoz évente be kell jelenteni. A technikai közreműködésre vonatkozó kérelmet a technikai közreműködő köteles az adatszolgáltatás benyújtását megelőzően saját ügyfélkapuján keresztül beadni, majd a beadott kérelmet az ügyfélkapus beadást követő nyolc napon belül, megfelelő módon hitelesítve, postai úton vagy személyesen is el kell juttatni az MVH-hoz. A papír alapú benyújtás hiányában a technikai közreműködő által teljesített adatszolgáltatás érvénytelen. A technikai közreműködésre szóló megbízást papír alapon, aláírt formában meg kell őrizni.
(2) A technikai közreműködő igénybevételével továbbított adatok valóságnak való megfeleléséért az ügyfél felel.
(3) A technikai közreműködő révén teljesített adatszolgáltatás elvégzésének dokumentálására a 3. § (11) bekezdésében foglaltak az irányadók.
(4) A technikai közreműködés megszüntetését az erre rendszeresített elektronikus nyomtatványon kell bejelenteni az MVH-hoz. A megszüntetés bejelentéséről szóló nyomtatványt a technikai közreműködőnek saját ügyfélkapuján keresztül kell megküldenie az MVH részére, majd az ügyfélkapun beadott kérelmet nyolc napon belül, postai úton vagy személyesen is el kell juttatni az MVH-hoz. A papír alapú benyújtás hiányában a technikai közreműködés megszüntetése érvénytelen.
(5) A 2015. február 17. előtt adott technikai közreműködéssel való megbízás alapján a technikai közreműködő monitoring adatszolgáltatás teljesítésére vonatkozó jogosultságát az MVH 2015. február 17. napjával – az évenkénti bejelentési kötelezettség alapján – visszavontnak tekinti a (6) bekezdés szerint.
(6) A 2015. február 17. előtt bejelentett technikai közreműködésre vonatkozó megbízás 2015. február 17. napjával megszűnik, ha az kizárólag az alábbi ügyek intézésére vonatkozik:
a) monitoring adatszolgáltatás,
b) ügyfél-nyilvántartási ügyek intézése, vagy
c) monitoring adatszolgáltatás és ügyfél-nyilvántartási ügyek intézése.
(7) Amennyiben a 2015. február 17. előtt bejelentett technikai közreműködés nem kizárólag a (6) bekezdésben felsorolt ügyek intézésére vonatkozik, akkor a technikai közreműködésre vonatkozó jogosultság nem kerül megszüntetésre, ebben az esetben kizárólag a technikai közreműködő monitoring adatszolgáltatás teljesítésére vonatkozó jogosultságát tekinti az MVH visszavontnak.
(8) Az adatszolgáltatási kötelezettség technikai közreműködő igénybevételével történő teljesítéséhez a (6) bekezdés szerinti technikai közreműködés módosítása vagy új technikai közreműködés benyújtása szükséges.
3/B. §23 (1) Ha az adatszolgáltatást a vélelmezett örökös kívánja benyújtani, az adatszolgáltatás benyújtását megelőzően az MVH által rendszeresített nyomtatványon személyesen vagy postai úton be kell nyújtania a vélelmezett örökösként való eljárásra irányuló kérelmét az MVH-hoz.
4. § (1)24 Az ügyfél köteles
a)25 a támogatási határozat jogerőre emelkedését vagy a szerződés megkötését követő év február 17. és március 19. közötti időszakában a kiindulási állapotot tükröző általános gazdálkodási bázisadatokra, illetve a művelet megvalósításának végére a támogatással elérni kívánt eredmények adataira,
b)26 a művelet megvalósításának időszakában évente február 17. és március 19. között a művelet megvalósításának hatására, annak egyes fázisaiban elért eredményeire, illetve azok változására vonatkozó éves adatokra,
c)27 a művelet befejezését követően az utolsó kifizetési határozat meghozatalát követő év február 17. és március 19. közötti időszakban a művelet keretében igénybe vett támogatásnak köszönhetően ténylegesen elért eredményekre vonatkozó záró adatokra, és
d)28 jogszabályban előírt fenntartási, üzemeltetési, illetve működtetési kötelezettség ideje alatt évente február 17. és március 19. között a fenntartási adatokra
5–6. §30
1. melléklet a 18/2009. (III. 6.) FVM rendelethez32
Az egyes jogcímek esetén a támogatási és a kifizetési kérelem, valamint az ügyfél által kitöltött elektronikus űrlap keretében szolgáltatott indikátor adatkörökről
h) a támogatási jogcím keretében megvalósított művelet beruházás-típus szerinti besorolása,
g) az állattartó telep átlagos állatlétszáma, kapacitása a támogatott beruházás, megvalósítása előtt, illetve után,
l) a támogatási jogcím keretében megvalósított beruházás beruházás-típus szerinti besorolása,
n) létrehozott új munkahelyek száma nemek és korcsoportok szerinti bontásban (FTE),
o) a támogatott beruházás pénzügyi adatai tevékenységi szektor szerinti bontásban,
p) a GAZDANET programban való részvételi szándékra vonatkozó adat.
