text:
22.P.632.695/2004/22.
A Fővárosi Bíróság a Dr. Strasser Tibor ügyvéd által képviselt Z.K felperesnek,
Dr. L.Gy. ügyvéd által képviselt
Ringier Kiadó Kft. I. r. alperes és a
Dr. K. M. T. ügyvéd által képviselt
Sanoma Budapest Kiadói Bt. II. r. alperes ellen
személyiségi jog iránt indított perében meghozta a következő
Megállapítja a bíróság, hogy az I. r. alperes a felperes jóhírnevét megsértette, a kiadásában megjelenő Blikk c. napilap1. 2003. június 13-ai számának címoldalán “két nő vár gyereket Z. K--tól " főcímmel a hetedik oldalon megjelent “E.: gyerekem lesz Z. K--tól” alcímmel, valamint a cikkben szereplő azon kitétellel, hogy “Áprilisi együttlétünkből pedig gyermek fogant”,
2. 2003. június 14-i számban a 7. oldalon, a június 13-ai címlap főcímének közlésével,
3. A június 30-ai szám címlapján “Z. K. szeretője elveteti a gyereket” főcímmel, “E. S. két hónapos terhes” alcímmel, továbbá a 10. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy a vizsgálat megállapította, hogy két hónapos terhes, 4
. A július 1-ei szám címlapján szereplő “Z. mamája elhajtotta E.-t” címmel, a 7. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy ,, E. S. két hónapos terhes”, továbbá, hogy a “E. S. elhatározta, hogy telefonon megkeresi a világhírű zongoraművész édesanyját, hogy elmondja neki, hogy gyermeket vár fától”, valamint, hogy “E. S. elkeseredésében eldöntötte, hogy elveteti a gyermeket, akit mint állítja Z. K-tól vár”, valamint a keretes cikkben szereplő azon kitétellel, hogy “E. S.el akarja vetetni a gyermeket, akit állítása szerint Z. K tól vár”,
5. A július 2-ai szám 7. oldalán azzal a kitétellel, hogy “E. S. állítása szerint állítólag a világhírű művésztől. Z. K -tól vár gyereket”.
6. A július 8-ai számban “Z. szeret, megszülöm a gyerekünket” főcímmel, az “E. üzenetet kapott a művésztől” alcímmel, a 9. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy “megtartja a gyermekét, akiről állítja, hogy a világhírű művésztől fogant”. Megállapítja továbbá, hogy az I. r. alperes megsértette a felperes jóhírnevét a kiadásában megjelenő Mai Nap c. napilap június 20-i számában a címoldalon szereplő keresetes cikk azon kitételével, hogy
7. “Mégsem gyilkolják meg Z. K .-t” főcímmel, és “magára marad a művész szeretője” keretes cikk azon kitételével, hogy “bajban van E.S., aki gyermeket vár, az egyébként házas Z. K.-tól, de miután kitudódott, hogy tőle terhes, szinte teljesen tönkre ment az élete.” továbbá a 6. oldalon szereplő cikk, azon kitételével, hogy “gyermeket vár Z. K művésztől”.
8. A 2004. árpilis 1-i szám 5. oldalán a “furcsa akcióba kezdett az kedves” cikk azon kitételével, hogy “a nő annak idején azt állította, hogy gyermeket vár a művésztől”.
Megállapítja továbbá, hogy az I. r. alperes a felperes képmáshoz fűződő jogát megsértette,amikor a cikkek illusztrációjaként fényképét felhasználta.
Megállapítja a bíróság, hogy a II. r. alperes megsértette a felperes jóhírnevét a kiadásában megjelenő Best magazin
1. 2003. június 20-i számának címlapján és a hetedik oldalon a Blikk című napilap 2003. június 13-i címlapjának a “két nő vár gyereket Z. K.-tól” főcím megjelentetésével,
2. a 2003. július 4-i szám 20. oldalán a “E. S. nyugtatókon él, abortuszra készül" címmel megjelent cikk azon kitételével, hogy “az elkeseredett asszony úgy döntött, nem tartja meg közös gyermeküket”,
3. a 2003. október 10-i számban a 21. oldalon azzal, hogy ismét a június 20-ai lapszám címoldaléit ismét közölte, továbbá a cikk azon kitételével, hogy a “sors nem engedte, hogy megszülhessem a gyermekünket”, továbbá, hogy “mindenféleképpen meg akartam tartani a picit, de a sok idegeskedés hatására 3 hónaposán elvetéltem”, továbbá azzal,
4. a kiadásában megjelenő Story Sztár Magazin 2003. július 17-i számában a 40. oldalon a Blikk sérelmezett címlapjait közzé tette,
5. a 2003. november 20-i számában az 57. oldalon megjelentetett “túl nagy árat fizettem a szerelmünkért” c. cikk azon kitételével, hogy “az asszony szétkürtölte, hogy gyermeket vár Z. K.-tól, most új fordulatot vett a történet. A nő elmondása szerint 51 szed vörös rozséit és egy ezüst gyűrűt küldött neki kiengesztelésül”.
Megállapítja a bíróság, hogy II. r. alperes azzal, hogy a felperes fényképeit a cikkek illusztrációjaként felhasználta, a felperes képmáshoz fűződő jogát megsértette.A bíróság az alpereseket a további jogsértésektől eltiltja. Kötelezi a bíróság az I. r. alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 2.000.000.- (azaz kétmillió) forint nem vagyoni kártérítést, valamint ennek 2003. december 1. napjától a kifizetésig járó törvényes kamatait.Kötelezi a II. r. alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 1.500.000.- (azaz másfélmillió) forint nem vagyoni kártérítést, valamint ennek, 2003. december 1. napjától a kifizetésig járó törvényes kamatait.
Kötelezi a bíróság az alpereseket, hogy fizessenek meg a felperesnek egyenként 80.000.-(azaz nyolcvanezer) - 80.000.- (azaz nyolcvanezer) forint + 25% ÁFA, összesen 100.000.-(azaz egyszázezer) - 100.000.- (azaz egyszázezer) - forint perköltséget. Kötelezi a bíróság az I. r. alperest, hogy fizessen meg az államnak külön felhívásra 120.000.-(azaz egyszázhúszezer) forint le nem rótt illetéket. Kötelezi a bíróság a II. r. alperest, hogy fizessen meg az államnak külön felhívásra 90.000.-(azaz kilencvenezer) forint le nem rótt illetéket. Kötelezi a bíróság a felperest, hogy fizessen meg az államnak külön felhívásra 210.000.-(azaz kettőszáztízezer) forint le nem rótt illetéket.
Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül van helye fellebbezésnek, amelyet ennél a bíróságnál lehet 3 példányban benyújtani. A fellebbezési határidő lejárta előtt a peres felek kérhetik, hogy a fellebbezést a másodfokú bíróság tárgyaláson kívül bírálja el. Tájékoztatja a bíróság a feleket, hogy a másodfokú bíróság az ítélet elleni fellebbezést tárgyaláson kívül bírálhatja el, ha a fellebbezés csak a kamatfizetésre, a perköltség viselésére, vagy összegére vonatkozik, csupán az ítélet indokolása ellen irányul, vagy ha azt a felek közösen kérik.
A felperes nemzetközi szinten is ismert művész, 2003. tavaszán Németországban munka körúton vett részt, ahol vele együtt Soltész Enikő is ott tartózkodott. 2003. június 13-án az I. r. alperes kiadásában megjelenő Blikk Című napilap “Két Nő vár gyereket Z.K.-tól” főcímmel cikket jelentetett meg. Ebben E.S. nyilatkozik, miszerint tavaszi együttlétükből gyermek fogant és úgy tervezi a felperes feleségül fogja venni. Az újságcikk beszámol arról is, hogy a felperes feleség is várandó szeptemberre várják közös gyermeküket. Június 14-én, újabb cikk jelent meg az esettel kapcsolatban. Június 30-án, július 1-én, július 2-án, július 9-én további cikkek jelentek meg az ügyet boncolgatva. Ezek szerint orvosi vizsgálat állapította meg E. terhességét, ő felkereste a felperes édesanyját is, hogy beszélje rá a felperest a gyermek vállalására, majd E. kétségbeeséséről írnak, miszerint el kívánja vetetni gyermekét, mert a felperes nem vállalja. A július 2-i számban az újság olvasói reakciókat közöl, miszerint arra biztatják E-t, hogy nem hagyja magát, tartsa meg a gyermeket, majd a július 8-i számban arról tájékoztatják az olvasókat, hogy E. megtartja a gyermeket, mert a felperestől biztató üzenetet kapott. A július 9-i számban Bánó András kommentárja jelent meg az ügyről, aki kritikai hangnemben elemzi E. önmagával is ellentmondásos történetét és kifejti azt a véleményét, hogy a nyilatkozó viselkedése erkölcsileg nagymértékben kifogásolható, mert a bolondját járatja az olvasókkal. Közli azt is, hogy a felperes a lapnak elmondta, E. történetéből egy szó sem igaz. Július 11-én lap szó szerint közölte a felperes cáfolatát, megismételve röviden az előzményeket. 2003. június 23-án az akkor még a Som Média Kft kiadásában megjelenő Mai Nap című napilap is közölt cikket a felperesről. Ebben tájékoztatják az olvasókat arról, hogy a felperestől vár gyermeket E., aki azonban magára hagyja várandósán őt. A 2004. április 1-én – már az I.r. alperes kiadásában megjelenő – Mai Nap ismét felelevenített a történetet annak kapcsán, hogy E. egyszemélyes demonstrációt tartott a felperessel szemben. A cikk szerint a nő elvetélt azt követően, hogy a felperes kiadta az útját és ezt kívánta az akcióval megbosszulni. A II. r. alperes kiadásában megjelenő Best Magazin 2003. június 21-án, július 4-én és október 10-én jelentetett meg cikkeket ugyancsak E. szavai és a Blikk cikkei nyomán, melynek során a Blikk címeit, cikkeit is leközölte. Az ugyancsak a kiadásában megjelenő Story, a Sztár Magazin c. lapban 2003 július 17-én és 2004. november 11-én jelent meg cikk. A nyári számban a Blikknek az esettel kapcsolatos főcímeit tette közzé, novemberben azonban arról tájékoztatta az olvasókat, hogy a felperes felelevenítette a kapcsolatos E.-vel, neki virágot és gyűrűt küldött. Mindegyik újság közölt a felperesről készült korábbi felvételeket, amelyeken családi körben, illetve koncerteken munka közben látható. A felperes a nyári cikkek megjelenésének idején külföldön dolgozott. Rendkívüli módon megviselték E. valótlan állításai, ami munkavégzésére, művészi tevékenységére is kihatott. Rossz idegállapotára visszavezethetően kritikákban negatív megítélések is megjelentek művészi munkáját illetően. Munkatársaival türelmetlen lett. A Színes Mai Lapban 2003. november 11-én és 23-án megjelent cikkek továbbá a Mai Napszerkesztősége ellen a 2004- április 1-én megjelent cikk miatt sajtó-helyreigazítási pert kezdeményezett, melyekben a Fővárosi Bíróság a szerkesztőségeket helyreigazításra kötelezte. (19.P.632223/2003. és 19.P.24610/2004.) A bíróság a Mai Nap-ban megjelent cikkel kapcsolatban E.-t is meghallgatta tanúként. A felperes keresetében a rendelkező részben felsorolt kitételek miatt kérte, hogy a bíróság állapítsa meg, hogy az alperesek a felperes személyhez fűződő jogait megsértették. Ugyanezt kérte továbbá,c Kérte továbbá a jogsértés megállapítását a II. r. alperes kiadásában megjelent cikkek idézett kitételei miatt is, valamint azt, hogy állapítsa meg, hogy az alperesek a felperes képmáshoz fűződő jogát is megsértették fényképe engedély nélkül történő felhasználásával. Kérte ezért, hogy a bíróság az I. r. alperest 4 millió, a II. r. alperest pedig 3 millió forint nem vagyoni kártérítés megfizetésére kötelezze, és a további jogsértéstől őket tiltsa el. Kamatot is igényelt. Álláspontja szerint a felperes nem közszereplő, de még ha az lenne se lenne köteles eltűrni, hogy magánéletébe vájkálva róla valótlan tényeket állítsanak, illetve valós tényeket hamis színben tüntessenek fel. Az alperesi védekezésekre tekintettel kifejtette, hogy a felperes első-' sorban nem azt sérelmezi, hogy E.-t szeretőjeként tüntették fel a lapok, hanem azt állították, hogy tőle gyereket vár, amivel azt akarták alátámasztani, hogy közöttük komoly kapcsolat alakult ki, bár mind a ketten házasságban éltek. Különösen sérelmes volt ez a felperesre akkor, amikor felesége is gyermeket várt, továbbá, hogy a cikkek olyan időpontban jelentek meg, amikor ő külföldön koncertezett hosszabb időn keresztül, így védekezésre sem volt módja azonnal. Hivatkozott e körben a sajtó-helyreigazítási eljárás során illetőleg a jelen perben kihallgatott E. tanú vallomására. Ezekből azt lehetett megállapítani, hogy nem felel meg a valóságnak, hogy E. a felperestől gyereket várt volna, de még az sem, hogy állapotos lett volna. A nem vagyoni kártérítés tekintetében a kihallgatott K, B, és F. tanuk vallomására hivatkozott. Az összegszerűség megállapításán kérte figyelembe venni, hogy nem egy sértő cikkről, hanem fél éven keresztül fennálló sajtóhadjáratról volt szó a felperessel szemben. A képmással való visszaéléssel kapcsolatosan azt fejtette ki, hogy a felperesről korábban más események illetve cikkek kapcsán készült fényképeket az alperesek a perbeli cikkek illusztrációjaként csak a felperes engedélyével használhatták volna fel. Az I .r. alperesnek a Mai Nap kiadására vonatkozó védekezésével kapcsolatosan ara hivatkozott, hogy az 1 .r. alperes volt alapítóként már ebben az időben is feltüntetve a kötelezően vezetendő Névjegyzékben, ezért felelőssége e cikk vonatkozásában is fennáll. Az alperesek a kereset elutasítását kérték.Védekezésük azonos volt a tekintetben, hogy a felperest közszereplőnek kell tekinteni, aki az átlagembernél többet köteles elviselni a róla megjelenő vélemények terén. Álláspontjuk szerint megállapítható volt, hogy a felperes és E. között házasságukon kívüli, szexuális kapcsolat állt fenn, tehát a köznyelv szerint egymás szeretői voltak. Ehhez képest az, hogy ebből a kapcsolatból fogant-e gyermek vagy sem olyan lényegtelen tévedés, ami a jogsértés megállapítását nem alapozza meg. Az I. r. alperes hivatkozott arra is, hogy a pártatlan tájékoztatás kötelezettségének eleget tett, hiszen E.-t elítélő kommentár is jelent meg a lapban, továbbá közzétették a felperes álláspontját is tükröző levelét változtatás nélkül. A fényképfelvételek felhasználásával kapcsolatosan az I. r. alperes arra hivatkozott, hogy az többletsérelmet a felperesnek nem okozott, az újságolvasók nem az alapján, hanem neve alapján tudták azonosítani. A Mai Nap című lap kiadói jogai tekintetében arra hivatkozott, hogy a perbeli cikkek megjelenésekor a Som Média Kiadó volt a teljes jogkörrel felruházott kiadó, még ha ez a Nyilvántartásból nem is derült ki. A nem vagyoni kártérítés megjelölt összegét összegszerűségében is eltúlzottnak tartotta azon túlmenően, hogy álláspontja szerint a felperes személyes nyilatkozata hiányában annak nagyságrendje nem is állapítható meg. A II. r. alperes a nem vagyoni kártérítés vonatkozásában azon túlmenően, hogy jogalapját és bizonyítottságát is vitatta arra hivatkozott, hogy az összeg nagyságának megítélésekor nem lehet olyan szempontokat figyelembe venni, hogy ez lenne a visszatartó erő a sajtó részére a jövőbeni jogsértések tekintetében. Bizonyítást ajánlott fel továbbá arra vonatkozóan, hogy az E. által állított fogantatás idején a felperes és E. közös szállodai szobát béreltek. A békülésre vonatkozó SMS üzeneteket a készülékről készült fényképfelvétellel kívánta bizonyítani, csakúgy, mint a kapott rózsacsokrot. A felperes keresete nagyobb részben megalapozott. A bíróság a tényállást a csatolt, illetve beszerzett iratok E., K., B. és F. tanuk vallomása alapján állapította meg. A Ptk 75. § (1) bekezdése szerint a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak. A 78. § (1) bekezdés alapján a személyhez fűződő jogok védelme kiterjed a jóhírnév védelmére is. A (2) bekezdés szerint a jóhírnév sérelmét jelenti különösen, ha valaki más személyre vonatkozó, azt sértő, valótlan tényt állít, híresztel, vagy való tényt hamis színben tüntet fel. A perbeli esetben a felperes az újságcikkek azon kitételei vonatkozásában kérte a jogsértés megállapítását, amelyek arra vonatkoztak, hogy E. gyermeket vár Z.-től, a gyermeket elvesztette, továbbá, hogy a későbbiek során a felperes vele békülni kívánt, neki virágot és gyűrűt küldött. Ezen tények vonatkozásában a bizonyítás a Pp. 164. § (1) bekezdés alapján az alpereseket terhelte. Ezen bizonyítási kötelezettségüknek az alperesek eleget tenni nem tudtak. A per során tanúként kihallgatott E. azt vallotta, hogy terhességét orvos nem állapította meg, csupán ő maga természetes jelekből következtetett arra, hogy állapotos. Elmondása szerint vetélését is ilyen jelekből állapította meg. A bíróság álláspontja szerint teljes életszerűtlen az, hogy egy műveit nő amennyiben terhességre gyanakszik nem keres fel szakorvost, hogy erről megbizonyosodjék akkor, amikor ezt a tényt több százezres példányszámban megjelenő újságban közhírré teszi. Különösen igaz ez a magzat elvesztése esetére is. A rózsacsokor és a gyűrű tekintetében a bíróság E. vallomásából azt tudta megállapítani, hogy erre vonatkozó korábbi nyilatkozatait a tanú már nem tartotta fenn. A csatolt fényképfelvételek így önmagukban ezt a tényállítást nem bizonyították. Ettől függetlenül is a bíróság életszerűtlennek tartja, hogy a felperes, aki az eset után még beszélő viszonyban sem volt a tanúval, neki ajándékokat küldjön, vele békülni kívánjon akkor, amikor a tanú addig titokban tartott kapcsolatukat közhírré tette. Egyetértett a bíróság a felperessel abban, hogy jelen per tárgya nem az volt, hogy a felperes és E.S. egymás szeretői voltak-e. Amennyiben a hír csupán ennyi lett volna aligha közöl “sorozatot” az újság erről. A cikk apropóját az adta, hogy egy közismert ember egyszerre két nőt ejtett teherbe a feleségét és a szeretőjét, a szeretőjét cserbenhagyta, aki emiatt elvetélt. Mindez a felperest olyan színben tűntette fel, aki felelőtlen magánéleti, szexuális életét illetően, emiatt őt a közvélemény erkölcsileg negatívabban ítélte meg, mintha csupán arról lett volna szó, hogy házasságon kívüli kapcsolatot tart fenn. Nagyon jól tükrözik ezt az olvasói vélemények, amelyek a Blikk-ben megjelentek. A fentiek alapján a bíróság a jogsértést a rendelkező részben írt kitételek vonatkozásában megállapította. Az egyéb kérelmek miatt a bíróság az alábbiak szerint utasította el a felperes keresetét. Az, hogy “szorult helyzetbe került most a művész" olyan kritikai megfogalmazás, amely kifejezés módját illetően nem sértő, ezért a jogsértést nem valósít meg. A mondat második fele tényállítás ugyan, de nem valótlan, mert hiszen a felperes feleségét Erikának hívják és valóban őszre várt gyermeket. “A megcsalt férj a Dunába fojtaná Z.” cím a felperesre nézve nem sértő, hiszen nem az ő tevékenységéről ír az újság. A cikkből kitűnően E. férje neheztel mindkettőjükre, amit az idézett szállóigével fejezett ki, tehát a kijelentés valódisága sem vitás, arra a felperes sem hivatkozott. A gyermek sorsával kapcsolatos kitételek nem a felperesre vonatkoznak így ezekkel kapcsolatosan jogsértést a bíróság megállapítani nem tudott. A július 9-én a Blikk-ben megjelent Kommentárral kapcsolatosan a bíróság nem értett egyet a felperesi okfejtéssel, miszerint a sértő kitételek megismétlésével önmagában megvalósult a jogsértés. A kommentár lényegében a felperes álláspontját tükrözi az üggyel kapcsolatosan, amikor kifejti, hogy E.S. lényegében hazugságokat állított az újságírónak. Ezt anélkül megtenni, hogy magát a valótlan állítást megismételnék nem lehetséges. Ugyan ez a helyzet áll elő, amikor a sajtó a helyreigazítási kérelemnek eleget tesz. Tartalmát tekintve az a cikk helyreigazításnak is beillik, ez a felperesre nézve nem sértő, ezért ebben a vonatkozásban a bíróság a felperes keresetét elutasította. Lényegében ugyan ez az indoka a felperes levelét közzétevő cikk bevezető sorai tekintetében történt elutasításnak is. Ezek a cikkek, illetve kitételek éppen az egyensúly helyreállítását célozták, nem pedig azt, hogy a valótlan tényállítások ismét előtérbe kerüljenek. A fényképek közzététele vonatkozásában a bíróság a felperes keresetének helyt adott. A Ptk. 80. § (1) bekezdése szerint a személyhez fűződő jogok megsértését jelenti a más képmásával vagy hangfelvételével kapcsolatos bármiféle visszaélés. A (2) bekezdés szerint képmás vagy hangfelvétel nyilvánosságra hozatalához – a nyilvános közszereplés kivételével – az érintett személy hozzájárulása szükséges. A perbeli esetben a felperesről nem csak nyilvános közszereplése alkalmával készült fényképek kerültek felhasználásra és nem a nyilvános közszereplésével kapcsolatosan. A bíróság álláspontja szerint ugyanis amennyiben valamilyen magánéleti tárgyú cikkhez kerülnek fényképek felhasználásra, úgy ahhoz az érdekelt hozzájárulása akkor is szükséges, ha már készült róla ilyen kép. Az így készült fényképek ugyanis nem korlátlanul felhasználhatók bármiféle tárgyú, témájú cikkekhez, mert ez önmagában is sérelmes lehet. Nem értett egyet a bíróság azzal az alperesi védekezéssel, hogy miután a fényképek közlésével többletsérelem nem érte a felperest, ezért a jogsérelem nem is állapítható meg. Nem szükségszerű elem ugyanis a többletsérelem okozása. Éppen az teszi sérelmessé a képek felhasználását, hogy azokra tulajdonképpen - az alperesi állítás szerint is - nem is lett volna szükség ahhoz, hogy az olvasók tudják kiről szól a cikk. Amiatt, hogy az alperesek ennek ellenére felhasználták engedély nélkül a képeket a jogsértést a bíróság megállapította. A Ptk. 84. § (1) bekezdése szerint akit személyhez fűződő jogában megsértenek, az eset körülményeihez képest a következő polgári jogi igényeket támaszthatja:a) követelheti a jogsértés megtörténtének bírósági megállapítását;b) követelheti a jogsértés abbahagyását és a jogsértő eltiltását a további jogsértéstől;c) követelheti, hogy a jogsértő nyilatkozattal vagy más megfelelő módon adjon elégtételt, és hogy szükség esetén a jogsértő részéről vagy költségén az elégtételnek megfelelő nyilvánosságot biztosítsanak;d) követelheti a sérelmes helyzet megszüntetését, a jogsértést megelőző állapot helyreállítását a jogsértő részéről vagy költségén, továbbá a jogsértéssel előállott dolog megsemmisítését, illetőleg jogsértő mivoltától megfosztását;e) kártérítést követelhet a polgári jogi felelősség szabályai szerint. A jogsértés megállapításán túlmenően a bíróság a b.) pont alapján tiltotta el az alpereseket a további jogsértéstől, figyelemmel arra, hogy ennek veszélye az alperesek személyéből és lehetőségeiből adódóan fennáll. Az e.) pont alapján követelt a felperes a jogsértés miatt nem vagyoni kártérítést, mely igény a bíróság álláspontja szerint megalapozott volt, összegszerűségében azonban eltúlzott. A kár bekövetkeztének, a sérelemmel való okozati összefüggésnek, továbbá a kár mértéke tekintetében a bizonyítás a felperest terhelte. A felperes személyes előadást e körben nem tett, ezért a bíróság csupán a tanuk vallomására hagyatkozhatott. Nem vitás, hogy a perbeli jellegű jogsértés önmagában megalapozottá teszi a nem vagyoni kártérítési igényt. Nyilvánvaló ugyanis, ha egy országos napilap valakiről valótlan tényt állít, amellyel a magánéletét negatívan minősíti, szorosan a családi életébe beavatkozik ebből őt nem vagyoni károsodás éri. Ennek mértékével kapcsolatosan a bíróság figyelembe vette azon vallomásokat, melyek arra vonatkoztak, hogy a cikkek megjelenése kapcsán a felperes társas kapcsolatai sérültek, emberi, munkatársi szinten őt hátrányosan érintették, befolyásolták művészi teljesítményét. Különös súlyossággal értékelte a bíróság azt, hogy nem egyetlen cikk jelent meg az üggyel kapcsolatban hanem fél éven keresztül jelentek meg a valótlan és sértő állítások személyét illetően, majd több hónap elteltével azok megismétlődtek. Mindez akkor, amikor a nyilatkozó személy több megnyilvánulásából az alpereseknek látniuk kellett a, hogy az általa elmondottak valóságtartalma legalábbis megkérdőjelezhető. Tekintetbe vette a bíróság azt is, hogy az alperesek nem csak a felperes jóhírnevét, hanem képmáshoz fűződő jogát is megsértették. A fentiek alapján is azonban a bíróság csupán 2 millió illetve 1,5 millió forintban tartotta megalapozottnak a felperes igényét figyelemmel a kialakult bírói gyakorlatra, valamint arra is, hogy a felperes egyetlen alkalommal sem tudott időt szakítani arra, hogy a tárgyaláson megjelenjen és személyes tapasztalatairól illetve érzéseiről nyilatkozzon. Figyelemmel volt ennek meghatározásánál arra is, hogy a jogsértő állítások többségét az I. r. alperes kiadásában megjelenő lapok tartalmazták. A mai Nap című lapban megjelent cikkek vonatkozásában a bíróság egyetértett a felperesi érveléssel. A lap alapítója ugyanis amennyiben az 1988. évi II. törvény 12. §-ban írt nyilvántartásból nem derül ki, hogy a kiadói jogokat teljes egészében a bejelentett kiadóra ruházta vita esetén vele együtt felel. A kamat megfizetésére a bíróság a Ptk. 301. § (1) bekezdése alapján kötelezte az alpereseket a cikkek túlnyomó többségének megjelenését követő 2003. december 1. napjától. A II. r. alperes által felajánlott bizonyítás lefolytatását a bíróság nem tartotta szükségesnek, mert nem az volt a per tárgya, hogy a felperes E.-vel együtt aludt-e a tavaszi külföldi koncertkörút során, másról pedig a tanuk nyilatkozni nem tudtak volna. A felperes részleges pernyertessége folytán az ügyvédi munkadíjakból álló perköltség viselése felöl a bíróság a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján határozott. A le nem rótt illeték viseléséről, ugyancsak a pernyertesség-pervesztesség arányától függően a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján határozott. Budapest, 2005. november 25.