b) az igénybe vett tanácsadás típusa mezőgazdasági, kertészeti, valamint erdészeti szaktémakörönkénti bontásban,
7. Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a fiatal mezőgazdasági termelők számára nyújtandó támogatások részletes feltételeiről szóló 67/2007. (VII. 26.) FVM rendelet, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a fiatal mezőgazdasági termelők indulásához a 2009. évtől nyújtandó támogatások részletes feltételeiről szóló 113/2009. (VIII. 29.) FVM rendelet, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a fiatal mezőgazdasági termelők indulásához a 2012. évben igényelhető támogatások részletes feltételeiről szóló 57/2012. (VI. 21.) VM rendelet, valamint az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a fiatal mezőgazdasági termelők indulásához a 2014. évben igényelhető támogatások részletes feltételeiről szóló 34/2014 (IV. 4.) VM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz kapcsolódó adatszolgáltatás:
j) a támogatási jogcím keretében megvalósított beruházás beruházás-típus szerinti besorolása,
k) a támogatási jogcím keretében megvalósított beruházás beruházás-típus szerinti besorolása,
j) a támogatási jogcím keretében megvalósított művelet beruházás-típus szerinti besorolása,
m) létrehozott új munkahelyek száma nemek és korcsoportok szerinti bontásban (FTE),
a) a támogatott köz- és magánszféra partneri kapcsolatok és az abban résztvevők száma, a felhasznált támogatási összeg,
b) a helyi akciócsoportok 3. tengelyből finanszírozott működési költségeiből végrehajtott tevékenységek száma és felhasznált támogatási összege tevékenységtípusonkénti bontásban,
13. Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a mezőgazdasági termelők gazdaságátadásához nyújtandó támogatás részletes feltételeiről szóló 83/2007. (VIII. 10.) FVM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a mezőgazdasági termelők gazdaságátadásához a 2012. évtől igényelhető támogatások részletes feltételeiről szóló 121/2012. (XI. 28.) FVM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz kapcsolódó adatszolgáltatás:
b) a támogatási jogcím keretében átadandó/átadott terület nagysága,
g) a terület típusa (hegyvidéki, Natura 2000, vegyes, egyéb),
16. Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtandó, a vidéki gazdaság és lakosság számára nyújtott alapszolgáltatások körében a kistérségi közlekedési szolgáltatások fejlesztésére igénybe vehető támogatások részletes feltételeiről szóló 9/2008. (I. 24.) FVM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz kapcsolódó adatszolgáltatás:
18. Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból a kertészeti gépek, technológiai berendezések beszerzéséhez nyújtandó támogatások részletes feltételeiről szóló 26/2008. (III. 7.) FVM rendelet, valamint az Európai Vidékfejlesztési Alapból a kertészeti gépek, technológiai berendezések beszerzéséhez a 2013. évben nyújtandó támogatások részletes feltételeiről szóló 62/2013. (VII. 24.) VM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz kapcsolódó adatszolgáltatás:
b) a támogatott gazdaság, illetve vállalkozás legjellemzőbb tevékenységi ágazat, illetve alágazat szerinti besorolása,
i) a támogatási jogcím keretében megvalósított művelet beruházás-típus szerinti besorolása,
k) létrehozott új munkahelyek száma nemek és korcsoportok szerinti bontásban (FTE),
l) a támogatott gazdaság, illetve vállalkozás kertészeti tevékenységre vonatkozó üzemmérete,
m) a támogatott beruházás pénzügyi adatai tevékenységi szektor szerinti bontásban,
a) a támogatott erdőterület tulajdonosának jogi státusza,
i) sikeres földhasználat alatt álló területek hozzájárulásának típusa.
e) a támogatásban részesülő ügyfél jogi státusza, illetve tevékenységi formája [pl. önkormányzat, vízgazdálkodási társulat, TCS, termelő és értékesítő szervezet (a továbbiakban: TÉSZ)],
h) a támogatás alapján létrehozott új illetve megtartott munkahelyek száma (nem, korcsoport, munkavégzés helye szerinti bontásban),
29. A Helyi Vidékfejlesztési Közösségek és a LEADER helyi akciócsoportok részére az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtandó vidékfejlesztési támogatásról szóló 1698/2005/EK tanácsi rendelet keretében nyújtott támogatás részletes feltételeiről szóló 141/2008. (X. 30.) FVM rendelet, valamint a 30/2012. (III. 24.) VM rendelet keretében igénybe vett támogatásokhoz kapcsolódó adatszolgáltatás:
a) a helyi akciócsoportok működési költségeiből végrehajtott tevékenységek száma és felhasznált támogatási összege tevékenységtípusonkénti bontásban,
e) az új agrár-erdészeti rendszer megvalósítására használt terület nagysága tevékenység típus szerinti bontásban,
d) a támogatott terület nagysága a sikeres földhasználat alatt álló területek hozzájárulásának típusa szerinti bontásban.
d) a támogatás típusa.