Dr. K Á.bíró
2.Pf.20.173/2006/3.
A Fővárosi Ítélőtábla dr. Strasser Tibor ügyvéd (1132 Budapest, Csanády u. 21.) által képviselt Z.K. felperesnek,
dr. L.Gy. ügyvéd által képviseltRingier Kiadó Kft. (1144 Budapest, Szugló u. 83-85.) I. rendű,
dr. K, M. T.ügyvéd által képviseltSanoma Budapest Kiadói Rt. (1037 Budapest, Bokor u. 1-9.) II. rendű alperes ellen,
személyhez fűződő jog megsértésének megállapítása iránt indított perében, a Fővárosi Bíróság 2005. november 25. napján meghozott, 22.P.632.695/2004/22. számú ítélete ellen az I. rendű alperes részéről 23., a II. rendű alperes részéről 24. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán, meghozta a következő
Kötelezi az I. rendű alperest, hogy 60.000 (hatvanezer) forint, a II. rendű alperest, hogy 45.000 (negyvenötezer) forint másodfokú perköltséget fizessenek meg a felperes részére 15 napon belül. Kötelezi az I. rendű alperest, hogy 120.000 (százhúszezer) forint, a II. rendű alperest, hogy 90.000 (kilencvenezer) forint fellebbezési illetéket fizessenek meg a Magyar Államnak külön felhívásra. Az ítélet ellen fellebbezésnek nincs helye.
Az elsőfokú bíróság ítéletével megállapította, hogy az I. rendű alperes a felperes jóhímevét megsértette a kiadásában megjelenő Blikk című napilap - 1. 2003. június 13-ai számának címoldalán “két nő vár gyereket Z.-ól” főcímmel a hetedik oldalon megjelent “Enikő: gyerekem lesz K. Z.-tól” alcímmel, valamint a cikkben szereplő azon kitétellel, hogy “Áprilisi együttlétünkből pedig gyermek fogant”,- 2. 2003. június 14-i számban a 7. oldalon, a június 13-ai címlap főcímének közlésével,- 3. A június 30-ai szám címlapján “Z. szeretője elveteti a gyereket” főcímmel, “E.S két hónapos terhes” alcímmel, továbbá a 10. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy a vizsgálat megállapította, hogy két hónapos terhes “Z. mamája elhajtotta E.-t” címmel a 7. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy “E. S. két hónapos terhes”, továbbá, hogy a “E.S. elhatározta, hogy telefonon megkeresi a világhírű zongoraművész édesanyját, hogy elmondja neki, gyermeket vár fiától”, valamint, hogy “E.S, elkeseredésében eldöntötte, hogy elveteti a gyermeket, akit mint állítja Z.-tól vár”, valamint a keretes cikkben szereplő azon kitétellel, hogy “E.S. el akarja vetetni a gyermeket, akit állítása szerint Z.-tól vár”.- 5. A július 2-ai szám 7. oldalán azzal a kitétellel, hogy “E.S. állítása szerint állítólag a világhírű zongoraművésztől, Z.-tól vár gyereket”,- 6. A július 8-ai számban “Z. szeret, megszülöm a gyerekünket" főcímmel, az “E. üzenetet kapott a művésztől" alcímmel, a 9. oldalon szereplő azon kitétellel, hogy “megtartja a gyermekét, akiről állítja, hogy a világhírű művésztől fogant”. Megállapította, hogy az I. rendű alperes megsértette a felperes jóhírnevét, a kiadásában megjelenő Mai Nap című napilap június 20-i számában a címoldalon szereplő keretes cikk azon kitételével, hogy- 7. “Mégsem gyilkolják meg Z.” főcímmel, és “magára marad a művész szeretője" keretes cikk azon kitételével, hogy “bajban van E., aki gyermeket vár, az egyébként házas Z.-tól, de miután kitudódott, hogy tőle terhes, szinte teljesen tönkre ment az élete", továbbá a 6. oldalon szereplő cikk azon kitételével, hogy “gyermeket vár Z. művésztől”.- 8. A 2004. április 1-i szám 5. oldalán a “furcsa akcióba kezdeti a kedves” cikk azon kitételével, hogy “a nő annak idején azt állította, hogy gyermeket vár a művésztől”. Megállapította továbbá, hogy az I. rendű alperes a felperes képmáshoz fűződő jogát megsértette, amikor a cikkek illusztrációjaként fényképét felhasználta. Megállapította az elsőfokú bíróság, hogy a II. rendű alperes megsértette a felperes jóhírnevét a kiadásában megjelenő Best magazin- 1. 2003. június 20-i számának címlapján és a hetedik oldalon a Blikk című napilap 2003. június 13-i cím címlapjának a “két nő vár gyereket Z- K-tól” főcím megjelentetésével,- 2. a 2003. július 4-i szám 20. oldalán a “E.S. nyugtatókon él, abortuszra készül” címmel megjelent cikk azon kitételével, hogy “az elkeseredett asszony úgy döntött, nem tartja meg közös gyermeküket”,- 3. a 2003. október 10-i számban a 21. oldalon azzal, hogy ismét a június 20-ai lapszám címoldalát közölte, továbbá a cikk azon kitételével, hogy a “sors nem engedte, hogy megszülhessem a gyermekünket,”, továbbá, hogy “mindenféleképpen meg akartam tartani a picit, de a sok idegeskedés hatására 3 hónaposán elvetéltem”, továbbá azzal,- 4. a kiadásában megjelenő Story Sztár Magazin 2003. július 17-i számában a 40. oldalon a Blikk sérelmezett címlapjait közzé tette,- 5. a 2003. november 20-i számában az 57. oldalon megjelentetett “túl nagy árat fizettem a szerelmünkért" című cikk azon kitételével, hogy “az asszony szétkürtölte, hogy gyermeket vár Z.-tól, most új fordulatot vett a történet. A nő elmondása szerint 51 szál vörös rózsát és egy ezüst gyűrűt küldött neki kiengesztelésül.” Megállapította, hogy a n. rendű alperes azzal, hogy a felperes fényképeit a cikkek illusztrációjaként felhasználta, a felperes képmáshoz fűződő jogát megsértette. Az alpereseket eltiltotta a további jogsértésektől. Kötelezte az I. rendű alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 15 napon belül 2.000.000 Ft, a II. rendű alperest, hogy 1.500.000 Ft nem vagyoni kártérítést, valamint ennek 2003. december 1. napjától a kifizetési járó törvényes kamatait.Ezt meghaladóan a felperes keresetét elutasította.Kötelezte az alpereseket, hogy fizessenek meg a felperesnek egyenként 80.000-80.000 Ft + 25% ÁFA, összesen 100.000-100.000 Ft perköltséget.Az I. rendű alperest 120.000 Ft, a II. rendű alperest 90.000 Ft, a felperest 210.000 Ft le nem rótt illetéket megfizetésére kötelezte, az állam külön felhívására. Az ítélet indokolásában utalt arra, hogy a tényállást a csatolt iratok, valamint E., K, B és F tanúvallomása alapján állapította meg. Hivatkozott a Ptk. 75. § (1), a 78. § (1) és (2) bekezdésére.Az érvényesített igények tekintetében kifejtette, hogy az újságcikkek azon kitételei vonatkozásában, amelyek azt tartalmazták, hogy E.S. gyermeket vár Kocsis Zoltántól, a gyermekét elvesztette, továbbá, hogy a későbbiek során a felperes békülni kívánt vele, virágot és gyűrűt küldött neki, a Pp. 164. § (1) bekezdése alapján a bizonyítás az alpereseket terhelte, amely kötelezettségüknek nem tudtak eleget tenni.Soltész Enikő azt vallotta, hogy terhességét orvos nem állapította meg, csupán természetes jelekből következtetett arra, hogy állapotos, és vetélését is ilyen jelekből állapította meg. Az elsőfokú bíróság életszerűtlennek ítélte azt, hogy egy művelt nő, amennyiben terhességre gyanakszik, nem keres fel szakorvost, hogy arról megbizonyosodjon, ugyanakkor, ezt a tényt több százezres példányszámban megjelenő újságban közhírré teszi. Különösen igaz ez a magzat elvesztésének esetére is. A rózsacsokor és a gyűrű tekintetében S. E. korábbi nyilatkozatait nem tartotta fenn, de ettől függetlenül is az elsőfokú bíróság szerint valószínűtlen, hogy a felperes, aki az eset után még beszélő viszonyban sem volt a tanúval ajándékot küldött neki, illetve békülni kívánt volna vele. Kifejtette, hogy jelen per tárgya nem az volt, hogy a felperes és E.S. egymás szeretői voltak-e, mert a cikk apropója az volt, és azt hozta nyilvánosságra, hogy egy közismert ember egyszerre két nőt ejtett teherbe, a feleségét és a szeretőjét, azonban a szeretőjét cserbenhagyta, aki emiatt elvetélt.Mindez a felperest olyan színben tüntette fel, mint aki felelőtlen a magánéleti és szexuális életét illetően, emiatt a közvélemény erkölcsileg negatívan ítélte őt meg.Az elsőfokú bíróság ezért a jogsértést a rendelkező részben írt kitételek vonatkozásában megállapította. A “szorult helyzetbe került most a művész" kitételt viszont olyan kritikai megfogalmazásnak értékelte, amely kifejezésmódját illetően nem sértő, ezért jogsértést sem valósított meg.A “megcsalt férj a Dunába fojtaná Z.-t” cím pedig álláspontja szerint azért nem volt sértő a felperesre nézve, mert nem az ő tevékenységére utalt.A gyermek sorsával kapcsolatos kitételek sem a felperesre vonatkoztak, így ezekkel kapcsolatosan sem állapította meg az elsőfokú bíróság a jogsértést. A július 9-én a Blikkben megjelent kommentár tekintetében kifejtette, hogy az lényegében a felperes álláspontját tükrözi, ezt azonban nem lehetett volna az újságban közölni anélkül, hogy magát a valótlan állítást megismételjék, így ez a cikk tulajdonképpen helyreigazításnak is tekinthető, ezért ebben a vonatkozásban a bíróság a felperes keresetét elutasította. A fényképek közzététele vonatkozásában a Ptk. 80. § (1) és (2) bekezdése alapján az elsőfokú bíróság a keresetnek helyt adott, mert a felperesről nemcsak nyilvános közszereplése alkalmával készült fényképek kerültek felhasználásra és nem a nyilvános közszereplésével kapcsolatosan. A képek felhasználására nem is lett volna szükség ahhoz, hogy az olvasók tudomást szerezzenek arról, hogy a perbeli sajtóközlemény kiről szól, de az alperesek ennek ellenére engedély nélkül felhasználták a felperes fényképfelvételeit. Ezt követően az elsőfokú bíróság ismertette a jogsértéskor érvényesíthető igényekre vonatkozó, a Ptk. 84. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezéseket, és ennek alapján a jogsértés megállapításán túlmenően az alpereseket eltiltotta a további jogsértéstől. A Ptk. 84. § (1) bekezdésének e) pontja alapján követelt nem vagyoni kártérítés körében azt fejtette ki, hogy a felperes igénye megalapozott volt, összegszerűségében azonban eltúlzott.Arra utalt, hogy önmagában megalapozottá teszi a nem vagyoni kártérítési igényt a perbeli jellegű jogsértés, mert nyilvánvaló, hogy, ha egy országos napilap valakiről valótlan tényt állít, amellyel a magánéletét negatívan minősíti, szorosan a családi életébe beavatkozik, ebből őt nem vagyoni károsodás éri. Figyelembe vette, hogy a cikkek megjelenése miatt a felperes társas kapcsolatai is sérültek, emberi, munkatársi szinten hátrányosan érintették és befolyásolták művészi teljesítményét.Különös súllyal értékelte az elsőfokú bíróság azt, hogy nem egyetlen cikk jelent meg, hanem fél éven keresztül változatlanul közölték az alperesek a felperes személyét illető valótlan és sértő állításokat.Mindezek alapján az elsőfokú bíróság 2.000.000 illetve 1.500.000 Ft-ban tartotta megalapozottnak a felperes nem vagyoni kártérítés iránti igényét figyelemmel a kialakult bírói gyakorlatra is.A kamat megfizetésére a Ptk. 301. § (1) bekezdése alapján kötelezte az alpereseket, míg a perköltség viseléséről a Pp. 81. § (1) bekezdése alapján határozott. Az elsőfokú bíróság ítélete ellen az I. és II. rendű alperes terjesztett elő fellebbezést. Az I. rendű alperes az ítélet megváltoztatását, a kereset elutasítását kérte, mert álláspontja szerint az elsőfokú bíróság nem megfelelően mérlegelt.Nem vitatta, hogy a per során nem bizonyosodott be az, hogy a szerető állapotos volt e, de a cikkekben részben vagy egészben a felperesi érvelések is megjelentek, így a cikksorozat álláspontja szerint kiegyensúlyozottnak tekinthető, ezen túlmenően hivatkozott arra is, hogy az I. rendű alperes egy közszereplőnek minősülő személy életének rövid szakaszáról írt.A felperes képmásának közlésére vonatkozó kereseti kérelem körében előadta, hogy ezt a felperes, mint közszereplő nem kifogásolhatja.Hangsúlyozta, hogy a felperes nem volt cáfolta a viszonyát E.-vel és nem az volt a lényeg a közmegítélés szempontjából, hogy egy vitatható erkölcsi alapokon álló kapcsolatból születik-e gyerek vagy sem, hanem hogy egyáltalán ilyen viszonyt tart fenn valaki házassága alatt, különösen akkor, amikor a felesége állapotos. Kifogásolta a nem vagyoni kártérítés összegéi, és arra utalt, hogy a felperes személyes meghallgatása ilyen jogkövetkezmény alkalmazása esetén nem mellőzhető. Kifejtette, hogy a Mai Nap cikke a felperesre nézve összességében nem volt hírnévrontó, továbbá hivatkozott arra, hogy a lap nem az I. rendű alperes megbízásából jelent meg, hanem egy védjegy-licence szerződés alapján azt más jogi személy adta ki, így a tartalomra nézve semmilyen ráhatása nem volt az I. rendű alperesnek ugyanakkor a szerződés megkötésekor úgy járt el, ahogy az ilyenkor elvárható. A II. rendű alperes is az elsőfokú bíróság ítéletének a megváltoztatását és a vele szemben előterjesztett kereset elutasítását kérte.Fellebbezésében ismertette az előzményeket, az elsőfokú bíróság ítéletét és annak indokolását és kifejtette, hogy az elsőfokú bíróság tévedett akkor, amikor a Ptk. 75. és 78. §-ára hivatkozással azt állapította meg, hogy a II. rendű alperes megsértette a felperes jó hírnév védelméhez fűződő személyiségi jogát.Nem vette figyelembe, hogy a II. rendű alperes érvelése arra vonatkozott, hogy a felperes, mint előadóművész közszereplőnek minősül. Valójában az elsőfokú ítélet is elismerte azt, hogy a felperes által sérelmezett kitételek értékítéletnek és véleménynyilvánításnak tekinthetők, amit akkor is el kell viselniük a közszereplőknek, ha túlzó vagy felfokozott érzelmeket tükröznek, illetve ha negatív véleményt és kritikát fogalmaznak meg.Nem lehetett volna figyelmen kívül hagyni azt sem, hogy a felperes E.-vel folytatott viszonyát nem vitatta.Indokolatlanul utasította el az elsőfokú bíróság arra irányuló bizonyítási indítványát, hogy keresse meg a berlini és varsói szállodákat annak közlése végett, hogy 2003. áprilisában, közös szobában tartózkodott-e a felperes E-vel.Az előterjesztett bizonyítási indítványok alkalmasak lettek volna annak igazolására, hogy az említett személyek házasságon kívüli szexuális kapcsolatot tartottak fenn, ily módon közvetve azt is igazolta volna, hogy a felperestől várt gyermeket E. Kifejtette, hogy a II. rendű alperes a felperest ábrázoló képek megjelentetése, nyilvánosságra hozatala kapcsán jogszerűen járt el, azokat az MTI-től vásárolta jogdíjfizetés ellenében és azok a felperesről, mint közszereplőről, nyilvános közszereplés alkalmával készültek.Hivatkozott arra, hogy nincs olyan jogszabályi rendelkezés, amely tiltaná a közszereplés alkalmával készített, szabadon hozzáférhető fényképfelvételek felhasználását illusztrációként.Jogsérelmet tehát a felperes irányában a II. rendű alperes a fényképek felhasználása tekintetében nem valósított meg, mert a képmás a felperes engedélyével került közzétételre, azokon pedig semmilyen torzítást, csonkítást nem valósított meg, a képek a felperest tényleges emberi valójában ábrázolta. A II. rendű alperes álláspontja szerint a további jogsértéstől történő eltiltásra is csak akkor kerülhetett volna sor, ha a magatartás ismétlődésétől lehet tartani. Ez azonban nem áll fenn, így indokolatlan és megalapozatlan az erre vonatkozó rendelkezés különös figyelemmel arra, hogy a felperes az egyes cikkek és képek megjelenésekor sosem tiltakozott azok ellen, keresetlevelét is csak az események után egy évvel nyújtotta be. A II. rendű alperes szerint tévedett az elsőfokú bíróság akkor, amikor 1.500.000 Ft nem vagyoni kártérítés megfizetésére kötelezte, egyrészt azért, mert a II. rendű alperes a felperes személyiségi jogait nem sértette meg, másrészt azért, mert a felperes az őt terhelő bizonyítási kötelezettség ellenére nem igazolta azt, hogy olyan nem vagyoni hátrány érte, amely csak kártérítés megfizetésével lenne kompenzálható.E körben hivatkozott a 34/1992. (VI. 1.) AB határozatban foglaltakra.Nem értékelte kellő súllyal azt az elsőfokú bíróság, hogy a felperes többszöri bírói felhívás ellenére egyetlen alkalommal sem jelent meg személyesen a tárgyaláson és nem adta elő azt, hogy őt milyen erkölcsi károk érték. A meghallgatott és a felperestől egzisztenciálisan is függő tanúk vallomásaiból pedig tévesen vonta le azt a következtetést az elsőfokú bíróság, hogy a felperest erkölcsi jellegű hátrányok érték. Vitatta továbbá a késedelmi kamat fizetésének kezdő időpontját is, hivatkozva a Ptk. 360. § (1) bekezdésében foglaltakra tekintettel arra, hogy a felperest ért nem vagyoni hátrányok bekövetkezésének időpontjára nézve az elsőfokú bíróság bizonyítást nem vett fel. Mindezek alapján kérte az elsőfokú bíróság ítéletének megváltoztatását és a II. rendű alperessel szemben a felperes kereseti kérelmének teljes elutasítását. Az alperesek fellebbezése nem alapos. A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét a fellebbezési kérelem keretei között bírálta felül a Pp. 253. § (3) bekezdése alapján. A Fővárosi Ítélőtábla megítélése szerint az elsőfokú bíróság a bizonyítási eljárás eredményeként a tényállást helyesen állapította meg és az abból levont jogi következtetése, döntése is helytálló, azzal a másodfokú bíróság teljes egészében egyetértett. A Fővárosi Ítélőtábla általánosságban a következőket emeli ki:Az Alkotmány 59. § (I) bekezdése szerint mindenkit megillet a jóhírnév védelméhez való jog is, amelynek sérelmét a Ptk. 78. §-a alapján különösen az jelenti, ha valaki más személyre vonatkozó, azt sértő, valótlan tényt állít vagy híresztel. A hírnévrontás megállapítására az olyan közlés tartalma ad alapot, amely valótlan és a személy hátrányos megítélésére alkalmas.Az értékítélet, vélemény, bírálat pedig akkor eredményezheti a jóhírnév sérelmét, ha közvetlenül vagy közvetve tényállítást fejez ki, amikor valótlan tényállításokon alapszik, illetve ha megtévesztő jellegű.Ezen túlmenően figyelemmel kell lenni a sajtóról szóló 1986. évi II. törvényre is, amely alapján – az Alkotmányban biztosított sajtószabadságnak megfelelően – mindenkinek joga van arra, hogy nézeteit a sajtó útján közölje, kifejthesse, de a törvény 3. § (1) bekezdése szerint a sajtószabadság gyakorlása nem járhat mások személyhez fűződő jogainak sérelmével.Az alpereseket ennek megfelelően terheli a hiteles, gyors, pontos tájékoztatás kötelezettsége, amely érdekében minden esetben – mástól szerzett információk esetén is – szükséges az információik, a nyilatkozó által előadottak valóságtartalmának megfelelő módon történő ellenőrzése. A személyiségi jogi perekben is alkalmazandó PK 12. számú állásfoglalás szerint a közléseket a maguk egészében kell vizsgálni, az egymással összetartozó részeket összefüggésükben kell értékelni, és az értékelésnél figyelemmel kell lenni a társadalmilag kialakult közfelfogásra is. Mindezek alapján a Fővárosi ítélőtábla egyetértett a jogsértés megállapítása körében hozott elsőfokú döntéssel, mert az alperesek az őket terhelő bizonyítási kötelezettség ellenére nem tudták igazolni a felperes hátrányos megítélését ténylegesen kiváltó azon állításokat, hogy Soltész Enikő gyermeket várt volna a felperestől, és ezt a gyermeket felperes miatt el akarta vetetni, illetve, hogy 3 hónaposán elvetélt.A felperes békülési szándékáról, rózsacsokor és ezüst gyűrű ajándékozásáról közölteket sem támasztották alá. A másodfokú bíróság kiemeli azt is, hogy maga a nyilatkozó, az érintett E. S. sem erősítette meg a bizonyítási eljárás során cikkbeli állításait, ráadásul azt adta elő, hogy orvoshoz sem a terhesség, sem a vetélés miatt nem fordult, ami a Fővárosi ítélőtábla szerint is teljesen életszerűtlen a mai viszonyok között, különösen egy ilyen nagy port felverő cikksorozat esetén. Utal arra is a másodfokú bíróság, hogy a II. rendű alperesi bizonyítási indítványtól a sérelmezett cikkbeli állítások igazolására vonatkozóan érdemi eredmény nem volt várható, ugyanis a kérelemhez kötöttség elve alapján azt kellett volna alátámasztaniuk, hogy a nyilatkozó hölgy a felperestől gyermeket várt, ezt pedig egy szállodai szobában töltött közös éjszaka tényével hitelt érdemlően bizonyítani nem lehet. E körben a másodfokú bíróság kiemelten értékelte azt, hogy az érintett személy még tanúként sem tudott teljes bizonyossággal terhességéről, vetéléséről nyilatkozni, így különösen jogsértő a felperest ezzel összefüggésben érintő több hónapos cikksorozat. Azzal is egyetértett a Fővárosi ítélőtábla, hogy a felperes képmás védelméhez fűződő személyiségi jogát is megsértették az alperesek, mert a Ptk. 80. § (1) bekezdése alapján a jogszerű megjelentetéshez szükséges felperesi hozzájáruló nyilatkozattal az alperesek nem rendelkeztek. A felperesről a közszereplése alkalmával készített felvételek pedig csak a közszereplése körében lettek volna felhasználhatók, külön, ettől eltérő felperesi engedély hiányában. Mindezekre is tekintettel az elsőfokú bíróság helyesen ítélte meg az alperesek magatartását, amely mind a jóhirnévsértés, mid képmáshoz fűződő személyiségi jog megsértését megállapította, és a Ptk. 84. § (1) bekezdésének b) pontja értelmében indokolt volt az alperesek további jogsértéstől való eltiltása. A Fővárosi ítélőtábla a nem vagyoni kártérítés körében – a fellebbezésre tekintettel – azt emeli ki, hogy a Ptk. 84. § (1) bekezdésének e) pontja értelmében az, akit személyhez fűződő jogában megsértenek, kártérítést követelhet a polgári jogi felelősség szabályai szerint.A Ptk. 355. § (1) és (4) bekezdése akként rendelkezik, hogy a kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, vagy a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát, a károsult vagyonában beállott értékcsökkenést valamint az elmaradt vagyoni előnyt megtéríteni.A nem vagyoni kártérítés körében az Alkotmánybíróság 34/1992. (VI. 1.) AB határozatát és a Legfelsőbb Bíróság iránymutatása alapján kialakult bírói gyakorlatot kell még irányadónak tekinteni. A nem vagyoni kár lényegében az adott személyiség értékminőségében bekövetkezett csökkenés ellensúlyozására hivatott, mértékének pedig ahhoz kell igazodnia, hogy a jogsértés milyen mértékű kedvezőtlen irányú változást idézett elő a sérelmet szenvedett a félnél. A nem vagyoni kártérítési igény megítélésekor elsősorban azt kell vizsgálni, hogy a sérelmezett magatartás milyen következményekkel járt, az adott személyről milyen mértékű kedvezőtlen értékítélet alakult ki, és ez megítélését mennyiben befolyásolta.A másodfokú bíróság rámutat arra, hogy a nem vagyoni kártérítés esetén is igazolni kell a jogellenes, felróható magatartást, olyan hátrány bekövetkezését, amely csak nem vagyoni kártérítéssel kompenzálható, és a kettő között fennálló okozati összefüggést.A Legfelsőbb Bíróság több döntésében kimondta azt, hogy a nem vagyoni kártérítés megítélésére akkor is lehetőség van, ha a sérelmet szenvedett személy tételesen nem igazolja vagyoni hátrányait,mert a bíróság a Pp. 163. § (3) bekezdése alapján külön bizonyítás nélkül elfogadhatja az olyan hátrány bekövetkeztét, amely köztudomású ténynek tekinthető. Jelen perben a felperes tanúk vallomásával igazolta, hogy társas, baráti kapcsolatait hátrányosan befolyásolták a megjelentek, várandós feleségét is érintették a közöltek, édesanyját – akiről fényképet is közöltek – megviselték az alperesi cikkek, és mind ismerősei, mind pedig munkatársai, továbbá külföldi partnerei előtt is “kínos magyarázkodásra” kényszerült.Maga a felperes írásban, míg a tanúk szóban nyilatkoztak arról, hogy a felperest megviselték a sajtóban megjelentek, szóbeszéd tárgyává vált és – figyelemmel életvitelére, ismeretségére is - ezen valótlan állítások személyének megítélésére is kihatottak, művészi teljesítményére is kedvezőtlen hatással voltak. Így a másodfokú bíróság az alperesi jogsértés, a nem vagyoni kártérítés összegszerűsége vonatkozásában kialakult bírói gyakorlat valamint az Alkotmánybíróság 34/1992. (VI. 1.) AB határozatában, illetve annak indokolásában kifejtettek alapján nem találta eltúlzottnak a megállapított nem vagyoni kártérítés összegét, ezért az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta. A másodfokú bíróság a fellebbezési eljárásban felmerült költségekről a Pp. 239. §-án keresztül is érvényesülő Pp. 78. § (1) bekezdése alapján határozott, figyelembe véve a bírósági eljárásban megállapítható ügyvédi költségekről szóló 32/2003. (VEI. 22.) EVÍ rendeletet is. Az ügyvédi munkadíj tartalmazza az áfát is.