d) a támogatás révén képzést sikeresen elvégzők száma (nem és korcsoport szerinti bontásban).
d) tojóketrecek száma, felülete,
h) a támogatási jogcím keretében megvalósított beruházás beruházás-típus szerinti besorolása,
c) támogatott ex situ/in situ megőrzések száma (1–2. célprogram),
d) támogatott információcserék és tájékoztatások száma (3–4. célprogram)
c) a támogatási jogcím keretében megvalósított művelet beruházás-típus szerinti besorolása,
e) a támogatott gazdaság, illetve vállalkozás legjellemzőbb tevékenységi ágazat, illetve alágazat szerinti besorolása,
c) a tevékenység típusa (on farm, off farm besorolás és turizmus, kézműves tevékenység kiskereskedelmi tevékenység, megújuló energia termelés vagy egyéb besorolás szerint),
d) a támogatás alapján létrehozott új munkahelyeken dolgozó munkavállalók száma (nem, korcsoport, munkavégzés helye szerinti bontásban).
d) a tevékenység típusa (on farm, off farm besorolás és turizmus, kézműves tevékenység, kiskereskedelmi tevékenység, megújuló energia termelés vagy egyéb besorolás szerint),
c) a tevékenység típusa (on farm, off farm besorolás és turizmus, kézműves tevékenység, kiskereskedelmi tevékenység, megújuló energia termelés vagy egyéb besorolás szerint),
f) a tevékenység típusa (on farm, off farm besorolás és turizmus, kézműves tevékenység, kiskereskedelmi tevékenység, megújuló energia termelés vagy egyéb besorolás szerint),
g) a támogatás alapján létrehozott új munkahelyeken dolgozó munkavállalók száma (nem,korcsoport, munkavégzés helye szerinti bontásban),
a) támogatott erdőterület tulajdonosa
1 Az 1. § (2) bekezdését a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 6. §-a hatályon kívül helyezte.
2 A 2. § a 3/2012. (I. 31.) VM rendelet 1. §-ával megállapított szöveg.
3 A 2. § 1. pontja a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 26. § a) pontja szerint módosított szöveg.
4 A 2. § 5. pontja a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
5 A 2. § 6. pontja a 8/2014. (II. 6.) VM rendelet 1. §-ával megállapított szöveg.
6 A 2. § 7. pontját a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 1. §-a iktatta be.
7 A 3. § a 8/2011. (I. 31.) VM rendelet 2. §-ával megállapított szöveg.
8 A 3. § (1) bekezdése a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 2. § (1) bekezdésével megállapított, a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 26. § b) pontja szerint módosított szöveg.
9 A 3. § (2) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 26. § c) pontja szerint módosított szöveg.
10 A 3. § (5) bekezdése a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 5. § (1) bekezdése szerint módosított szöveg.
11 A 3. § (6) bekezdése a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 2. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
12 A 3. § (7) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
13 A 3. § (8) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
14 A 3. § (9) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
15 A 3. § (10) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
16 A 3. § (11) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
17 A 3. § (12) bekezdése a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
18 A 3. § (13) bekezdését a 3/2012. (I. 31.) VM rendelet 3. §-a iktatta be, szövege a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
19 A 3. § (14) bekezdését a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdése iktatta be.
20 A 3. § (15) bekezdését a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdése iktatta be.
21 A 3. § (16) bekezdését a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (2) bekezdése iktatta be.
22 A 3/A. §-t a 3/2012. (I. 31.) VM rendelet 4. §-a iktatta be, szövege a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (3) bekezdésével megállapított szöveg.
23 A 3/B. §-t a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (4) bekezdése iktatta be.
24 A 4. § (1) bekezdése a 3/2012. (I. 31.) VM rendelet 5. §-ával megállapított szöveg.
25 A 4. § (1) bekezdés a) pontja a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 3. § (1) bekezdésével megállapított, a 20/2014. (III. 12.) VM rendelet 9. §-a szerint módosított szöveg.
26 A 4. § (1) bekezdés b) pontja a 20/2014. (III. 12.) VM rendelet 9. §-a szerint módosított szöveg.
27 A 4. § (1) bekezdés c) pontja a 20/2014. (III. 12.) VM rendelet 9. §-a szerint módosított szöveg.
28 A 4. § (1) bekezdés d) pontja a 10/2014. (II. 14.) VM rendelet 1. §-ával megállapított szöveg.
29 A 4. § (2)–(3) bekezdését a 3/2012. (I. 31.) VM rendelet 7. §-a hatályon kívül helyezte.
30 Az 5–6. §-t az 5/2010. (I. 28.) FVM rendelet 5. § (2) bekezdése hatályon kívül helyezte.
31 A 7. § (2)–(3) bekezdését az 5/2010. (I. 28.) FVM rendelet 5. § (2) bekezdése hatályon kívül helyezte.
32 Az eredeti melléklet megjelölését 1. mellékletre változtatta a 2/2013. (II. 1.) VM rendelet 4. §-a, szövege a 7/2015. (II. 17.) MvM rendelet 25. § (5) bekezdésével megállapított szöveg.