dr. O, M, s. k.
dr. M. A. s.k. dr. K. K. s.k.
Fővárosi Bíróság19. P. 24. 610/2004/3. szám
A Fővárosi Bírósága dr. Strasser Tibor ügyvéd (1132 Budapest, Csanády u. 21/a. szám) által képviseltZ.K. lakos felperesnek
az eljárás során nem képviselt MAI NAP SZERKESZTŐSÉGE (1591 Budapest, Pf. 330.) alperes ellen
sajtó-helyreigazítás iránt indított perében meghozta a következő
A bíróság kötelezi az alperest, hogy az általa szerkesztett „Mai Nap” című lapban, az ugyanott 2004. április l-jén megjelent „Tüntetés K ellen" című cikkel azonos helyen és betűszedéssel, az ítélet jogerőre emelkedésétől számított 8 napon belül tegye közzé az alábbi közleményt:
„Helyreigazítás:Lapunk 2004. április 1-jei számában, a „Tüntetés K ellen” című cikkben megalapozatlanul híreszteltük, hogy .SE gyermeket várt volna Z.K.-től.”
A bíróság kötelezi az alperes által szerkesztett lapot kiadó SOM MEDIA Rt-t (1117 Budapest, Hauszmann Alajos u. 3. szám), hogy 15 napon belül fizessen meg a felperesnek 17.500.- Ft (Tizenhétezer-ötszáz) forint perköltséget, valamint a le nem rótt 21.000.- Ft (Huszonegyezer) forint illetéket a Magyar Államnak fizesse meg, külön felhívásra.
Az ítélet ellen a kézbesítéstől számított 15 napon belül van helye fellebbezésnek, melyet ennél a bíróságnál kell 3 példányban előterjesztem.A fellebbezési határidő lejárta előtt a peres felek kérhetik, hogy a fellebbezést a másodfokú bíróság tárgyaláson kívül bírálja el.Ha a fellebbezés csak a perköltség nagyságára vagy viselésére, a teljesítési határidőre, vagy az állam által előlegezett költség viselésére vonatkozik, illetőleg ha a fellebbezés csak az ítélet indokolása ellen irányul, bármelyik fél kérheti, hogy a fellebbezést a másodfokú bíróság tárgyaláson bírálja el.
A felperes közismert személyiség, zongoraművész, zenekarvezető. 2003. nyarán több bulvárlap közölt vezető helyen írást arról, hogy SE gyermeket vár a felperestől. A közlések SE előadásán alapultak, miként azok a híradások is, hogy ő később az átélt izgalmak hatására magzatát elvesztette (elvetélt).Az alperes által szerkesztett Mai Nap című napilap 2004. áprilisában visszatért a témára és a 2004. április 1-jei szám Hírvilág rovatában „Tüntetés K ellen” címmel, „Furcsa akcióba kezdett azt egykori kedves felcímmel cikket jelentetett meg, mely arról számolt be, hogy .SE –ZK volt kedvese – szórólapokkal és transzparensekkel demonstrált a Zeneakadémia előtt, valamint megjegyezte, hogy „a nő annak idején azt állította, gyermeket várt a művésztől”. A cikk leírta, hogy a „bosszúra éhes nő" szórólapjaiban azt tudatta a koncertre érkezőkkel, hogy K tönkretett egy pszichiátriailag kezelt asszonyt. Az írás azzal zárult, hogy a felperes az asszisztensén keresztül kommunikál a sajtóval és az ügyben nincs mondanivalója.A felperes úgy ítélte meg, hogy a cikk SE állítólagos terhességére vonatkozó állítása valótlan az ő személyét illetően, ezért jogi képviselője útján 2004. április 2. napján helyreigazítási kérelemmel fordult az alpereshez. Mivel az alperes a kérelmet nem teljesítette, a felperes 2004. április 14-i érkezéssel keresetet nyújtott be a bírósághoz. Olyan tartalmú helyreigazítás közlésére kérte kötelezni az alperest, amelyből kitűnik, hogy a cikkben megalapozatlanul híresztelték, hogy E.S gyermeket várt volna Z.K.-től. Az alperes a perben érdemi ellenkérelemmel nem élt, a tárgyaláson szabályszerű idézés ellenére nem jelent meg.A bíróság a felperes keresetét alaposnak találta.A felperes mind a helyreigazítási kérelmét, mind a keresetét a törvényes határidőben terjesztette elő, ezért azzal a bíróság érdemben foglalkozott. A Ptk. 79. § (1) bekezdése értelmében, ha valakiről napilap, folyóirat (időszaki lap), rádió, televízió, vagy filmhíradó valótlan tényt közöl, híresztel, vagy való tényt hamis színben tüntet fel – a törvényben biztosított egyéb igényeken kívül – követelheti olyan közlemény közzétételét, amelyből kitűnik, hogy a közlemény mely tényállítása valótlan, mely tényeket tüntet fel hamis színben, illetőleg melyek a valós tények.A helyreigazítási igény vizsgálatának legfőbb tartalmi szempontjait a Legfelsőbb Bíróság PK. 12. számú állásfoglalása tartalmazza, mely szerint a kifogásolt sajtóközlemény tartalmát a maga egészében kell vizsgálni. A kifogásolt kifejezéseket nem formális megjelenésük, hanem valós tartalmuk szerint kell megítélni, a közlemény egymással összetartozó részeit összefüggésükben kell értékelni, és az értékelésnél tekintettel kell lenni a társadalmilag kialakult közfelfogásra is.A Pp. 164. § (1) bekezdése szerint a per eldöntéséhez szükséges tényeket általában annak a félnek kell bizonyítania, akinek érdekében áll, hogy azokat a bíróság valónak fogadja el. A sajtó-helyreigazítási eljárásra nézve ezt az alapelvet a Legfelsőbb Bíróság PK. 14. számú állásfoglalása úgy konkretizálja, hogy a sajtóközlemény vitatott tényállításainak valóságát a sajtószerv köteles bizonyítani. Az olyan sajtóközlemény valóságát is általában a sajtószerv köteles bizonyítani, amely híven közli más személy tényállítását, nyilatkozatát, vagy átveszi más szerv (sajtószerv) közleményét. Mindez gyakorlatilag a sajtószerv objektív felelősségét fogalmazza meg a mástól származó értesülés továbbadásáért (híreszteléséért), vagyis a híresztelés valóságtartalmáért is a sajtószerv felel, valóságát is ő köteles bizonyítani.A felperes kifogásolta, hogy a cikk ismételten úgy tüntette fel ES-t, mint azt a nőt, aki annak idején azt állította, gyermeket várt a művésztől, különös tekintettel arra, hogy a bíróság korábban már ítéletben kötelezte más sajtótermék szerkesztőségét olyan helyreigazítás közzétételére, mely szerint „megalapozatlanul híreszteltük, hogy ES gyermeket várt volna", így a bíróság – tekintettel arra is, hogy az alperes a perben nem vett részt, nyilatkozatot nem tett – a kereseti kérelemnek megfelelően elrendelte a helyreigazítást a Pp. 345. § (3) bekezdése alapján.A bíróság a pervesztes alperest Pp. 78. § (1) bekezdése alapján kötelezte a perköltség viselésére, míg az alperesi képviselő munkadíját az 32/2003 (VIII. 22.) IM. sz. rendelet alapján állapította meg. A bíróság a tárgyi illeték-feljegyzési jog folytán le nem rótt illeték viseléséről a 6/1986 (VI. 26.) IM. sz. rendelet alapján rendelkezett.
dr. PÁ s.k.tanácselnök

matches:
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Pf. 330
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság


text:
„Előzetes döntéshozatal – 1370/2007/EK rendelet – Vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatások – 5. cikk – Közszolgáltatási szerződések odaítélése – Az 5. cikk (2) bekezdése – Közvetlen odaítélés – A »belső szolgáltató« fogalma – Hasonló irányítást gyakorló hatóság – A 8. cikk (2) bekezdése – Átmeneti szabályozás – A közvetlen odaítélés határideje”
A C‑350/17. és C‑351/17. sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) a Bírósághoz 2017. június 12‑én érkezett, 2017. április 6‑i határozataival terjesztett elő
a Mobit Soc. cons. arl
az Autolinee Toscane SpA,
a Régie Autonome des Transports Parisiens (RATP) (C‑350/17)
a Regione Toscana,
a Régie Autonome des Transports Parisiens (RATP) (C‑351/17)
tagjai: T. von Danwitz, a hetedik tanács elnöke, a negyedik tanács elnökeként eljárva, K. Jürimäe, C. Lycourgos, Juhász E. (előadó) és C. Vajda bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2018. június 21‑i tárgyalásra,
– a Mobit Soc. cons. arl képviseletében P. L. Santoro, A. Bianchi, M. Siragusa, P. Merlino és M. Malena avvocati,
– az Autolinee Toscane SpA képviseletében M. Lombardo, G. Mazzei és G. Morbidelli avvocati,
– a Regione Toscana képviseletében L. Bora, L. Caso, S. Fidanzia és A. Gigliola avvocati,
– a Régie Autonome des Transports Parisiens (RATP) képviseletében S. Macchi di Cellere avvocato, valamint P. Delelis és E. Morgan de Rivery avocats,
– az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: F. Sclafani avvocato dello Stato,
– a francia kormány képviseletében D. Colas, P. Dodeller, E. de Moustier és C. David, meghatalmazotti minőségben,
– a portugál kormány képviseletében L. Inez Fernandes, M. Figueiredo és P. Leitão, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében G. Gattinara és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2018. október 25‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatásról, valamint az 1191/69/EGK és az 1107/70/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. október 23‑i 1370/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 315., 1. o.) rendelkezéseinek értelmezésére irányulnak.
2 E kérelmeket egyrészről a Mobit Soc. cons. arl, a közlekedési ágazatban működő több vállalkozást tömörítő konzorcium és a Regione Toscana (Toszkána tartomány, Olaszország) között, másrészről pedig az Autolinee Toscane SpA és a Mobit között egy helyi személyszállítási közszolgáltatásra irányuló koncessziós szerződésnek az Autolinee Toscane részére történő odaítélése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
3 Az 1370/2007 rendelet (31) preambulumbekezdése kimondja:
„Mivel az illetékes hatóságoknak és a közszolgáltatóknak időre van szükségük ahhoz, hogy igazodni tudjanak e rendelet rendelkezéseihez, átmeneti szabályokról kell rendelkezni. A közszolgáltatási szerződések e rendeletnek megfelelő fokozatos odaítélése céljából a tagállamoknak hat hónappal az átmeneti időszak első felét követően jelentést kell benyújtaniuk a Bizottságnak az elért eredményekről. A Bizottság e jelentések alapján megfelelő intézkedéseket javasolhat.”
4 E rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
a) »személyszállítási közszolgáltatás«: a nyilvánosság számára megkülönböztetés nélkül és folyamatosan nyújtott általános gazdasági érdekű személyszállítási szolgáltatások;
f) »kizárólagos jog«: a közszolgáltatót egy meghatározott útvonalon, hálózatban vagy területen, valamennyi más hasonló szolgáltató kizárásával, egyes személyszállítási közszolgáltatások működtetésére feljogosító jog;
i) »közszolgáltatási szerződés«: egy vagy több olyan jogilag kötelező erejű aktus, amely megerősíti az illetékes hatóság és a közszolgáltató közötti megállapodást, amelynek értelmében a közszolgáltatóra ruházzák a közszolgáltatási kötelezettségek hatálya alá tartozó személyszállítási közszolgáltatások kezelését és üzemeltetését; a szerződés – a tagállamok joga szerint – az illetékes hatóság által hozott határozat is lehet, amely:
– egyedi törvényi vagy rendeleti aktus formáját ölti, vagy
– tartalmazza azokat a feltételeket, amelyek esetén az illetékes hatóság maga nyújtja a szolgáltatásokat, vagy az ilyen szolgáltatások nyújtását belső szolgáltatóra bízza;
j) »belső szolgáltató«: olyan elkülönült jogi egység, amely felett az illetékes helyi hatóság – illetve hatóságcsoport esetén legalább egy illetékes helyi hatóság – a saját szervezeti egységei feletti ellenőrzéshez hasonló ellenőrzést [helyesen: irányításhoz hasonló irányítást] gyakorol;
5 Az említett rendelet „Közszolgáltatási szerződések és általános szabályok” című 3. cikke (1) bekezdésében az alábbiakat írja elő:
6 Az 1370/2007 rendeletnek „A közszolgáltatási szerződések és az általános szabályok kötelező tartalma” tekintetében rendelkező 4. cikke (3) és (4) bekezdésében kimondja:
„(3) A közszolgáltatási szerződések időtartama korlátozott, és nem haladhatja meg autóbuszos szolgáltatások esetén a tíz évet […].
(4) Szükség esetén – az eszközérték‑csökkenés leírására vonatkozó feltételekre figyelemmel – a közszolgáltatási szerződés időtartama legfeljebb 50%‑kal meghosszabbítható, ha a közszolgáltató olyan eszközöket biztosít, amelyek a közszolgáltatási szerződés tárgyát képező személyszállítási szolgáltatás végrehajtásához szükséges eszközök összességének tekintetében jelentősek, és túlnyomórészt a szerződés tárgyát képező személyszállítási szolgáltatásokhoz kapcsolódnak.
Amennyiben a sajátos földrajzi helyzetből fakadó költségek igazolják, a (3) bekezdésben meghatározott közszolgáltatási szerződés időtartama a legkülső régiókban legfeljebb 50%‑kal meghosszabbítható.
Amennyiben a tőkének a kivételes infrastrukturális, gördülőállomány‑ vagy járműberuházással kapcsolatos amortizációja igazolja, és amennyiben a közszolgáltatási szerződést méltányos [helyesen: tisztességes] versenytárgyalási eljárás keretében ítélték oda, a közszolgáltatási szerződés időtartama hosszabb is lehet. Ebben az esetben az átláthatóság biztosítása érdekében az illetékes hatóság a szerződés megkötését követő egy éven belül továbbítja a Bizottságnak a közszolgáltatási szerződést és az annak hosszabb időtartamát igazoló információkat.”
7 E rendeletnek „A közszolgáltatási szerződések odaítélése” című 5. cikke értelmében:
(2) Amennyiben a nemzeti jog nem tiltja, bármely illetékes helyi hatóság – függetlenül attól, hogy az önálló hatóság vagy integrált személyszállítási közszolgáltatást nyújtó hatóságcsoport‑e – dönthet úgy, hogy saját maga nyújt személyszállítási közszolgáltatásokat vagy közvetlenül ítél oda közszolgáltatási szerződéseket olyan jogilag elkülönült jogi személy részére, amely felett az illetékes helyi hatóság – illetve hatóságcsoport esetén legalább egy illetékes helyi hatóság – a saját szervezeti egységei feletti ellenőrzéshez hasonló ellenőrzést [helyesen: irányításhoz hasonló irányítást] gyakorol. Amennyiben az illetékes helyi hatóság így határoz, az alábbi rendelkezéseket kell alkalmazni:
a) annak megállapításához, hogy az illetékes helyi hatóság gyakorol‑e ellenőrzést [helyesen: irányítást], olyan tényezőket kell figyelembe venni, mint az igazgatási, irányítási vagy felügyeleti testületekben való képviselet mértéke, az alapszabályok erre vonatkozó előírásai, a tulajdon, a stratégiai döntésekre és az egyedi irányítási döntésekre gyakorolt tényleges hatás és ellenőrzés. A közösségi jognak megfelelően az e bekezdés szerinti ellenőrzés [helyesen: irányítás] megvalósításának nem kötelező követelménye az, hogy az illetékes hatóság 100%‑os tulajdonnal rendelkezzen – különösen a köz‑ és magánszféra partnersége esetén –, feltéve hogy az állami befolyás meghatározó, és az ellenőrzés [helyesen: irányítás] más kritériumok alapján megvalósítható;
c) a b) ponttól eltérve a belső szolgáltató részt vehet tisztességes versenytárgyalási eljárásokon a közvetlenül odaítélt közszolgáltatási szerződésének lejártát megelőző két évben azzal a feltétellel, hogy végső határozat született a belső szolgáltató szerződésének hatálya alá tartozó személyszállítási közszolgáltatások méltányos [helyesen: tisztességes] versenytárgyalási eljárás keretében történő kiírására, és hogy a belső szolgáltató nem kötött egyéb, közvetlenül odaítélt közszolgáltatási szerződést;
d) illetékes helyi hatóság hiányában az a), b) és c) pontot kell alkalmazni valamely nemzeti hatóságra, amely egy adott földrajzi terület tekintetében jár el, amely nem nemzeti terület, feltéve hogy a belső szolgáltató nem vesz részt személyszállítási közszolgáltatási szerződés odaítélésére irányuló olyan versenytárgyalási eljárásokban, amelyeket azon a területen kívül szerveztek, amelyre a közszolgáltatási szerződést odaítélték;
8 Az említett rendelet „Átmenet” című 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) A közszolgáltatási szerződéseket az e rendeletben megállapított szabályokkal összhangban kell odaítélni. Az autóbusszal vagy villamossal végzett személyszállítási közszolgáltatás tekintetében azonban a [vízügyi, energiaipari, közlekedési és postai ágazatban működő ajánlatkérők beszerzési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/17/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2004. L 134., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 19. o.)] vagy az [építési beruházásra, az árubeszerzésre és a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló, 2004. március 31‑i 2004/18/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvben (HL 2004. L 134., 114. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 7. kötet, 132. o.; helyesbítés: HL 2014. L 339., 14. o.)] meghatározott szolgáltatási vagy közszolgáltatási szerződéseket az ezen irányelvekben meghatározott eljárásokkal összhangban kell odaítélni, amennyiben az ilyen szerződések nem az ezen irányelvekben meghatározott szolgáltatási koncessziós szerződések formájában készültek. Abban az esetben, ha a szerződéseket a 2004/17/EK vagy a 2004/18/EK irányelvvel összhangban kell odaítélni, e cikk (2)–(4) bekezdésének rendelkezései nem alkalmazandók.
c) 2000. július 26‑tól és 2009. december 3‑a előtt tisztességes versenytárgyalási eljárás alapján;
d) 2000. július 26‑tól és 2009. december 3‑a előtt tisztességes versenytárgyalási eljárástól eltérő eljárás alapján.
(4) A (3) bekezdés sérelme nélkül az illetékes hatóságok a (2) bekezdésben meghatározott átmeneti időszak második felében úgy is dönthetnek, hogy kizárják a közszolgáltatási szerződések ajánlati felhívással történő odaítéléséből azon szolgáltatókat, amelyek nem tudják bizonyítani, hogy azon közlekedési közszolgáltatások értéke, amelyek nyújtásáért e rendeletnek megfelelően ellentételezésben részesülnek vagy kizárólagos jogot biztosítanak nekik, legalább a felét képviseli valamennyi olyan közlekedési közszolgáltatás értékének, amelynek nyújtásáért ellentételezésben részesülnek vagy kizárólagos jogot biztosítanak nekik. E kizárás nem vonatkozik az azon szolgáltatásokat üzemeltető közszolgáltatókra, amelyekre vonatkozóan versenytárgyalást fognak kiírni. E kritérium alkalmazásában nem kell figyelembe venni az 5. cikk (5) bekezdésében említett szükséghelyzeti intézkedésekkel odaítélt közszolgáltatási szerződéseket.
Ha az illetékes hatóságok élnek az első albekezdésben említett lehetőséggel, azt megkülönböztetéstől mentesen kell tenniük, ki kell zárniuk minden, ezen szempontnak megfelelő lehetséges közszolgáltatót, és a közszolgáltatási szerződések odaítélési eljárásának kezdetén értesíteniük kell döntésükről a lehetséges szolgáltatókat.
Az érintett illetékes hatóságok legalább két hónappal az ajánlati felhívás közzététele előtt kötelesek értesíteni a Bizottságot azon szándékukról, hogy alkalmazni kívánják ezt a rendelkezést.”
9 Az 1370/2007 rendelet a 12. cikke értelmében az említett rendelet 2009. december 3‑án lép hatályba.
10 Az 1370/2007 rendeletet módosította a 2016. december 14‑i (EU) 2016/2338 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 354., 22. o.) 1. cikke (9) bekezdésének a) pontját, amely 2017. december 24‑én lépett hatályba, az alapjogvitára azonban nem alkalmazható. Az 1370/2007 rendelet módosított 8. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A (3) bekezdés sérelme nélkül:
i. az 5. cikk 2019. december 3‑tól alkalmazandó a közúti, valamint a vasúttól eltérő egyéb kötöttpályás közlekedési módok – például metró és villamos – igénybevételével történő személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó közszolgáltatási szerződések odaítélésére;
2019. december 2‑ig a tagállamok intézkedéseket hoznak az 5. cikknek való fokozatos megfelelés érdekében, elkerülendő a súlyos szerkezeti problémákat, különösen a szállítási kapacitást illetően.
11 A decreto legislativo n. 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59 (az 1997. március 15‑i 59. sz. törvény 4. cikkének (4) bekezdésével összhangban a helyi tömegközlekedéssel kapcsolatos tevékenységeknek és feladatoknak a tartományokra és a helyi szervezetekre történő átruházásáról szóló, 1997. november 19‑i 422. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet, a GURI 1997. december 10‑i 287. száma, 4. o.) 18. cikkének (1) bekezdése arra irányul, hogy a lehető legteljesebb mértékben kizárja a regionális és helyi közlekedési szolgáltatások közvetlen odaítélését azzal az indokkal, hogy az ilyen odaítélések általánosan sértik a piac átláthatóságát és hatékonyságát, és ennek érdekében kilenc évet meg nem haladó időtartamú szolgáltatási szerződések megkötését, valamint a takarékosság és a hatékonyság szempontjának tiszteletben tartását írja elő.
12 E felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 18. cikkének (2) bekezdése ugyanazt a célt követi azzal, hogy korlátozza azon jogi személyeknek a közbeszerzési eljárásokban való részvételét, amelyek korábban közvetlen odaítélések kedvezményezettjei voltak, vagy csak abban az esetben engedélyezi a részvételüket, ha e jogi személyek tiszteletben tartják az 1370/2007 rendelet 5. cikkében és 8. cikkének (3) bekezdésében kimondott elveket.
13 Az említett felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 18. cikke (2) bekezdése A. része a) pontjának értelmében „[a]zon társaságok, továbbá anyavállalataik, leányvállalataik, valamint a velük azonos vállalatcsoporthoz tartozó tagtársaságok, amelyeknek Olaszországban vagy külföldön nem az [1370/2007 rendelet] 5. cikkében és 8. cikkének (3) bekezdésében foglalt, együttesen értelmezett rendelkezéseknek megfelelően ítéltek oda 2019. december 3‑át követően lejáró közszolgáltatási szerződést, semmiféle – akár már korábban kiírt – szolgáltató kiválasztására irányuló odaítélési eljárásban nem vehetnek részt. A kizárás nem alkalmazandó azokra a vállalkozásokra, amelyeknek pályázati eljárásban ítélték oda a szolgáltatást”.
14 Toszkána tartomány az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2013. október 5‑én közzétett hirdetmény útján a helyi személyszállítási közszolgáltatásoknak a területén történő nyújtására vonatkozó koncessziós szerződés odaítélésére vonatkozó eljárást indított. E hirdetményből kitűnik, hogy e koncesszió időtartama 108 hónap, és tárgya évente 90 000 000 km autóbusszal végzett helyi személyszállításnak felel meg (hozzávetőleg 20%‑os lehetséges eltéréssel).
15 Ajánlattételre kizárólag azt a két jogi személyt, azaz a Mobitot és az Autolinee Toscanét hívták fel, amely az eljárásban való részvételi szándékát jelezte.
16 A Mobit a közlekedési ágazatban tevékenységet folytató több vállalkozást tömörítő olasz konzorcium.
17 A Bíróság elé terjesztett iratokból kitűnik, hogy az olaszországi székhelyű Autolinee Toscane társaság a RATP Dev SA és a RATP Dev Italia Srl társaságok 100%‑os leányvállalata, mely utóbbi társaságokat teljes mértékben a Régie Autonome des Transports Parisiens (RATP) irányítja. Az RATP a francia állam által létrehozott és annak irányítása alatt álló közjogi szervezet, amelyet ezen állam 1948 óta bíz meg szerződések útján a személyszállítási útvonalhálózatoknak az Île‑de‑France régióban (Franciaország) történő üzemeltetésével. Az RATP részére Franciaországban odaítélt, személyszállítási közszolgáltatásokra vonatkozó azon szerződés lejáratának időpontját, amely az alapügyben szóban forgó releváns tények megvalósulásának idején érvényben volt, 2039. december 31‑ében rögzítették.
18 Toszkána tartomány a szóban forgó személyszállítási közszolgáltatásokra vonatkozó koncessziós szerződést 2015. november 24‑én ideiglenesen az Autolinee Toscane részére ítélte oda. Az utóbbi javára való végleges odaítélésről 2016. március 2‑án határoztak.
19 2016. április 15‑én a Mobit a Tribunale amministrativo regionale della Toscana (toszkánai tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) előtt keresetet indított az említett végleges odaítélésről szóló határozattal szemben. Keresetének alátámasztása érdekében a Mobit az odaítélési eljárás jogszerűségét vitatta elsősorban az Autolinee Toscane közbeszerzési eljárásban való részvételének jogellenességére és az e társaság által benyújtott ajánlat hibáira, másodlagosan pedig a teljes eljárás jogellenességére alapított jogalapok alapján.
20 Az Autolinee Toscane viszontkeresetet terjesztett elő a Mobit által benyújtott ajánlat kizárása iránt. Az RATP az Autolinee Toscane kérelmeinek támogatása végett beavatkozott az eljárásba.
21 2016. október 28‑i ítéletében a Tribunale amministrativo regionale della Toscana (toszkánai tartományi közigazgatási bíróság) a Mobit által előterjesztett alapkeresetnek és az Autolinee Toscane viszontkeresetének is helyt adott azzal, hogy hatályon kívül helyezte az odaítélésről szóló határozatot az említett két jogi személy által benyújtott ajánlatokat érintő, a közbeszerzési szabályozásban meghatározott feltételekre tekintettel fennálló szabálytalanságok miatt.
22 Mind a Mobit, mind az Autolinee Toscane fellebbezést terjesztett elő ezen ítélettel szemben a Consiglio di Statónál (államtanács, Olaszország).
23 Fellebbezésének alátámasztására a Mobit többek között azt állította, hogy az odaítéléséről szóló határozat megsértette az 1370/2007 rendelet 2. cikkének b) és j) pontját, 5. cikkének (2) bekezdését, valamint 8. cikkének (3) bekezdését.
24 Közelebbről a Mobit arra hivatkozott, hogy az Autolinee Toscanét ki kellett volna zárni az odaítélési eljárásból az 1370/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének b) és d) pontja alapján, mivel az RATP irányítása alá tartozik, mely utóbbi a francia állam irányítása alatt áll, és az Île‑de‑France régió közlekedési szolgáltatásainak nyújtása tekintetében közvetlenül odaítélt szerződés jogosultja. Következésképpen a Mobit azt állítja, hogy az RATP‑t a számára Franciaországban odaítélt, közlekedési közszolgáltatásokra vonatkozó szerződésre tekintettel az említett rendelkezés értelmében vett „belső szolgáltató”‑nak kell tekinteni. E minőségében az RATP, azon jogi személyekhez hasonlóan, amelyekre befolyást gyakorol, és amelyek közé az Autolinee Toscane is tartozik, nem vehet részt az Île‑de‑France régió területén kívül nyújtott személyszállítási közszolgáltatásokra vonatkozó szerződés odaítélésére irányuló versenytárgyalási eljárásokban.
25 Mivel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő jogviták megoldásához az 1370/2007 rendelet rendelkezéseinek értelmezése szükséges, a Consiglio di Stato (államtanács) az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Alkalmazni kell‑e az [1370/2007 rendelet] 5. cikkének (2) bekezdését (különösen, ami a belső szolgáltató pályázati eljárásokban való extra moenia részvételének – [az e rendelkezés] b) és d) pont[já]ban foglalt – tilalmát illeti) az e rendelet hatálybalépését megelőző időszakban közvetlenül odaítélt szerződésekre is?
2) Megállapítható‑e elvben – az említett rendelet értelmében vett és az »in house« közbeszerzés intézményével kapcsolatban kialakult ítélkezési gyakorlattal esetlegesen analógiát mutató célra tekintettel – a »belső szolgáltatói« minősége az olyan közjogi jogalanynak, amelynek javára az állami hatóság a helyi közlekedési szolgáltatásra irányuló szerződést közvetlen módon ítélte oda, amennyiben e jogalany szervezeti és ellenőrzési szempontból az állami hatósághoz közvetlenül kapcsolódik és annak tőkéjével (teljes egészében vagy más közjogi szervezetekkel együtt, részben) maga az állam rendelkezik?
3) Az [1370/2007 rendelet] hatálya alá tartozó szolgáltatások közvetlen odaítélése esetén az a tény, hogy az említett állami hatóság a szerződés odaítélését követően a szóban forgó szolgáltatásokra irányuló szervezési hatáskörökkel felruházott olyan közigazgatási szervezetet hoz létre (oly módon, hogy a koncessziós jogosultsággal egyébiránt továbbra is kizárólag az állam rendelkezhet), amely egyáltalán nem gyakorol „hasonló irányítást” a szolgáltatási szerződést közvetlenül elnyerő jogalany felett, alkalmas‑e arra, hogy a szóban forgó odaítélést kivonhassa [e] rendelet 5. cikkének (2) bekezdésében foglalt szabályozás hatálya alól?
4) A közvetlenül odaítélt szerződésnek a 2039. december 3‑ig tartó harmincéves [az 1370/2007/EK rendelet hatálybalépésének napjától folyó] időtartamot meghaladó eredeti lejárati idejéből mindenképpen az következik‑e, hogy az odaítélés nem felel meg a rendelet 8. cikkének (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikke szerinti elveknek, vagy az említett szabálytalanságot – minden jogi szempontból – automatikusan orvosoltnak kell‑e tekinteni e harmincéves időtartamnak a »törvényen alapuló« közvetett módon történő csökkentése révén (a 8. cikk (3) bekezdése)?”
26 A Bíróság Hivatalához 2019. január 11‑én benyújtott beadványával a Mobit azt kérte, hogy a Bíróság eljárási szabályzatának 83. cikke alapján rendeljék el az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
27 Kérelmének alátámasztására a Mobit arra az eljárásra hivatkozik, amelyet a Bizottság indított a Francia Köztársasággal szemben annak tárgyában, hogy az RATP‑vel kötött, az Île‑de‑France régió tömegközlekedésére vonatkozó szerződés lejártával kapcsolatos francia törvény adott esetben nem egyeztethető össze az 1370/2007 rendelet 8. cikkének (3) bekezdésével. Ráadásul az RATP által a Bizottság részére a fent említett, később lezárt eljárás keretében küldött három levélből kitűnik, hogy a Bizottság meg volt győződve arról, hogy az 1370/2007 rendelet 8. cikkének (3) bekezdésében előírt 30 éves időtartam korábbi időpontban jár le, mint amelyet a Bírósághoz a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban előterjesztett írásbeli észrevételeiben állított. A Mobit lényegében arra hivatkozik, hogy az 1370/2007 rendelet 8. cikke (3) bekezdésének ezen értelmezése a jelen ügyre vonatkozóan jelentős következményekkel jár, és ezért az említett tényezőt a Bíróságnak meg kell vizsgálnia.
28 Eljárási szabályzatának 83. cikke alapján a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor elrendelheti az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, különösen, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, vagy ha a fél e szakasz befejezését követően a Bíróság határozatára nézve döntő jelentőségű új tényt hoz fel, illetve ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek, illetve az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerinti érdekeltek nem vitattak meg.
29 A jelen ügyben ez a helyzet nem áll fenn. Egyrészről ugyanis a jelen eljárásban részt vevő érdekelteknek mind az említett eljárás írásbeli, mind annak szóbeli szakaszában lehetőségük volt arra, hogy előadják azon jogi elemeket, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdések megválaszolása szempontjából, különösen az 1370/2007 rendelet 8. cikke (3) bekezdésének értelmezése vonatkozásában relevánsnak tartanak. Másrészről azon állítólagos körülmény, hogy a Bizottság egy másik eljárásban e rendelkezésnek egy attól eltérő értelmezését javasolta, mint amelyet a jelen ügyben adott elő, nem tekinthető olyannak, mint amely a Bíróság által a jelen ügyben meghozandó döntésre döntő befolyást gyakorolhat.
30 A Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei kellőképpen fel vannak tárva ahhoz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket a Bíróság megválaszolja, továbbá hogy a felek a szóban forgó ügy eldöntéséhez szükséges valamennyi érvet megvitatták.
31 Következésképpen a jelen eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitása iránti kérelmet el kell utasítani.
32 Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó eljárás a helyi közlekedési közszolgáltatásoknak Toszkána tartomány területén történő nyújtására vonatkozó koncessziós szerződés odaítélésére vonatkozik. Az odaítélési eljárást ez utóbbi az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2013. október 5‑én közzétett hirdetménnyel indította meg, és az Autolinee Toscane javára való végleges odaítélésről szóló, 2016. március 2‑i határozattal zárta le. Ez az eljárás az 1370/2007 rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.
33 A fenti odaítélésről szóló határozattal szemben mind az elsőfokú bírósághoz, mind a fellebbviteli bírósághoz benyújtott keresetének alátámasztására a Mobit arra hivatkozik, hogy a szóban forgó odaítélési eljárás az Autolinee Toscane abban való részvétele miatt az 1370/2007 rendelet 5. cikkének (2) bekezdésére tekintettel jogellenes.
34 A kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésekből kitűnik, hogy azok azon az előfeltevéseken alapulnak, amelyek szerint az RATP közvetlen odaítélésben részesült, és az Autolinee Toscane‑t teljes mértékben az RATP irányítja, amely körülmények – ha bizonyítást nyernek – az 1370/2007 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének b) és d) pontja alapján adott esetben megkérdőjelezhetik a szóban forgó odaítélés jogszerűségét. A kérdést előterjesztő bíróság ennek alapján arra keresi a választ, hogy az említett rendelet 5. cikke alkalmazandó‑e olyan odaítélésre, mint amely az alapügy tárgyát képezi.
35 E vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti bíróságok és a Bíróság között az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. A Bíróságnak ebből a szempontból adott esetben át kell fogalmaznia a feltett kérdéseket. A Bíróság ezenkívül figyelembe vehet olyan uniós jogi normákat, amelyekre a nemzeti bíróság kérdésében nem hivatkozott (2017. február 1‑jei Município de Palmela ítélet, C‑144/16, EU:C:2017:76, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36 Márpedig rá kell mutatni, hogy a jelen ügy összefüggésében felmerül egy olyan kérdés, amely a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdéseket megelőzően vizsgálandó, azaz az 1370/2007 rendelet 5. cikke időbeli alkalmazhatóságának kérdése annak megállapítása céljából, hogy egy olyan illetékes helyi hatóság, mint a Toszkána régió, amely 2013. október 5‑én a tárgyára tekintettel az 1370/2007 rendelet tárgyi hatálya alá tartozó közszolgáltatási szerződés odaítélésére irányuló eljárást indított, és amely ezen eljárást 2016. március 2‑án végleges odaítélésről szóló határozattal lezárta, köteles volt‑e arra, hogy megfeleljen e cikk rendelkezéseinek. A fenti kérdésre adandó válasz feltételezi az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében szereplő átmeneti szabályozás alkalmazhatóságának vizsgálatát.
37 Az 1370/2007 rendelet a 12. cikke szerint 2009. december 3‑án, azaz a helyi közlekedési közszolgáltatásokra vonatkozó koncessziós szerződés odaítélésére irányuló eljárás megindításának és az alapügyben szóban forgó, a közbeszerzési eljárás eredményének közléséről szóló határozat meghozatalának időpontját megelőző időpontban lépett hatályba.
38 Mindazonáltal az említett rendelet „Átmenet” című 8. cikke (2) bekezdésének első bekezdése úgy rendelkezik, hogy a közúti közszolgáltatási szerződések odaítélésének 2019. december 3‑tól meg kell felelnie az említett rendelet 5. cikkének.
39 Az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdése első albekezdésének egyértelmű szövegéből következik, hogy e rendelkezés – ahogyan azt a főtanácsnok az indítványának 37. pontjában említi – tízéves átmeneti időszakot vezet be, amely az említett rendelet hatálybalépésétől kezdve 2019. december 2‑ig tart, amely időszak alatt a tagállamok illetékes hatóságainak a közúti szállítási közszolgáltatási koncessziós szerződések odaítélése során még nem kell megfelelniük e rendelet 5. cikkének. Az 1370/2007 rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében szereplő „szerződések odaítélése” kifejezések ugyanis lefedik a vasúti vagy közúti szállítási közszolgáltatásra vonatkozó szerződés valamely társasággal való megkötéséről szóló határozatot, függetlenül attól, hogy e szerződés lejáratának időpontja későbbi lehet, mint az átmeneti időszak lejárata, amennyiben tiszteletben tartják a szerződések időtartamának korlátozására vonatkozó, az 1370/2007 rendelet 4. cikkének (3) és (4) bekezdésében előírt szabályokat.
40 Valamely illetékes hatóság tehát anélkül fogadhat el az említett átmeneti időszak során végleges odaítélésről szóló határozatot, hogy tiszteletben kellene tartania az 1370/2007 rendelet 5. cikkében kimondott szabályokat.
41 Ezen értelmezést megerősíti e rendelet (31) preambulumbekezdése, amelyből egyértelműen kitűnik, hogy az uniós jogalkotó úgy ítélte meg, hogy átmeneti szabályokról kell rendelkezni, mivel az illetékes hatóságoknak és a közszolgáltatásokat nyújtó gazdasági szereplőknek időre van szükségük ahhoz, hogy az 1370/2007 rendelet hatálybalépését követően igazodni tudjanak annak rendelkezéseihez.
42 Ugyanez a helyzet az 1370/2007 rendelet előkészítő munkálatainak esetében is. Ily módon a vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatásról szóló európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó, 2005. július 20‑i felülvizsgált javaslatában [COM(2005) 319 végleges] a Bizottság annak előírását javasolta, hogy minden illetékes hatóság a közlekedési közszolgáltatási szerződéseinek legalább a felét – az értéküket tekintve – e rendeletnek megfelelően ítéljék oda egy, az e rendelet hatálybalépésétől kezdve számított négy‑ vagy ötéves határidőn belül. Az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének az uniós jogalkotó által végül elfogadott szövegéből kitűnik, hogy azzal a döntésével, hogy e rendelkezés végleges változatában mellőzte az említett mennyiségi hivatkozást, az uniós jogalkotó mozgásteret kívánt biztosítani a tagállamoknak az e rendelet 5. cikkének az átmeneti időszak során történő végrehajtása tekintetében.
43 A jelen ítélet 40. pontjában szereplő értelmezést a főtanácsnok indítványának 49. pontjában felidézett azon körülmény is megerősíti, hogy a Bizottság 2013. január 30‑án előterjesztette az 1370/2007/EK rendeletnek a belföldi vasúti személyszállítási szolgáltatások piacának megnyitása tekintetében történő módosításáról szóló, európai parlamenti és tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatot [COM(2013) 28 végleges], amely az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdése hatályának korlátozására irányult annak kimondásával, hogy a 2019. december 2‑án lejáró tízéves átmeneti időszak a továbbiakban csak az említett rendelet 5. cikkének az illetékes hatóságok közbeszerzési eljárás szervezésére vonatkozó kötelezettségével kapcsolatos (3) bekezdésére vonatkozik, és hogy ezen 5. cikk valamennyi további rendelkezése azonnali hatállyal alkalmazandó.
44 Az 1370/2007 rendeletnek a 2016/2338 rendelettel történő módosítása során azonban az uniós jogalkotó nem követte az említett javaslatot. Az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdése első albekezdésének a 2016/2338 rendelettel módosított, a jelen ítélet 10. pontjában idézett első mondata szerint ugyanis „az 5. cikk 2019. december 3‑tól alkalmazandó a közúti, valamint a vasúttól eltérő egyéb kötöttpályás közlekedési módok – például metró és villamos – igénybevételével történő személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó közszolgáltatási szerződések odaítélésére”.
45 A fentiekből tehát az következik, hogy az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdése első albekezdésének első mondatában előírt átmeneti szabályozás hatálya és lejárati ideje változatlan maradt. Következésképpen ezen átmeneti szabályozás e rendelet 5. cikkének valamennyi rendelkezését érinti.
46 Hozzá kell tenni, hogy valamely tagállam kétségkívül jogosult arra, hogy előzetesen végrehajtsa az 1370/2007 rendelet 5. cikkét az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdése első albekezdésének második mondatában előírt, az említett cikknek való fokozatos megfelelés érdekében hozott intézkedések keretében.
47 Márpedig nem tűnik úgy, hogy az alapügyben az odaítélési eljárás megindításának időpontjában ez az eset állt volna fenn, ahogyan azt a tárgyaláson Toszkána tartomány és az olasz kormány megerősítette.
48 Egyébiránt az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdésében szereplő átmeneti szabályozás nem biztosítja az illetékes hatóságok számára annak lehetőségét, hogy korlátlan jelleggel meghatározzák a vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatásokra vonatkozó szerződések időtartamát.
49 Az 1370/2007 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének első albekezdése ugyanis kizárólag az említett rendelet 5. cikkének alkalmazhatóságáról rendelkezik a vasúti vagy közúti közlekedési közszolgáltatásokra vonatkozó szerződések odaítélése tekintetében.
50 Az említett 8. cikk (2) bekezdésének első albekezdése következésképpen nem zárja ki az 1370/2007 rendelet 4. cikkének az átmeneti szabályozás hatálya alá tartozó közszolgáltatási szerződések odaítélésére történő alkalmazását.
51 E rendelet 4. cikkének (3) bekezdésével összhangban tehát az olyan, autóbusszal végzett személyszállítási közszolgáltatásra vonatkozó szerződés időtartama, mint amely az alapügy tárgyát képezi, nem haladhatja meg a tíz évet, kivéve az említett rendelet 4. cikkének (4) bekezdésében foglalt eseteket, amelyek tekintetében meghatározott feltételek mellett hosszabbításra ad lehetőséget.
52 A jelen esetben a helyi közlekedési közszolgáltatások nyújtására vonatkozó koncessziós szerződés Toszkána tartomány és az Autolinee Toscane között 108 hónapos, azaz kilencéves időtartamra jött létre, amely ennek következtében tiszteletben tartja a szerződés időtartamára vonatkozóan az 1370/2007 rendeletben előírt korlátozást.
53 A fentiekre tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy az 1370/2007 rendelet 5. cikkét és 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy e rendelet 5. cikke nem alkalmazandó valamely 2019. december 3‑a előtt lefolytatott odaítélési eljárásra, és ezért az olyan illetékes hatóság, amely egy közbeszerzési eljárást lezáró, a közbeszerzési eljárás eredményének közléséről szóló határozattal a fenti időpontot megelőzően ítél oda egy helyi közúti személyszállítási közszolgáltatások nyújtására vonatkozó koncessziós szerződést, nem köteles a fent említett 5. cikknek megfelelni.
A vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatásról, valamint az 1191/69/EGK és az 1107/70/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. október 23‑i 1370/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 5. cikkét és 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy e rendelet 5. cikke nem alkalmazandó valamely 2019. december 3‑a előtt lefolytatott odaítélési eljárásra, és ezért az olyan illetékes hatóság, amely egy közbeszerzési eljárást lezáró, a közbeszerzési eljárás eredményének közléséről szóló határozattal a fenti időpontot megelőzően ítél oda egy helyi közúti személyszállítási közszolgáltatások nyújtására vonatkozó koncessziós szerződést, nem köteles a fent említett 5. cikknek megfelelni.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság


text:
K Ú R I A (http://kuria.birosag.hu)
Címlap > A Kúria szervezete > A Kúria vezetői > Dr. Orosz Árpád
a Polgári Kollégium vezető-helyettese
1978-1983 József Attila Tudományegyetem, Állam- és Jogtudományi Kar, Szeged
1998-2000 Eötvös Loránd Tudományegyetem, JTI, Budapest, Európai jogi szakjogász
1983-1985 Kecskeméti Járásbíróság
1985-1990 Kecskeméti Városi Bíróság
1990-1995 Bács Kiskun Megyei Bíróság
megyei bírósági bíró
1995-2002 Bács Kiskun Megyei Bíróság
megyei bírósági tanácselnök
2002-2006 Bács Kiskun Megyei Bíróság
a Polgári Gazdasági Közigazgatási Kollégium vezetője
2007-2008 Legfelsőbb Bíróság
legfelsőbb bírósági bíró
2008-2011 Legfelsőbb Bíróság
legfelsőbb bírósági tanácselnök
2012- Kúria
kúriai tanácselnök
2015- Kúria
a Polgári Kollégium vezető helyettese
ÍTÉLKEZÉSEN KÍVÜLI TEVÉKENYSÉG
Az Országos Igazságszolgáltatási Tanács tagja (2003 2009; 2009 2010)
A Jogi Szakvizsga Bizottság tagja
A Fogalmazói Versenyvizsga Bizottság tagja
A Kúriai Döntések (BH) című folyóirat szerkesztőbizottságának tagja
A Közjegyzők Közlönye című folyóirat szerkesztőbizottságának tagja
A Kúria Polgári Kollégiuma Elvi Előkészítő Csoportjának vezetője (2014-2015)
A Polgári Perjogi Kodifikációs Szerkesztőbizottság munkabizottsági elnöke
Az új Pp. értelmezési kérdéseivel foglalkozó konzultációs testület vezetője
1993-2013 Szegedi Tudományegyetem (Polgári jogi praktikum, Személyiségvédelem a bírói gyakorlatban)
1993- A Szegedi Tudományegyetem Polgári Jogi Záróvizsga Bizottságának elnöke
1993- A bírák és bírósági titkárok központi képzése keretében előadó
2001-2008 Nemzeti tréner bíró
2013-2015 Az Eötvös Loránd Tudományegyetem Polgári Eljárásjogi Tanszékén meghívott szemináriumvezető
Állami középfokú nyelvvizsga angol nyelvből (1994)
Állami középfokú nyelvvizsga orosz nyelvből (1995)
Egy trimeszter a Londoni Egyetemen (1995)
Háromszor egyhetes tanulmányút Hollandiában (1995-2000)
Egyhetes Európa jogi továbbképzés Svédországban (1998)
Kéthetes bírói csereprogram Lengyelországban (2011)
NEMZETKÖZI SZAKÉRTŐI CSOPORTOKBAN VALÓ RÉSZVÉTEL
A bírák képzése és értékelése; A bírák oktatása és az oktatók képzése; Az igazságszolgáltatási tanácsok szerepe és küldetése; A bíróságok igazgatása egy demokratikus jogállamban; A bírósági igazgatás és ügykezelés; Időszerűség; A bírói munka mérése és elektronikus értékelése; A bírósági szervezet reformja a gazdasági válság idején; Az európai szerződések joga; A bizonyítás nemzetközi dimenziói a polgári perben; A személyes adatok védelme a bírósági eljárásban; Az igazságszolgáltatás minősége értékelésének és fejlesztésének módszertana
Szerző: Kártérítési jog; a személyhez fűződő jogok védelme (E-learning tankönyv);
Végrendelet (Opten, 2013.); Tartási, életjáradéki és öröklési szerződések (Opten, 2014.); Tulajdonszerzés eredeti szerzésmóddal (Opten, 2015.)
Társszerző: Orosz Árpád-Weiss Emilia: Öröklési jog – Anyagi jog (HVG-Orac, 2014.); Az új Ptk. magyarázata I/VI. (Öröklési Jogi Könyv – HVG-Orac, 2013.) Az Új Ptk. magyarázata I/VI. (Öröklési Jogi Könyv – HVG-Orac, 2014.); Kommentár a Polgári Törvénykönyvhöz (Tartási és életjáradéki szerződés – Wolters Kluwer, 2014.); A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény és kapcsolódó jogszabályok Nagykommentárja (Kártérítési felelősség egyes részei – Opten, 2014.); Varga István (szerk.): Az új Pp. iratmintatára – Beadványtervezetek az új Pp. minden eljárási cselekményéhez, összesen 388 iratminta (Jogi Könyv HVG-Orac, 2017.); Petrik Ferenc (szerk.): Polgári Eljárásjog – Kommentár a gyakorlat számára (Jogi Könyv HVG-Orac, 2017.)
Szerkesztő: A Polgári Törvénykönyvről a Kúria 1/2014. PJE jogegységi határozatával felülvizsgált elvi iránymutatásokkal és új Ptk. – régi Ptk. irányú konverziós táblázattal
(Opten, 2014.)
Szakcikkek témái:
Jogos védelem; A rövid tartamú szabadságvesztés büntetések kiszabása; A bírói hivatás etikája; A bíróság joghatósága; A szakértői bizonyítás a polgári perben; Az első magyar ügyek az Európai Közösségek Bírósága előtt; Az Emberi Jogok Európai Bírósága előtti magyar ügyek tapasztalatai; A közjegyzői gyakorlatot érintő jogi esetek; Változások az öröklési jogban; A végrendeleti tanú aláírásának érvényességét érintő jogértelmezési dilemmák; Az egyedi ügyekhez történő igazodás magyar gyakorlata a polgári ügyszakban; A Földforgalmi törvény ejtette sebek a Ptk. végintézkedésen alapuló öröklési szabályain; A takarékbetétben elhelyezett összeggel kapcsolatos öröklési jogi igények megítélése „elhalálozási rendelkezés” esetén; A visszaható hatályú jogalkalmazás tilalma kontra jogegységi határozat időbeli hatálya
„A Kúria bírája 2014" kitüntető cím
„Pro Notariis Hungariae – A magyar közjegyzőkért” díj 2017.

matches: Kúria Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria