text:
Mădălin Hodor: A forradalom ügyén belül a Securitaténak is aktát kellene nyitni (INTERJÚ) – Főtér
Szerző: Andreea Pora
2019. április 24., szerda 13:33
Riporter: 30 év telt el a forradalom óta, és a társadalom talán továbbra is megosztott – talán hamisan, propagandacélból – a kommunizmushoz, a Securitatéhoz való viszonyulás témájában. Mi az oka?
Mădălin Hodor: A fő ok az, hogy a kommunizmus és a Securitate ügye Romániában 30 év után sincs megoldva, továbbá az ezen ügy farvizében lévő egyéb ügyek sem. Van néhány törvényünk, melyek működnek, de hiányosságokkal. Létezik a Securitate tisztjeinek és együttműködőinek leleplezését biztosító törvény, amelyről sok vita van és nagy hiányosságok vannak benne. Nincs lusztrációs törvényünk, nincs egy koherens politikánk, mely felépítené a köztudatban a kommunizmus témáját.
A véletlenre bíznak mindent, nincs rendszeres oktatási politika, például, nincsenek kurzusaink a kommunizmusról
az általános és középiskolákban, az egyetemeken. Gyakorlatilag ebből fakad a társadalomban uralkodó káosz és zavar. A jelenség külső megfigyelői látják, hogy létezik egy két tábort teremtő polarizálódás, amikor felmerül egyes személyiségek, vagy társadalmi, szakmai kategóriák együttműködése a Securitatéval. Az egyik tábor azt állítja, hogy a szekusok és az együttműködők egy bizonyos politikai, gazdasági térfélen vannak, egy másik tábor pedig azt mondja, hogy a szekusok és az együttműködők egy másik térfélen vannak. A Securitate leleplezésének kérdése gyakorlatilag a román társadalom két tábora közötti politikai harccá vált. Ezek visszatérő ügyek. Ez a közfelfogás és ez a kudarc jele, mert az emberek nem értik meg, hogy komoly vitát kellene tartani erről a témáról. Az egészről bizonyos események, bizonyos politikai körülmények, bizonyos médiabotrányok kapcsán esik szó. Aztán mindez kikerül a közvélemény figyelméből, a kérdés pedig pontosan ugyanabban az állapotban marad, sohasem történik meg a szóban forgó helyzet tisztázása.
A volt kommunista tömbben Románia az egyetlen ország, mely hivatalosan „bűnös és illegitim” rendszerként ítélte el a kommunizmust. A társadalom akkor is polarizált volt, elég felidézni a parlamenti pfujolásokat, amikor Traian Băsescu ismertette a jelentést. Minek kellett volna következnie a helyzet tisztázásához?
Egy törvénycsomagnak kellett volna következnie, melynek alapján egyrészt felelősségre vonták volna azokat a személyeket, akik a kommunista időszakban megsértették az emberi jogokat vagy emberiesség elleni bűncselekményeket követtek el, mely felelősségvonás nem korlátozódna arra, mint jelenleg, hogy a nevet közzéteszik a Hivatalos Közlöny harmadik részében. Ez nem olyan természetű lépés, mely bármilyen konkrét hatással lenne ezekre a személyekre. Olyan törvénycsomag kellett volna, mely lehetővé teszi személyek szisztematikus bíróság elé állítását. Itt van például a pribékek ügye. Szintén egy médiabotránnyal indult viharosan, amikor arról volt szó, hogy 35 pribéknek fogják nyilvánosságra hozni a nevét. Egyetlen nevet hoztak nyilvánosságra, Alexandru Vişinescuét, aztán még kettőt, másik háromról kiderült, hogy nem lehet bíróság elé állítani őket és ezzel le is zárult a téma. Tehát,
ha már szóba került a kommunizmus elítéléséről szóló jelentés, nincs természetes következménye: e személyek rendszeres bíróság elé állítása.
Mert a kommunista börtönrendszernek több száz alkalmazottja volt, nem Vişinescu és Ficior voltak az egyedüli börtönparancsnokok Romániában. Több tucatnyi börtönparancsnok, több tucatnyi Securitate-tiszt dolgozott a börtönökben, több tucatnyi börtönőr, akiknek több tíz- és százezer áldozatuk volt. Márpedig ha 30 év után vonalat húzunk, akkor Vişinescu és Ficior az egyedüli eredmények. Szükség lett volna egy törvénycsomagra, mely kiterjed a lusztrációra, amennyire az ma még megvalósítható és amely figyelembe veszi az európai normák tiszteletben tartását. 30 év után továbbra is cipeljük e megoldatlan ügyek csomagját, szőnyeg alatt tartjuk és időnként felbukkan, kísért bennünket. Sőt, arra készülünk, hogy ugyanebben a formában hagyjuk a következő nemzedékekre.
Nagyon jó könyveket írnak a kommunizmusról, a Securitatéról, de ezek egyéni erőfeszítések, melyek nem jutnak el a társadalom tudatáig, az állami intézmények szintjén pedig senki sem teszi őket a magáévá.
Az elítélés elsősorban egy maximális fontosságú szimbolikus gesztus marad. És, mint mondtam, egyedi. Ami a társadalomba való behatolását illeti, a kommunizmusra vonatkozó közvélemény-kutatások azt mutatják, hogy évről évre nő a nosztalgia. Mi a magyarázat?
Egy jelentéssel nem lehet megváltoztatni a közvélekedést, csak egy törvénycsomag oldaná meg legalább részlegesen a gondot. Érezhető bizonyos törvények és bizonyos viták szükségessége, melyek némileg tompíthatják ezeket a nosztalgikus szélsőségeket, melyek már nemcsak kávézói ügyek, hanem sokkal komolyabb dolgokká változtak. Azt látjuk, hogy a fiatal nemzedék megengedően viszonyul az ilyenfajta eszmékhez.
Megdöbbentő látni, ahogy 1990 után született személyek kifejezik a kommunista rezsim vagy Ceauşescu iránti csodálatukat.
Ezek a fiatalok nem tapasztalták meg közvetlenül a kommunizmust, a család tapasztalatával rendelkeznek. Persze, nagy súllyal esik a latba a szegénység, bizonyos elemi dolgok hiánya, de még az alapinformációkhoz sem juthatnak hozzá a kommunizmusról. Egy gyors internetes kereséssel holmi alaptalan elméleteket találnak, hogy mindenkinek volt munkahelye, hogy a gazdaság jó volt, hogy mindenkinek volt lakása, hogy jól-rosszul, de létezett egyfajta biztonság és más hasonló dolgokat. Az a rész nem érhető el, melynek meg kellene mutatnia, hogy ezek a dolgok egészen másképp néztek ki akkor. Miért? Mert az valahol egy könyvtárban, egy konferenciázó történészekből álló erre szakosodott körökben zajló vitában van. A széles közvélemény számára az ilyenfajta információk nem érhetők el. Arról nem is beszélve, hogy bizonyos tévékben, melyeknek saját agendájuk van, melyet olyan tulajdonosok alakítanak, akiknek közvetlen kapcsolatuk volt a Securitatéval, mint amilyen Voiculescu úr esete, vagy akik az 1990 utáni nacionalista-szekus körökből származnak, látható, ahogy dicsőítik a Securitatét és meghatározó figuráját, Iulian Vlad tábornokot: ezeknél a Securitate hazafi volt, mely a külső ellenségtől védte az országot. Ez nagyon erőteljesen hangoztatott propaganda.
Elveszett a csata ezzel a propagandával?
Nem, csakhogy azt nem egyforma erőfeszítésekkel és képességekkel folytatják. E nagyon erős médiapropaganda-eszközökkel szemben csak néhány személy nyilvános kiállása van, akik időnként arra emlékeztetnek, hogy a Securitate nem pontosan olyan volt, ahogy azt a tévében néha bemutatják, vagy arra, hogy a kommunizmusban nem éltek olyan jól, ahogy azt a tévében mutatják. Az egyik ilyen tévén volt egy műsorsorozat, melyben nem nyílt propaganda zajlott, nem magát a kommunista rezsimet dicsőítették, ezzel szemben népzenei énekeseket hoztak a stúdióba, akik arról meséltek, hogy mit énekeltek Nicolae Ceauşescunak és ő mennyire megbecsülte őket, a röplabdázó Ceauşescuról mutattak felvételeket, interjúkat Ceauşescu gépkocsivezetőjével, Ceauşescu szakácsával, akik nagyon rendes alakként beszéltek róla. Ez Nicolae Ceauşescu humanizálása volt ezeknek a részleteknek a bemutatásával, melyek teljesen eltorzított képet alakítottak ki arról a valóságról, hogy Ceauşescu évtizedekig éhezésben, hidegben és terrorban tartotta Romániát.
Semmi sem áll szemben ezzel a fajta propagandával, mert senki sem építi fel a téma relevanciáját.
Ismétlem, ha nem tanulod meg a minimumot, ha az iskolában nem tanítják a kommunizmus történelmét, kötelező, nem pedig fakultatív kurzus formájában, akkor nem várhatod el a helyes viszonyulást a következő nemzedékektől.
De ez szintén az állampolitika része.
Pontosan ezt mondtam: olyan politika kell, amelyet az állam vállal fel, nem civil szervezetek, történészek. Bármennyi könyvet írnának a történészek a kommunizmusról, ennek nem lesz ugyanolyan hatása, mint egy szisztematikus állami politikának, mely megtanítja a következő nemzedékeket. Például nem rendelkezünk a Securitate történelmével. 18 éve dolgozom a Securitate Irattárát Vizsgáló Országos Tanácsnál (CNSAS), és készült néhány monográfia a Securitatéról, de 30 év után még mindig nem tudjuk pontosan, hogyan működött a Securitate, nem rendelkezünk a Securitate szerkezeti felépítésével, nem ismerjük az összes struktúráját, az összes módszerét, nem ismerjük minden igazgatóságát, nem ismerjük az összes Securitate-tisztet. Még a számukat sem ismerjük, vagyis azt, hogy hány Securitate-tiszt volt Romániában 1948 és 1989 között. 30 év után alapkérdésekre nem rendelkezünk válaszokkal.
Nem tudjuk, például, hogy mivel foglalkozott a Securitate az igazságszolgáltatás területén, milyen kapcsolat volt a Securitate és az igazságszolgáltatás között. Ezt láthattuk az Augustin Lazărral (Románia főügyésze – a szerk.) kapcsolatos botrányban.
Pontosan, hirtelen szembesültünk a kommunista rezsim alatt tevékenykedő ügyészek ügyével és mindenki elkezdett mindenféle elméletekkel és elképzelésekkel előállni az ügyészség kommunista időszak alatti működéséről és kapcsolatáról a Securitatéval. Az ügyészek azt tették, amit a Securitate mondott nekik, vagy függetlenek voltak? Mi volt a felelősségi hierarchia? Az ügyészeké nagyobb volt a felelősség, mint a szekusoké, vagy a szekusoké volt nagyobb a felelősség, mint az ügyészeké?
És annak alapján, amit tud, mi volt a helyzet?
A Securitaténak a 70-es, 80-as években a háttérből kellett tevékenykednie, már nem lépett fel közvetlenül, mint az 50-es években, amikor letartóztatta, börtönbe zárta vagy meggyilkolta az embereket. Mivel Ceauşescu igyekezett megszerezni a Nyugat jóindulatát és szüksége volt a Nyugat pénzére, rákényszerült ezekre az engedményekre. Ezért írta alá Románia az Emberi Jogok Chartáját. Márpedig
Ceauşescunak ehhez álcáznia kellett a politikai rendőrségként tevékenykedő Securitatét
és álcáznia kellett azoknak a helyzetét, akik összetűzésbe kerültek a rezsimmel. És akkor a Securitate már nem nyíltan dolgozott, hanem általa ellenőrzött és felügyelt intézményeken keresztül – Milícia, Ügyészség, Törvényszéki Orvosi Intézet, bírók, pszichiáterek és hasonlók. Ezért az állambiztonság elleni bűncselekményeket köztörvényes vagy másfajta bűncselekményekként álcázták.
Mások nem voltak álcázva, mint például Iulius Filip esetében.
Az erről az esetről folyó vita olyan dolgot hozott felszínre, melyet éveken keresztül elhallgattak, nevezetesen azt, hogy Romániában a híres 1964-es szabadon engedés után is voltak politikai foglyok, mert nagyon sokat írtak arról, hogy az 1964-es szabadon engedési rendelet után Romániában már nem voltak politikai foglyok. Ebből épült fel aztán a „rossz Securitate” és a „jó Securitate”, vagyis az 1964 előtti és az utána működő Securitate mítosza. És az, hogy az a rossz sem volt annyira rossz, mert nem román Securitate volt, hanem olyan, amelyik orosz vezetéssel dolgozott, szemben a sokkal jobb Securitatéval, mely nem követte el az 1964 előtti intézmény túlkapásait. A a Filip–Lazăr ügy kapcsán éppen az fmerült fel, hogy a „jó” Securitate pontosan ugyanazokat a túlkapásokat követte el, hogy egészen 1989 végéig léteztek olyan politikai foglyok, akiket így is tartottak nyilván. Tehát csak a jelenség kiterjedtsége változott meg, nem maga a jelenség.
A Securitate–Ügyészség, Securitate–Milícia, Securitate–egyéb intézmények hierarchiára visszatérve, persze, hogy a Securitate döntött és építette fel a lépések összességét, melyeket az érintettekkel szemben megtettek. A Securitate döntött arról, hogy egy disszidenst megverjen néhány huligán az utcán, hogy befogják a száját, vagy a gyár kollektívája elé viszik az ügyét, figyelmeztetés céljából, vagy letartóztatják és börtönbe zárják, mert valutát birtokol vagy valamilyen más ürüggyel.
Mindezekről a Securitate döntött. A többi intézmény csak végrehajtotta ezeket a döntéseket.
A Büntetőtörvénykönyv is kedvezett ezeknek az akcióknak, mert az 1968-as Büntetőtörvénykönyv is tartalmazta az államrend elleni bűncselekményeket. Vannak dokumentumok, melyekben azt látjuk, hogy a Securitate vezetői összegyűlnek és megoldásokat keresnek arra, hogy pontosan ugyanazt tehessék, mint előtte, de közben betartsák a „szocialista törvényességnek” azt a látszatát, mellyel Ceauşescu a mellét döngette. Látjuk, ahogy a Securitate korabeli vezetői azon törték a fejüket, hogy miként nézhetnek bele a levelezésekbe, miként hallgathatják le a telefonokat, miként tehetik meg mindazon dolgokat, melyek még Románia 1986-os alkotmányával is ellentétesek voltak, melyben szerepelt a szólásszabadság, a vallásszabadság, a levelezés sérthetetlensége és más hasonlók.
Augustin Lazăr a rendszer egyik fogaskereke volt, vagy egy pribék, ahogy azt a médiapropaganda állítja?
Mindazok, akik benne voltak a kommunista államban, a kommunista állam kisebb-nagyobb fogaskerekei voltak. A kommunista állam rendelkezéseit hajtották végre. Ami a vétkesség mértékét illeti, nehéz pontosan megmondani, ha nem ismerjük a jelenség méretét, ha nem tudjuk pontosan, mivel hasonlítsuk össze Augustin Lazăr cselekedeteit. Világos képpel kellene rendelkeznünk arról, hány ügyész volt a szabadon engedési bizottságokban, mekkora volt a döntéshozatali hatalmuk a politikai foglyok esetében, miként dolgozott ezekben az esetekben a Securitate? Meg kell említeni például, hogy a büntetőügyi vizsgálatok esetében, az államellenes bűncselekményeket elkövetők esetében a vizsgálatok kezdeti szakaszát a Securitate végezte, nem civil ügyészek. Az előzetes lépéseket a Securitate végezte a Büntetőügyi Vizsgálati Igazgatóságon keresztül, nem ügyészek vizsgálódtak.
Az ügyésznek csak formálisan kellett aláírnia egy vádiratot, de magát a vizsgálatot a Securitaténak ezek a büntetőügyi vizsgálói végezték el.
Ursu esetében a vizsgálatot egyértelműen a Securitate VI. Igazgatósága végezte, nem volt ott semmilyen civil ügyész, aki elvégezte volna az előzetes lépéseket, de az igaz, hogy egy civil ügyész által aláírt letartóztatási paranccsal helyezték előzetes letartóztatásba (Gheorghe Ursu román disszidenst a személyes naplója miatt, egyik munkatársa feljelentésére tartóztatták le, de valutabirtoklás ürügyével. A vizsgálati fogsága alatt rendszeresen megverették a cellájába helyezett köztörvényes bűnözőkkel. Végül egy ilyen verésbe belehalt. 2000 után előbb egy köztörvényes bűnözőt ítéltek el a gyilkosságért, 2003-ban két Milícia-ezredes 20-20 év börtönt kapott a gyilkosságért, majd 2005-ben egy SRI-tábornok is 3 év börtönt kapott Gheorghe Ursu naplójának eltüntetéséért – a szerk.). De ő csak aláírta a letartóztatást, a vizsgálatot a Securitate végezte el, az őrizetbe vételt szintén a Securitate hajtotta végre, bebizonyosodott, hiszen a per elkezdődött, a tanúvallomásokból kiderült, hogy gyakorlatilag a Securitate irányította az egész büntetőügyi vizsgálatot. Gheorghe Ursut a Milícia fogdájában Securitate-tisztek verték, ők végezték a kivizsgálást, nem pedig a Milícia vagy az Ügyészség. Ezzel lehet összevetni. Voltak ügyészek, akik aláírták ezeket a bíróság elé állításokat és akikkel a Securitate összedolgozott.
Az ügyészek szűk köre volt?
Annak alapján, amit láttam, az ügyészeknek egy szűk köréről van szó. A Katonai Ügyészség esetében például, a Securitaténak egy katonai ügyészi irodából egy katonai ügyésze volt, akivel ilyen ügyekben összedolgozott, akár disszidensekről, akár katonai káderekkel, néha Securitate-káderekkel szembeni vizsgálatokról volt szó, akiket bíróság elé állítottak vagy bűncselekményeket – sikkasztás, megvesztegetés, emberölés és hasonlók – követtek el. Volt egy ügyészük, akivel egy ügyészi részlegből együtt dolgoztak, mert nem dolgoztak mindenkivel együtt. Volt egy ügyész, aki nem volt a Securitate ügynöke, vagyis nem volt fedett tiszt. Nem volt szükség fedett tisztekre, Securitatéval együttműködőkre sem, mert a Securitate a saját szabályai értelmében dolgozott együtt velük, nem kellett beszerveznie egy-egy ügyészt, akit aztán meggyőzhetett arról, hogy készítse el a bíróság elé állításhoz szükséges papírokat.
Ez nem jelentette azt, hogy a Securitate nem szervezett be ügyészeket, bírókat,
minden társadalmi kategóriából embereket, de a beszervezésnek nem tevékenységük tárgyához volt köze, hanem ahhoz, hogy arra használták őket, hogy besúgják a munkatársaikat, vagy részleteket áruljanak el munkatársaik politikai opcióiról. Nem büntetőügyi vizsgálatok elvégzésére szervezte be őket, ez ostobaság, láttam, hogy Lazăr esetében is felhozták ezt.
Megtehette Augustin Lazăr, hogy ne írja alá Filip feltételes szabadságra bocsátását?
Szigorúan törvényi szempontból nem tehette meg, hogy ne írja alá, mert tekintettel arra, hogy léteztek azok az egyértelmű törvényi előírások, tekintettel arra, hogy léteztek a jelentések Filip börtönön belüli fegyelmi büntetéseiről, melyek egyértelműen azt mutatták, hogy továbbra is a börtönbeliek ellen nyilvánul meg, hogy továbbra is disszidens viselkedése van, ilyen körülmények között alá kellett írnia (az eredeti szövegben logikai zavar van, Lazărt amiatt vádolják, mert azt írta alá, hogy nem javasolta a szóban forgó politikai fogoly feltételes szabadságra bocsátását – a szerk.).
De más esetekben, például Marin Iancu esetében, akiről nem voltak hasonló jelentések?
Ott valóban megjelenik bizonyos döntési mozgástér. De a gyakorlatban a politikai foglyokat nem lehetett szabadon engedni, vagy kegyelemmel eltörölni a büntetés egy részét, ha a Securitate azt mondta, hogy nem lehet őket kegyelemben részesíteni.
A Securitate mondta ki az utolsó szót arról, hogy egy foglyot szabadon engednek, vagy sem.
Az ügyész azért volt ott, hogy formalizálja ezt a dolgot, a jelentéseket bíróságon meg lehetett támadni, vagyis nem az ügyész mondta ki a végső döntést. Tehát a döntés nem volt teljes mértékben Lazărnál, a bíróság döntött arról, hogy szabadon engedhető-e a rab. Ami a gyakorlatban nem történt meg, mert az ilyenfajta jelentések sohasem kerültek bíróság elé.
De mi történhetett volna Augustin Lazărral, ha nem írja alá?
Nem hiszem, hogy az történt volna Augustin Lazărral, amit egyesek állítanak. Nem rúgták volna ki, de valószínűleg alacsonyabb szintű munkára küldik. Az a szint, amit a Securitate a 80-as években elért az egész társadalom és az intézmények feletti ellenőrzésben, lehetővé tette számára,
hogy bármikor találjon magának olyanokat, akik megteszik azt, amit egyesek nem voltak hajlandók megtenni.
De ez érv?
Ez nem érv, ez egy kontextussal kapcsolatos dolog, mert azt kérdezte, hogy mi történt volna Lazărral, ha nem írja alá. Egyértelmű, hogy jó dolga nem lett volna, mert megtagadni egy politikai fogoly szabadon engedésének aláírását, miközben tudod, hogy miért zárták be, nem nézett volna ki jól (az eredeti szövegben továbbra is logikai hiba van – a szerk.). És Lazăr úrnak ma bizonyára lenne egy megfigyelési aktája, ha ezt megtette volna. Nem vagyok annyira biztos abban, hogy nem tudom milyen drámai dolog történt volna vele, például, hogy börtönbe zárják.
Hibázott valamiben Lazăr a mostani kontextusban, a botrány kirobbanása után? Meg kellett volna tennie valamit és nem tette meg? Mondania kellett volna valamit és nem mondta?
Igen, hibázott, mert nem tisztázta ezt az ügyet. Az első reakciójánál nagyon habozónak tűnt, egy elég habozó és zavaros közlemény volt, amelyből nem nagyon lehetett érteni, miről van szó. Akkor is hibázott, amikor intézményes formában kért bocsánatot, nem pedig személyes módon. Vagyis megpróbálta azt mondani, hogy jogszabályokról és kontextusról volt szó, holott azt hiszem, sokkal hasznosabb lett volna, ha egyszerűen személyesen bocsánatot kér, ha azt mondja, hogy „igen, ez volt a helyzet, nem viselkedtem disszidens módon, nem voltam antikommunista hős és bocsánatot kérek, hogy nem voltam egy antikommunista hős. Úgy vélem, hogy a mai társadalom erkölcsi szabályai szerint hibáztam”.
Térjünk rá a forradalom aktájára. Azt látjuk, hogy ennek az aktának 30 év utáni bíróságra küldését csak három vádlottal egyrészt késői, de sántító győzelemnek látják, másrészt amiatt is bírálják, hogy hiányzik belőle a Securitate. Többet is lehetett volna tenni 30 év után?
Véleményemet kifejtettem abban a nyílt levélben, melyet nemrég küldtünk el a Főügyészségnek más aláírókkal – Andrei Ursu, Mihai Demetriade, történészek, más személyiségek – együtt, nevezetesen azt, hogy ez természetesen egy lépés előre, nem vitatható, hogy 30 után mégiscsak megtörtént: bíróság elé állítanak egyeseket, akik felelősek a december 22-e utáni halottakért. A vitát, sajnos, megzavarja az Augustin Lazăr körüli botrány.
Egy érzékeny és történelmi témát újra megzavar egy politikai kontextus.
Ezért sokak számára nagyon nehéz igazi értékén megítélni azt, ami ezzel a vádirattal történt. Látta azonnal a vádlottak és a Szociáldemokrata Párt (PSD) reakcióját, de a többi politikai vagy médiaszereplő reakcióját is, akik az ügyet Augustin Lazăr korábban kirobbant botrányához kötötték, azt mondva, hogy ez az Augustin Lazăr elleni kampány éppen ezzel a forradalom ügyében készült vádirattal kapcsolatos, ami szerintem nincs így. Azt hiszem, Augustin Lazăr egyszerűen teljesíteni akart egy becsületbeli kötelességet és azt akarta, hogy mandátuma alatt megszülessen ez a vádirat, melyen – tudomásom szerint – már régóta dolgoztak. De marad a kérdés: jó ez, rossz, elég? Már eleve számítottunk arra, hogy az Ügyészség akármilyen vádirata nem elégít majd ki mindenkit. Nem is teheti, mert maga a Katonai Ügyészség már eleve a jogi igazság megállapítására korlátozta a dolgot.
Tehetett egyebet a jogi igazság megállapításánál? A történelmi igazság a történészek dolga.
A gond nem ezzel van, mert nem kérhetjük a Katonai Ügyészségtől, hogy történelmi tanulmányokat készítsen, vagy megírja a román forradalom történetét. Nekik azt kellett megtenniük, amit megtettek, egy törvényi besorolást, a Büntetőtörvénykönyv és hasonlók cikkelyei szerint. De egy némiképp egyedülálló helyzetben vagyunk, mert ez nem akármilyen ügy, hanem egy történelmi ügy. Egy forradalomról van szó. Miként állapítunk meg jogi felelősségeket egy történelmi esemény esetében? Ez egy megvitatandó kérdés.
A gond azonban az volt, hogy az Ügyészség közleményéből azt lehetett érteni, hogy megoldódott a forradalom ügye.
Szerintem és a levelet aláírók szerint ez hiba. Meg kell mondani, hogy ez a vizsgálat, amiről szó van, a vádirat a forradalom aktája 2016-os újranyitásának a következménye azzal, hogy megsemmisítették az akkori döntést a vizsgálat lezárásáról. Az akkori lezárást megsemmisítő döntés olyan aspektusokra vonatkozott, melyeket az akkori főügyész-helyettes, Bogdan Licu véleménye szerint az Ügyészség vizsgálatai nem tisztáztak. És abban nyolc olyan pontot jelölt meg, melyek akkor nem voltak világosak és melyek a december 21-e és 23-a közötti időszakra vonatkoztak. Az Ügyészség gyakorlatilag azokat a szegmenseket kívánta megoldani, nem a forradalom teljes aktáját. Máris megjelentek a közbeszédben olyan vélemények, melyek szerint az Ügyészség azt állítja, hogy államcsíny volt, nem forradalom. Ezzel kapcsolatosan azt hiszem, hogy a Katonai Ügyészség ügyészeinek kellett volna egy kicsit kontextualizálniuk azt a közleményt, mert mindenki úgy értette, hogy a december 22-e utáni diverzióért három még élő ember – Ion Iliescu, Voican Voiculescu és Rus – meg nagyjából öt, már halott személy, katonai tábornok a felelős és nagyjából ennyi. Mi abban a levélben azt írtuk és kérdeztük, hogy a december 22-e utáni gyilkosságok felelősei között azokat is számításba vették-e, akik végrehajtották azt a diverziót, mert az érvelésben mégiscsak van egy logikai törés. Ha vannak bizonyos politikai döntéshozók, akik döntést hoztak egy diverzióról, akkor olyanoknak is kell lenniük, akik azt végrehajtották.
Akik nemcsak a hadseregből lehetnek?
Ezek a szereplők nemcsak a hadseregből lehetnek, melyet még csak meg sem említenek hadseregként az Ügyészségnek ebben a vádiratában. Az Ügyészség vádirata nem azt mondja, hogy a hadsereg diverziót hajtott végre, hanem azt, hogy „a hadsereg vezetői diverziót hajtottak végre”.
De büntetőjogi felelősségre lehet vonni intézményeket, bizonyos törvénycikkelyek keretén belül, melyek közül már csak az emberiesség elleni bűncselekmények nem évültek el?
Intézményeket nem lehet felelősségre vonni és bíróság elé sem lehet őket állítani, másrészt azt sem mondhatjuk, hogy 1989 decemberéért nincs intézményi felelősség.
Hogyne lenne intézményi felelősség, amikor a tüntetők ellen december 16-án, 17-én elindított megtorlásról intézményi szinten döntöttek?
Márpedig ezek az intézmények december 22-e után is működtek, vagyis a Securitate nem oszlott fel, ahogy ebből a vádiratból érteni lehet. A Securitate nem oszlott fel, formálisan alárendelték a hadseregnek és továbbra is működött. Mi viszont tudjuk, hogy a gyakorlatban a Securitate egyáltalán nem került a hadsereg alárendeltségébe, hogy a hadsereg nem tudott ellenőrizni egy ilyenfajta gépezetet, mely 50 éven keresztül kiterjesztette a csápjait és több tízezer lehetősége volt a megtévesztésre és fedett tisztjei voltak mindenfelé, informátorai, egy kiterjedt titkos hálózattal rendelkezett, többek között a hadseregben is. Hogyan ellenőrizhette volna a hadsereg a Securitatét?
Ön szerint mi lett volna a megoldás?
A nemrég elküldött levél kronológiailag a legutóbbi ilyenfajta lépés volt. Mi többször is írtunk a Katonai Ügyészségnek, nyilvánosan is megszólaltunk, megpróbálva elérni egy más területekre is kiterjesztett vizsgálatot, hogy ezeket az aspektusokat is vegyék figyelembe, vizsgálják ki a Securitatét és a december 22-e utáni szerepét is.
Nem tartjuk kielégítőnek azt a választ, hogy a Securitate a hadsereg alárendeltségébe került és nincs semmilyen felelőssége,
ezt egyáltalán nem tartjuk elfogadható magyarázatnak. Annál is inkább, hogy több tucat, ha nem több száz bizonyíték van az ügyészségi aktákban, melyeket mi is megtaláltunk az évek folyamán a CNSAS aktáit lapozgatva, melyekből kiderül, hogy Securitate-tisztek érintettek voltak a december 22-e utáni lövöldözésekben, a Securitate védett házaiból, Securitate-egységek tevékenykedtek diverzionista módon 1989 decemberében. A kérdésünk a következő: a hadsereg utasításaira tették? A katonai parancsnokok gyakorolták az ellenőrzést, vagy az a hihetőbb, hogy a Securitate vezetői adtak utasításokat és ők koordinálták az akciókat. Az egész ország ismeri azokat a Központi Bizottságon belüli felvételeket, melyeken Iulian Vlad (a DSS, vagyis a Securitate utolsó vezetője – a szerk.) és Ştefan Guşă (katonai tábornok, részt vett a temesvári forradalom elleni véres megtorlásban – a szerk.) katonai műveleteket koordinálnak telefonokkal a kezükben, ez a híres „Tábornokok éjszakája”, meg azt, hogy Iulian Vlad utasításokat adott, parancsnoki helyzetben volt, tagja volt egy katonai parancsnokságnak.
Minek kellene következnie?
Ki kellene terjeszteni a vizsgálatokat, hogy tisztázódjanak az általunk felvetett ügyek, hogy
tisztázódjon a Securitate december 22-e utáni szerepe és jogilag felelősségre vonják azokat, akik diverziós tetteket hajtottak végre.
Mert ha azt mondjuk, hogy létezett egy politikai-katonai döntés, melyet emberek egy csoportja valamikor december 22-e környékén meghozott, hogy végrehajtsák a diverziót, akkor – mint mondtam – ennek a döntésnek végrehajtói is voltak. Olyan végrehajtók, akik nem lehettek csak a hadseregből.
Tehát egy úgynevezett Securitate-aktának kellene következnie?
A forradalom aktáján belül meg kellene nyitni a Securitate aktáját is, ha a felelősségek teljes tárházát tisztázni akarjuk és nem akarunk csak arra korlátozódni, hogy emberek alig maroknyi csoportjának sikerült kirobbantania azt az iszonyatos káoszt, mely december 22-e után létezett és az ezer halotthoz vezetett.
A pillanatnyi politikai vitákon túlmenően nem hiszem, hogy létezne olyan, aki nem szeretne egy komoly vitát egy „Securitate-akta” megvizsgálásáról és felszínre hozásáról. De mi is hozzájárulhatunk ehhez és arra gondoltunk, hogy nem lenne-e lehetséges egy elnöki bizottság, ahogy az a kommunizmus témájában a Tismăneanu-bizottsággal történt, egy történészekből, ügyészekből, szociológusokból álló bizottság, mely hozzáférhet az 1989-es ügyre vonatkozó irattárakhoz és elkészíthet egy olyan jelentést, mely nem jogi jellegű, de történelmi igazsági értéke van. Szigorúan a Securitate 1989-es szerepéről. A román társadalmat 30 év után nemcsak a jogi igazság és a bűnösök felelősségre vonása érdekli, hanem az ügy tisztázása is. Még mindig vannak ilyen vitáink: forradalom volt, nem volt az? Államcsíny volt, nem volt az? Bejöttek az oroszok, nem jöttek be? Ezek az ügyek évszázadok múlva örök homályban fognak maradni, ha nem tisztázzuk őket minél hamarabb.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
84. BKv
Címlap > 84. BKv
84. BK vélemény
A pénzbüntetés ügydöntő határozatban engedélyezett részletekben történő megfizetéséről
Ha a bíróság az ügydöntő határozatban a pénzbüntetés részletekben történő megfizetését engedélyezi [2012. évi C. törvény 50. § (4) bekezdés], az 1998. évi XIX. törvény 592. § alapján sem újabb részletfizetés, sem halasztás engedélyezésére nem kerülhet sor.
A 2012. évi C. törvény 50. §-ának (4) bekezdése szerint a bíróság az ügydöntő határozatában – az elkövető vagyoni, jövedelmi viszonyaira tekintettel – rendelkezhet úgy, hogy az elkövető a pénzbüntetést legfeljebb két éven belül havi részletekben fizetheti meg.
Ugyanakkor nem módosult a 9/2009. (IV.9.) IM rendelet 78. § (3) bekezdése és a pénzbüntetés végrehajtásáról szóló 1979. évi 11. törvényerejű rendelet 68. § (2) bekezdése.
A 2013. július 1. napjától hatályos büntető anyagi jogi szabály az ügydöntő határozatot hozó bíróság számára változatlanul lehetővé teszi a pénzbüntetés részletekben történő megfizetéséről és a – legfeljebb két éves – törlesztő időről történő hivatalbóli döntést.
Ez esetben a bíróság ügydöntő határozatában rögzíti a befizetés határidejéül megjelölt időpontokat és a havonta fizetendő összeget.
A részletfizetés olyan, havonta fizetendő összegben engedélyezhető, amely osztható a pénzbüntetés ítéletben megállapított egynapi tétel összegével.
Amennyiben a bíróság ügydöntő határozata a Btk. 50. § (4) bekezdésében foglalt rendelkezést nem tartalmazza, az elítélt – annak valószínűsítése mellett, hogy a pénzbüntetés azonnali vagy egy összegben való megfizetése a büntetés célján túlmenő, magának vagy eltartásra szoruló hozzátartozóinak jelentős anyagi nehézséget okozna és megalapozottan feltehető, hogy az elítélt a meghosszabbított határidőben fizetési kötelezettségének pontosan eleget tesz – kérheti, hogy a pénzbüntetést részletekben, vagy későbbi időpontban fizesse meg.
Ebben az esetben a bíróság az elítélt részére a pénzbüntetés megfizetésére legfeljebb három hónapi – egy esetben fontos okból legfeljebb további három hónappal meghosszabbítható – halasztást, illetve két éven belüli részletekben történő megfizetését engedélyezheti [1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 592. § (1), (2) bekezdés].
Ez utóbbi, az 1998. évi XIX. törvény (Be.) XXX. Fejezetében a határozatok végrehajtása során a bíróság feladatait szabályozó büntető eljárásjogi rendelkezés nem azonos a Btk. 50. § (4) bekezdésében meghatározott büntető anyagi jogi rendelkezéssel. Az anyagi jogi rendelkezés megváltoztatására – az ügydöntő határozatban a pénzbüntetés részletekben való megfizetésétől eltérő részletfizetés vagy a pénzbüntetés megfizetésére halasztás engedélyezésére – a büntetőeljárásról szóló törvény alapján nincs lehetőség.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
2017. szeptember 14.(*)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság – Az egyedi munkaszerződésekre vonatkozó joghatóság – 44/2001/EK rendelet – A 19. cikk 2. pontjának a) alpontja – A »munkavállaló szokásos munkavégzési helye« fogalom – Légiközlekedési ágazat – Légiutas‑kísérő személyzet – 3922/91/EGK rendelet – A »bázishely« fogalma”
A C‑168/16. és C‑169/16. sz. egyesített ügyekben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyeket a cour du travail de Mons (monsi munkaügyi bíróság, Belgium) a Bírósághoz 2016. március 25‑én érkezett, 2016. március 18‑i határozataival terjesztett elő a
a Crewlink Ireland Ltd (C‑168/16),
a Ryanair Designated Activity Company, korábban Ryanair Ltd (C‑169/16)
tagjai: M. Ilešič, tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a második tanács bírájaként eljárva, A. Rosas, C. Toader (előadó) és E. Jarašiūnas bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. február 2‑i tárgyalásra,
– S. Nogueira, V. Perez-Ortega, V. Mauguit, M. Sanchez-Odogherty, J. Sanchez‑Navarro és M.‑J. Moreno Osacar képviseletében S. Gilson és F. Lambinet avocats,
– a Crewlink Ireland Ltd. képviseletében S. Corbanie advocaat és F. Harmel avocat,
– a Ryanair Designated Activity Company, korábban Ryanair Ltd, képviseletében S. Corbanie advocaat, F. Harmel és E. Vahida avocats, valamint G. Metaxas‑Maranghidis dikigoros,
– a belga kormány képviseletében C. Pochet, M. Jacobs és L. Van den Broeck, meghatalmazotti minőségben,
– Írország képviseletében A. Joyce, meghatalmazotti minőségben, segítője: S. Kingston barrister,
– a francia kormány képviseletében D. Colas, D. Segoin és C. David, meghatalmazotti minőségben,
– a svéd kormány képviseletében kezdetben C. Meyer‑Seitz, A. Falk, U. Persson és N. Otte Widgren, meghatalmazotti minőségben, később C. Meyer‑Seitz és A. Falk, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében M. Wilderspin, M. Heller és P. Costa de Oliveira, meghatalmazotti minőségben,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítés: HL 2006. L 242., 6. o., HL 2011. L 124., 47. o.; a továbbiakban: „Brüsszel I” rendelet) 19. cikke 2. pontja a) alpontjának értelmezésére vonatkoznak.
2 E kérelmeket a C‑168/16. sz. ügyben Sandra Nogueira, Victor Perez‑Ortega, Virginie Mauguit, Maria Sanchez‑Odogherty és José Sanchez‑Navarro (a továbbiakban együtt: S. Nogueira és társai) és a Crewlink Ireland Ltd (a továbbiakban: Crewlink) között, illetve a C‑169/16. sz. ügyben Miguel José Moreno Osacar és a Ryanair Designated Activity Company, korábban Ryanair Ltd (a továbbiakban: Ryanair) között, S. Nogueira és társai, valamint M.‑J. Moreno Osacar egyedi munkaszerződéseinek teljesítését és megszüntetését érintő feltételekkel, valamint a belga bíróságok ezen jogviták elbírálására fennálló joghatóságával kapcsolatban folyamatban lévő két jogvitában terjesztették elő.
3 Az 1944. december 7‑én Chicagóban (Egyesült Államok) aláírt, a nemzetközi polgári repülésről szóló egyezményt (kihirdette: az 1971. évi 25. tvr.; a továbbiakban: Chicagói Egyezmény) az Európai Unió valamennyi tagállama ratifikálta, maga az Európai Unió azonban nem részese az említett egyezménynek.
4 Ezen egyezmény 17. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A légi jármű ahhoz az Államhoz tartozik, amelynek lajstromába be van jegyezve.”
5 A „Brüsszel I” rendelet (13) és (19) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(13) A biztosítási, fogyasztói és munkaszerződésekkel kapcsolatban a gyengébb felet az érdekeinek megfelelő, az általános szabályoknál kedvezőbb joghatósági szabályokkal kell védelemben részesíteni.
(19) Biztosítani kell [az új tagállamoknak az alábbi egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i] [e]gyezmény [(HL 1972. L 299., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.)] és e rendelet közötti folytonosságot, ennek érdekében átmeneti rendelkezéseket kell megállapítani. Ugyanez a folytonossági követelmény vonatkozik [ennek az] Egyezménynek az […] értelmezésére is, és az e rendelet hatálybalépésekor folyamatban lévő ügyekben is az [1968. évi egyezmény Bíróság általi értelmezéséről szóló, felülvizsgált és módosított első] Jegyzőkönyvet [(HL 1998. C 27., 28. o.)] kell alkalmazni.”
6 E rendelet II. fejezetének a 18–21. cikket tartalmazó 5. szakasza az egyedi munkaszerződésekkel kapcsolatos jogvitákra vonatkozó joghatósági szabályokat tartalmazza.
7 Az említett rendelet 18. cikkének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:
„A 4. cikk és az 5. cikk 5. pontjának sérelme nélkül az egyedi munkaszerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot e szakasz határozza meg.”
8 Ugyanezen rendelet 19. cikke előírja:
„Valamely tagállamban lakóhellyel vagy székhellyel rendelkező munkaadó perelhető:
a) a munkavállaló szokásos vagy legutóbbi szokásos munkavégzési helyének bíróságai előtt; vagy
b) amennyiben a munkavállalónak egyik országban sincs vagy nem volt szokásos munkavégzési helye, annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a telephely, amely a munkavállalót foglalkoztatta, található vagy található volt.”
9 A rendelet 21. cikkének szövege a következő:
„E szakasz rendelkezéseitől kizárólag olyan, a joghatóságot kikötő megállapodással lehet eltérni, amely:
2. lehetővé teszi a munkavállaló számára az e szakaszban megjelölttől eltérő bíróságok előtt történő perindítást.”
10 A szerződéses kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló, Rómában, 1980. június 19‑én aláírásra megnyitott egyezmény (HL 1980. L 266., 1. o.; magyar nyelven: HL 2005. C 169., 10. o.; a továbbiakban: Római Egyezmény) preambuluma kimondja:
„Az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés magas szerződő felei,
törekedve arra, hogy a Közösségen belül – különösen a bírósági joghatóság és a bírósági határozatok végrehajtása tekintetében – megkezdődött jogegységesítés folytatódjon a nemzetközi magánjog területén,
a következőkben állapodtak meg […].”
11 A 2006. december 12‑i 1899/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2006. L 377., 1. o.) módosított, a polgári légi közlekedés területén a műszaki előírások és a közigazgatási eljárások összehangolásáról szóló, 1991. december 16‑i 3922/91/EGK tanácsi rendeletet (HL 1991. L 373., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 348. o.; a továbbiakban: 3922/91 rendelet) kell alkalmazni – az 1. cikke értelmében – „a polgári légi közlekedés biztonsága területén a műszaki előírások és közigazgatási eljárások összehangolására a légi járművek üzemeltetése és karbantartása terén, valamint az e feladatokban érintett személyekre és szervezetekre vonatkozóan”.
12 E rendelet részét képezte egy III. melléklet, amelynek Q. része a „Repülési és szolgálati időre vonatkozó korlátozások és pihenési követelmények” címet viselte, mielőtt azt a polgári repülés területén közös szabályokról és az Európai Repülésbiztonsági Ügynökség létrehozásáról, valamint a 91/670/EGK tanácsi irányelv, az 1592/2002/EK rendelet és a 2004/36/EK irányelvhatályon kívül helyezéséről szóló, 2008. február 20‑i 216/2008/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2008. L 79., 1. o.; helyesbítés: HL 2012. L 257., 22. o.) hatályon kívül helyezte. A légi közlekedési előírás (OPS) 1.1090 3.1. pontja, amely e részben volt található, a következőképpen rendelkezett:
„Az üzemben tartó a személyzet minden tagja számára jelöljön ki egy bázishelyet.”
13 A hivatkozott rész ugyancsak tartalmazta az OPS 1.1095 előírást, amelynek 1.7. pontja a „bázishely” fogalmát a következőképpen határozta meg: „[a]z üzemben tartó által a személyzet tagja számára kijelölt hely, ahol az rendszerint megkezdi és befejezi szolgálati idejét vagy szolgálati idejeinek egy sorozatát és ahol normál körülmények között az üzemben tartó nem felelős a személyzet érintett tagjának elszállásolásáért”.
14 Egyébiránt, az OPS 1.1110, amely szintén a 3922/91 rendelet III. melléklete Q. részében szerepelt, „Pihenés” címmel, a következőképpen rendelkezett:
„1. Minimális pihenés
1.1. A bázishelyen kezdődő repülési szolgálati idő megkezdése előtt biztosított minimális pihenésnek legalább olyan hosszúnak kell lennie, mint a megelőző szolgálati időszak vagy 12 óra, amelyik hosszabb.
1.2. A bázishelytől eltérő helyen kezdődő repülési szolgálati idő megkezdése előtt biztosított minimális pihenésnek legalább olyan hosszúnak kell lennie, mint a megelőző szolgálati időszak vagy 10 óra, amelyik hosszabb; ha a bázishelytől távol van a legkisebb pihenés, az üzemben tartó köteles legalább 8 óra alvási lehetőséget biztosítani az utazás és egyéb élettani szükségletek figyelembevételével.
15 A szociális biztonság terén, a 2012. május 22‑i 465/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2012. L 149., 4. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) (18b) preambulumbekezdése szintén hivatkozik a „bázishely” fogalmára. Az említett preambulumbekezdés a következőképpen szól:
„A [3922/91] rendelet III. melléklete szerint a hajózószemélyzet és a légiutas‑kísérő személyzet tagjaira vonatkozóan a „bázishely” az üzemben tartó által a személyzet tagja számára kijelölt hely, ahol az rendszerint megkezdi és befejezi szolgálati idejét vagy szolgálati idejeinek egy sorozatát, és ahol normál körülmények között az üzemben tartó nem felelős a személyzet érintett tagjának elszállásolásáért. Az e rendelet II. címének a hajózószemélyzet és a légiutas‑kísérő személyzet tagjai esetében történő alkalmazásának megkönnyítése érdekében helyénvaló a „bázishely” e fogalmát kritériumként használni a hajózószemélyzet és a légiutas‑kísérő személyzet tagjaira alkalmazandó jog meghatározásához. A hajózószemélyzet és a légiutas‑kísérő személyzet tagjaira alkalmazandó jognak azonban stabilnak kell maradnia, és a bázishely elvének alkalmazása nem eredményezheti azt, hogy az ágazat munkaszervezése vagy a szezonális szükségletek következtében gyakran változzon az alkalmazandó jog.”
16 A 883/2004 rendelet 11. cikke, amely az alkalmazandó jogszabályok meghatározásával kapcsolatos II. cím alá tartozik, az alábbiak szerint rendelkezik:
(5) A hajózószemélyzet és a légiutas‑kísérő személyzet légi személy‑ vagy árufuvarozási szolgáltatásokat lebonyolító tagjainak tevékenységét azon tagállamban végzett tevékenységnek kell tekinteni, amelyben a 3922/91/EGK rendelet III. mellékletében meghatározottak szerint a bázishelyük található.”
17 A 465/2012 rendelet 3. cikke előírja, hogy a 883/2004 rendelet 11. cikkének (5) bekezdése az Európai Unió Hivatalos Lapjában való kihirdetését követő huszadik napon lép hatályba. Minthogy az említett kihirdetés 2012. június 8‑án történt meg, az e rendelet által hatályba léptetett módosítások az időbeli hatály alapján nem alkalmazhatók az alapeljárásokra.
A C‑169/16. sz. ügy
18 2008. április 21‑én M.‑J. Moreno Osacar Spanyolországban munkaszerződést kötött a Ryanair légitársasággal (székhely: Írország).
19 E szerződés értelmében a feladatkörébe tartozott „az utasok biztonságáról, elsősegélyben való részesítéséről, támogatásáról és ellenőrzéséről való gondoskodás, a beszállásban való segédkezés és a földi feladatok ellátása […], a fedélzeti árusítás, a repülőgép belsejének takarítása, a biztonsági ellenőrzések elvégzése, valamint minden olyan feladat ellátása, amelyet a társaság […] előírhat”.
20 E szerződés értelmében, amely angol nyelven készült, az ír bíróságok rendelkeztek joghatósággal a felek között esetlegesen felmerülő, a szerződés teljesítésével és megszüntetésével kapcsolatos jogviták elbírálására, és e tagállam joga volt irányadó a felek közötti munkaviszony szabályozására. E szerződés ugyancsak kimondta, hogy mivel M.‑J. Moreno Osacar légiutas‑kísérőként feladatait az e társaság tulajdonában álló, Írországban lajstromozott repülőgépek fedélzetén látta el, úgy tekintették, hogy M.‑J. Moreno Osacar munkáját Írországban végezte.
21 Másfelől, M.‑J. Moreno Osacar munkaszerződése a charleroi‑i repülőteret (Belgium) jelölte ki „bázishelyeként”, és arra kötelezte M.‑J. Moreno Osacart, hogy legfeljebb egy órányi távolságra lakjon a bázishelyétől, így ő Belgiumban lakott.
22 2009. április 1‑jén M.‑J. Moreno Osacart „felügyelővé” léptették elő. 2011. június 16‑án M.‑J. Moreno Osacar beadta felmondását.
23 Ezt követően, úgy vélve, hogy korábbi munkáltatójának a belga jogszabályokat kell tiszteletben tartania és végrehajtania, és úgy tekintve, hogy e tagállam bíróságai jogosultak kérelmeinek elbírálására, M.‑J. Moreno Osacar 2011. december 8‑én keresetet indított a Ryanairrel szemben a tribunal du travail de Charleroi (charleroi‑i munkaügyi bíróság, Belgium) előtt, keresetében kérve, hogy a bíróság kötelezze a korábbi munkáltatóját többféle kártérítés megfizetésére.
24 A Ryanair vitatta, hogy a belga bíróságoknak lenne joghatósága e jogvita elbírálására. E tekintetben a társaság arra hivatkozott, hogy szoros és tényleges kapcsolat áll fenn a jogvita és az ír bíróságok között. Ekképpen a szóban forgó társaság rámutat arra, hogy – a joghatóság és az ír jog mint alkalmazandó jog kikötésén túlmenően – M.‑J. Moreno Osacar az ír adózási és társadalombiztosítási jogszabályok alá tartozott, munkaszerződését Írországban lajstromozott, e tagállam jogának hatálya alá tartozó repülőgépek fedélzetén teljesítette, és bár M.‑J. Moreno Osacar a munkaszerződését Spanyolországban írta alá, e szerződés kizárólag akkor lépett hatályba, amikor a Ryanair azt az írországi székhelyén szintén aláírta.
25 2013. november 4‑i ítéletében a tribunal du travail de Charleroi (charleroi‑i munkaügyi bíróság) úgy határozott, hogy a belga bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal M.‑J. Moreno Osacar kérelmének az elbírálására. M.‑J. Moreno Osacar e határozat ellen fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bíróság, a cour du travail de Mons (monsi munkaügyi bíróság, Belgium) előtt.
26 A kérdést előterjesztő bíróság először is egyes ténymegállapításokat vesz számba. A kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy M.‑J. Moreno Osacar minden munkanapját a charleroi‑i repülőtéren kezdte, illetve fejezte be. Hasonlóképpen, néha köteles volt ügyeletben ott maradni az esetlegesen hiányzó személyzeti tagok helyettesítése érdekében.
27 E pontosításokat követően e bíróság rámutat arra, hogy az ügy érdemében való határozathozatalt megelőzően, a bíróságnak először a belga bíróságoknak a jogvita elbírálására vonatkozó joghatóságával kapcsolatban kell állást foglalnia.
28 Miután a „Brüsszel I” rendelet 21. cikke értelmében a joghatósági kikötés alkalmazhatatlanságát mondta ki M.‑J. Moreno Osacar esetében, e bíróság úgy határozott, hogy e kérdés vizsgálatát e rendelet 19. cikkének 2. pontja alapján kell elvégezni. A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy e rendelkezés különböző, joghatósággal rendelkező bírságokat jelöl meg a munkaszerződéssel kapcsolatos jogviták elbírálására. Ezek közül a kérdést előterjesztő bíróság úgy ítéli, hogy a munkavégzés szokásos helye rég óta lényeges eleme a Bíróság ítélkezési gyakorlatának.
29 E tekintetben, abban az esetben, ha a munkavállalóra bízott munka elvégzése több tagállam területét érinti, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából – és különösen az 1993. július 13‑i Mulox IBC ítélet (C‑125/92, EU:C:1993:306) 24. pontjából – kitűnik, hogy a szokásos munkavégzési helyet úgy lehet meghatározni, hogy „ez a hely ott található, ahol vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeit alapvetően teljesíti”. Ebből következően, e hely meghatározása céljából a nemzeti bíróságoknak a valószínűsítő körülmények módszerét kellene alkalmaznia, azaz az adott ügy körülményeinek az összességét kell figyelembe venniük annak meghatározása érdekében, hogy a szakmai tevékenység mely állammal mutatja a legszorosabb kapcsolatot.
30 Ugyanakkor a légitársaságok légiutas‑kísérő személyzete által a tagállamok bíróságai előtt indított eljárások elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság meghatározása különös nehézséget jelent.
31 Minthogy konkrétabban e személyek esetében a „szakmai tevékenység tényleges központjának” a meghatározása a kérdés, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy ez a hely végül is nem jelent‑e a 3922/91 rendelet III. mellékletében meghatározott „bázishelyhez” nagyon hasonló fogalmat, amint azt úgy tűnik, a szociális biztonságra vonatkozó uniós jogban e fogalomra történő hivatkozás is megállapítja.
32 Ilyen körülmények között a cour de travail de Mons (monsi munkaügyi bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Figyelembe véve
– [az egyezményhez újonnan csatlakozó tagállamok későbbi egyezményei által módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i] egyezmény, valamint a [»Brüsszel I«] rendelet által megállapított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságra, valamint a határozatok végrehajtására vonatkozó szabályok elfogadásának alapjául szolgáló, a megoldások előreláthatóságára és a jogbiztonságra vonatkozó követelményeket (lásd többek között: 2012. július 19‑i Mahamdia ítélet, C‑154/11, [EU:C:2012:491], 44. és 46. pont),
– az európai légiközlekedési ágazat sajátosságait, amelynek keretében az Unió egyik államában székhellyel rendelkező légitársaságok légiutas‑kísérő személyzete napi szinten az Európai Unió területe fölött repül olyan bázishelyről kiindulva, amely, mint a jelen esetben is, más uniós állam területén is lehet,
– a jelen jogvitának [az előzetes döntéshozatal iránti kérelem] indokolásában leírt sajátosságait,
– a ([3922/91] rendelet III. mellékletében maghatározott) »bázishely« fogalmából származó kapcsolóelvet, amelyet a [883/2004] rendelet 2012. június 28‑at követően a légitársaságok hajózószemélyzetének és légiutas‑kísérő személyzetének tagjai esetén alkalmazandó társadalombiztosítási jogszabály meghatározásánál használ,
– a jelen határozat indoklásában hivatkozott ítéletek alapján az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlatából levont következtetéseket,
a [»Brüsszel I«] rendelet 19. cikkének 2. pontja szerinti »munkavállaló szokásos munkavégzési helye« fogalom értelmezhető‑e úgy, hogy megfelel a »bázishely« fogalmának, amely a [3922/91] rendelet III. melléklete szerint »az üzemben tartó által a személyzet tagja számára kijelölt hely, ahol az rendszerint megkezdi és befejezi szolgálati idejét vagy szolgálati idejeinek egy sorozatát és ahol normál körülmények között az üzemben tartó nem felelős a személyzet érintett tagjának elszállásolásáért«, mégpedig azon szerződő állam (és ennélfogva annak bírósága) meghatározásának céljából, amelynek területén a munkavállaló szokásosan munkáját végzi, ha e munkavállalót az Európai Unió teljes területén nemzetközi légi személyszállítással foglalkozó, valamely uniós ország jogának hatálya alá tartozó légitársaság repülőgép‑személyzetének tagjaként alkalmazzák, tekintve, hogy ez a – »munkaviszony tényleges központjaként« értelmezett »bázishely« fogalmából eredő – kapcsolóelv egyszerre jelenti a szerződő állammal való legszorosabb kapcsolatot és biztosítja a legmegfelelőbb védelmet a gyengébb pozícióban lévő szerződő fél számára, mivel a munkavállaló rendszeresen e helyen kezdi és fejezi be munkanapját, e hely a mindennapi munka megszervezésének helye, és a munkavállaló annak közelében létesített tényleges tartózkodási helyet a szerződéses jogviszony idejére?”
A C‑168/16. sz. ügy
33 S. Nogueira és társai, akik portugál, spanyol, illetve belga állampolgárok, 2009 és 2010 folyamán munkaszerződést kötöttek az írországi székhelyű Crewlink társasággal.
34 Mindannyiuk szerződésében az szerepelt, hogy őket munkavállalóként a Crewlink alkalmazza, és légiutas‑kísérőként a Ryanairhez küldi ki, az M.‑J. Moreno Osacar által betöltött pozícióhoz hasonló munkakörbe.
35 Ezek az angol nyelven készített munkaszerződések szintén azt tartalmazták, hogy e munkavállalók munkaviszonyára az ír jog irányadó, és hogy e tagállam bíróságai rendelkeznek joghatósággal az e szerződések teljesítésével vagy megszüntetésével kapcsolatos minden jogvita elbírálására. Hasonlóképpen, e szerződések úgy rendelkeztek, hogy a díjazásuk egy ír bankszámlára kerül átutalásra.
36 A munkaviszonyok 2011‑ben értek véget, felmondás vagy elbocsátás útján.
37 Az M.‑J. Moreno Osacar által hivatkozott indokokhoz hasonló indokok alapján, S. Nogueira és társai a tribunal du travail de Charleroi (charleroi‑i munkaügyi bíróság) előtt eljárást indítottak többféle, kártérítés megfizetése tárgyában.
38 2013. november 4‑i ítéletében e bíróság úgy határozott, hogy a belga bíróságok nem rendelkeznek joghatósággal a keresetek elbírálására. Az alapügyek felperesei az ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz fellebbeztek.
39 A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza ezenkívül, hogy S. Nogueira és társainak munkaszerződése kikötötte, hogy „az ügyfél repülőgépeit Írországban lajstromozták, és tekintettel arra, hogy a feladataikat ezeken a repülőgépeken látják el, munkavégzési helyük Írország”, hogy a charleroi‑i repülőtér a munkavállalók „állomáshelye”, és hogy a munkavállalók legfeljebb egy órás távolságra lakhatnak a bázishelyüktől.
40 Ezenkívül a szóban forgó bíróság hivatkozik néhány, általa megállapított releváns tényre. Először – bár a munkaszerződés lehetővé tette a munkáltató számára, hogy S. Nogueirát és társait egy másik repülőtérre helyezze át – a jelen ügyben nem kétséges, hogy a Crewlink rendelkezésére álló egyetlen bázishely a charleroi‑i repülőtér volt. Másodszor, mindegyik munkavállaló a munkanapját a charleroi‑i repülőtéren kezdte, és minden munkanap végén következetesen a bázishelyére tért vissza. Harmadszor, mindegyikükkel előfordult, hogy a charleroi‑i repülőtéren kellett maradnia ügyeletben, az esetlegesen hiányzó személyzeti tagok helyettesítése érdekében.
41 Érintőlegesen a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy S. Nogueira és társainak a munkaszerződése a Ryanair által követett repülésbiztonsági politika betartására kötelezte a munkavállalókat. Hasonlóképpen, az a tény, hogy a Ryanair és a Crewlink közös irodát tart fent a charleroi‑i repülőtéren, valamint hogy a Crewlink által rendelkezésre bocsátott munkavállaló felett a Ryanair vezetősége gyakorolt fegyelmi jogkört, elegendő bizonyságot szolgáltat arra, hogy a két vállalkozás személyzete egy munkaközösség tagja volt.
42 E bíróság a C‑169/16. sz. ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplőhöz hasonló megfogalmazással igazolja az előzetes döntéshozatalra utalás szükségességét. Ezért a cour du travail de Mons úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából egy lényegében hasonló kérdést terjeszt a Bíróság elé.
43 A Bíróság elnöke 2016. április 11‑i határozatával elrendelte a C‑168/16. és a C‑169/16. sz. ügyek egyesítését az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala céljából.
44 Kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy egy légitársaság saját, vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzetének tagja által indított eljárás esetén, és az eljáró bíróság joghatóságának megállapítása végett, a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontja szerinti „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalom azonosítható‑e a 3922/91 rendelet III. melléklete szerinti „bázishely” fogalommal.
45 Mindenekelőtt pontosítani kell először is, hogy – amint az a Brüsszel I. rendelet (19) preambulumbekezdéséből kitűnik, és annyiban, amennyiben e rendelet a tagállamok közötti kapcsolatokban az új tagállamoknak az alábbi egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény (a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) helyébe lépett – a Bíróság által az ezen egyezmény rendelkezéseire vonatkozóan adott értelmezés az említett rendelet rendelkezéseire is érvényes, amennyiben e jogszabályok rendelkezései egyenértékűnek tekinthetők (2016. július 7‑i Hőszig ítélet, C‑222/15, EU:C:2016:525, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46 E tekintetben – bár eredeti változatában ez az egyezmény nem tartalmazott a munkaszerződésre irányadó konkrét rendelkezést – a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkének 2. pontja szinte teljesen megegyezik a szóban forgó egyezménynek a Spanyol Királyságnak és a Portugál Köztársaságnak a Dán Királyság, Írország, valamint Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága csatlakozásáról szóló egyezménnyel, és a Görög Köztársaság csatlakozásáról szóló egyezménnyel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló Egyezményhez, valamint az Egyezménynek a Bíróság általi értelmezésére vonatkozó jegyzőkönyvhöz való csatlakozásáról szóló 89/535/EGK egyezményből (HL 1989. L 285., 1. o.) eredő változata 5. cikke 1. pontjának második és harmadik mondatával, így – az előző pontban felidézett ítélkezési gyakorlattal összhangban – továbbra is biztosítani kell az e két jogszabály értelmezése közötti folyamatosságot.
47 Másfelől, minthogy egyedi munkaszerződésről van szó, a kérelem alapjául szolgáló kötelezettség teljesítési helyét, a Brüsszeli Egyezmény 5. cikke 1. pontjának második mondata értelmében, olyan egységes kritériumok alapján kell megállapítani, amelyeket a Bíróságnak kell meghatározni ezen egyezmény rendszerének és céljainak megfelelően. A Bíróság ugyanis hangsúlyozta, hogy egyedül egy ilyen önálló értelmezés képes biztosítani a szóban forgó egyezmény egységes alkalmazását, amely egyezmény célja, többek között, a szerződő államok bíróságainak a joghatóságára vonatkozó szabályok egységesítése, elkerülve – amennyire lehetséges – hogy ugyanazon jogviszony tekintetében halmozódjanak a joghatósági okok, valamint a Közösségben letelepedett személyek jogi védelmének megerősítése, egyszerre lehetővé téve mind a felperesnek, hogy könnyen azonosíthassa, mely bíróság előtt indíthat keresetet, mind pedig az alperesnek, hogy észszerűen kiszámíthassa, mely bíróság előtt indítható ellene kereset (2003. április 10‑i Pugliese ítélet, C‑437/00, EU:C:2003:219, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48 Ebből következik, hogy az önálló értelmezés követelménye szintén alkalmazandó a „Brüsszel I” rendelet 19. cikkének 2. pontjára (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 10‑i Holterman Ferho Exploitatie és társai ítélet, C‑47/14, EU:C:2015:574, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49 Másodszor, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából következik, hogy egyfelől, a munkaszerződésekkel kapcsolatos jogviták esetén, a „Brüsszel I” rendelet II. fejezetének 5. szakasza olyan szabályokat tartalmaz, amelyek célja az – amint e rendelet (13) preambulumbekezdéséből is kitűnik –, hogy a gyengébb szerződő felet az érdekeinek megfelelő, kedvezőbb joghatósági szabályokkal védje (lásd ebben az értelemben: 2012. július 19‑i Mahamdia ítélet, C‑154/11, EU:C:2012:491, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. szeptember 10‑i Holterman Ferho Exploitatie és társai ítélet, C‑47/14, EU:C:2015:574, 43. pont).
50 E szabályok ugyanis többek között lehetővé teszik a munkavállaló számára, hogy azon bíróság előtt perelje be a munkáltatót, amelyről úgy véli, hogy az érdekeinek leginkább megfelelő, és elismerik számára azt a lehetőséget, hogy azon tagállamnak a bíróságai előtt perelje a munkáltatót, ahol az lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik, vagy a munkavállaló a szokásos munkavégzési helyének bíróságai előtt vagy – abban az esetben, ha e munkát nem egy országon belül kell elvégezni – annak a helynek a bíróságai előtt, ahol a munkavállalót foglalkoztató telephely található. Az említett szakasz rendelkezései ugyancsak korlátozzák a munkavállalóval szemben fellépő munkáltató fórumválasztási, illetve azon lehetőségét, hogy a szóban forgó rendeletben megállapított joghatósági szabályoktól eltérjen (2012. július 19‑i Mahamdia ítélet, C‑154/11, EU:C:2012:491, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51 Másfelől, a „Brüsszel I” rendelet II. fejezetének 5. szakaszában szereplő rendelkezések nemcsak sajátos, hanem kimerítő jelleggel is rendelkeznek (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 10‑i Holterman Ferho Exploitatie és társai ítélet, C‑47/14, EU:C:2015:574, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52 Harmadszor, a „Brüsszel I” rendelet 21. cikke korlátozza a munkaszerződést kötő felek azon lehetőségét, hogy joghatóságot kikötő megállapodást kössenek. Ennek megfelelően az ilyen megállapodást a jogvita keletkezését követően kell megkötni, vagy ha korábban kötötték, a megállapodásnak lehetővé kell tennie a munkavállaló számára, hogy az említett szabályok által joghatósággal felruházott bíróságoktól eltérő bíróságokhoz forduljon (2012. július 19‑i Mahamdia ítélet, C‑154/11, EU:C:2012:491, 61. pont).
53 Következésképpen e rendelkezést nem lehet úgy értelmezni, hogy a joghatóságot kikötő valamely megállapodás kizárólagos módon alkalmazható, és így megtilthatja a munkavállaló számára, hogy a „Brüsszel I” rendelet 18. és 19. cikke alapján joghatósággal rendelkező bíróságokhoz forduljon (lásd ebben az értelemben: 2012. július 19‑i Mahamdia ítélet, C‑154/11, EU:C:2012:491, 63. pont).
54 A jelen esetben, meg kell állapítani, ahogyan a főtanácsnok indítványának 57. és 58. pontjában is kiemelte, hogy valamely bíróság joghatóságának az alapügyek tárgyát képezőkhöz hasonló szerződésekben való kikötése nem felel meg a „Brüsszel I” rendelet 21. cikkében megállapított követelmények közül egyiknek sem, és ennek következtében erre a kikötésre nem lehet hivatkozni a fellebbezőkkel szemben.
55 Végül negyedszer, meg kell jegyezni, hogy a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának önálló értelmezésével nem ellentétes, hogy a Római Egyezmény megfelelő rendelkezéseit figyelembe vegyék, minthogy ezen Egyezménynek a célja – amint az a preambulumából is kiderül – szintén az, hogy az Unión belül – különösen a bírósági joghatóság és a bírósági határozatok végrehajtása tekintetében – megkezdődött jogegységesítés folytatódjon a nemzetközi magánjog területén.
56 Ugyanis, amint azt a főtanácsnok indítványának 77. pontjában megállapította, a Bíróság már a 2011. március 15‑i Koelzsch ítéletben (C‑29/10, EU:C:2011:151), valamint a 2011. december 15‑i Voogsgeerd ítéletben (C‑384/10, EU:C:2011:842) a Római Egyezményt többek között a Brüsszeli Egyezmény egyedi munkaszerződésekre vonatkozó rendelkezéseire tekintettel értelmezte.
57 Ami a „munkavállaló szokásos munkavégzési helyének” a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontja értelmében vett fogalmát illeti, a Bíróság már több alkalommal megállapította, hogy azon tagállam szerinti kapcsolóelvet, ahol a munkavállaló rendszerint a munkáját végzi, tágan kell értelmezni (lásd analógia útján: 2013. szeptember 12‑i Schlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58 Ami az egy több szerződő állam területén teljesített munkaszerződést illeti, amikor nincs a munkavállaló szakmai tevékenységeinek tényleges központja, ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti, a Bíróság úgy ítélte, hogy a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, mint amely arra a helyre vonatkozik, ahol, vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti, tekintettel arra, hogy szükség van mind annak a helynek a meghatározására, amellyel a jogvita a legszorosabb kapcsolatot mutatja annak érdekében, hogy a döntésre legmegfelelőbb bíróság kerüljön kijelölésre, mind a munkavállaló mint a gyengébb szerződő fél megfelelő védelmének biztosítására, és annak az elkerülésére, hogy több bíróság rendelkezzen joghatósággal. Ugyanis ez az a hely, ahol a munkavállaló a legalacsonyabb költséggel tud bírósági eljárást indítani a munkáltatója ellen, illetve védekezni, és az e helyen eljáró bíróság a legmegfelelőbb arra, hogy a munkaszerződéssel kapcsolatos jogvitákat elbírálja (lásd ebben az értelemben: 2002. február 27‑i Weber ítélet, C‑37/00, EU:C:2002:122, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
59 Ekképpen hasonló körülmények között a Brüsszel I. rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontjában szereplő a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalmat úgy kell értelmezni, mint amely arra a helyre vonatkozik, ahol vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti.
60 A jelen ügyben, az alapeljárások olyan munkavállalókat érintenek, akiket egy légitársaság a saját vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzet tagjaként alkalmazott. Ekképpen azon tagállami bíróság, amelyhez ilyen jogvitákkal fordultak, amennyiben nem tudja kétséget kizáróan meghatározni a „munkavállaló szokásos munkavégzési helyét”, a saját joghatóságának a megvizsgálása végett be kell, hogy azonosítsa azt „a helyet, ahonnan” e munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeit elsősorban teljesítette.
61 Amint arra a főtanácsnok indítványának 95. pontjában emlékeztetett, szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy e hely pontos meghatározása céljából a nemzeti bíróságnak valószínűsítő körülmények együttesére kell hivatkoznia.
62 Ennek a valószínűsítő körülmények módszerének az alkalmazása nem csupán a jogviszonyok valódiságának a pontosabb tükrözését teszi lehetővé annyiban, amennyiben e módszernek a munkavállaló tevékenységével összefüggő összes elemet figyelembe kell vennie (lásd analógia útján: 2011. március 15‑i Koelzsch ítélet, C‑29/10, EU:C:2011:151, 48. pont), hanem azt is megakadályozza, hogy a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalmához hasonló fogalmat használják eszközül, illetve hogy az hozzájáruljon az előírt kötelezettségek megkerüléséhez vezető lehetséges stratégiák megvalósításához (lásd analógia útján: 2016. október 27‑i D’Oultremont és társai ítélet, C‑290/15, EU:C:2016:816, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63 Amint azt a főtanácsnok indítványának 85. pontjában hangsúlyozta, a közlekedési ágazatbeli munkaviszonyok különleges természetét illetően, a Bíróság a 2011. március 15‑i Koelzsch ítéletben (C‑29/10, EU:C:2011:151, 49. pont), valamint a 2011. december 15‑i Voogsgeerd ítéletben (C‑384/10, EU:C:2011:842, 38–41. pont) számos olyan támpontot határozott meg, amelyeket a nemzeti bíróságok a fent figyelembe vehetnek. E bíróságoknak többek között meg kell állapítaniuk, hogy melyik tagállamban található az a hely, ahonnan a munkavállaló a fuvarozási feladatait végzi, az a hely, ahová a munkavállaló feladatai elvégzését követően visszatér, ahol a feladataival kapcsolatos utasításokat kapja, és a munkáját szervezi, valamint azt a helyet is meg kell határoznia, ahol a munkaeszközök találhatók.
64 E tekintetben az alapeljárásokhoz hasonló körülmények között, és amint azt a főtanácsnok is hangsúlyozta indítványának 102. pontjában, azt is figyelembe kell venni, hogy hol állomásoztak azok a repülőgépek, amelyek fedélzetén a munkát szokásosan végezték.
65 Következésképpen az a „hely, ahol, vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti” fogalom nem azonosítható egy másik uniós jogi aktusban szereplő fogalommal.
66 Ami valamely légitársaság saját, illetve a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzetet illeti, ezen fogalom nem azonosítható a 3922/91 rendelet III. melléklete szerinti „bázishely” fogalmával. A „Brüsszel I” rendelet ugyanis se nem hivatkozik a 3922/91 rendeletre, se nem kívánja ugyanazon célkitűzéseket megvalósítani, minthogy ez utóbbi rendelet a polgári légi közlekedés biztonsága területén a műszaki előírások és közigazgatási eljárások összehangolására irányul.
67 Az a körülmény, hogy a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontja szerint „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalmat nem lehet a 3922/91 rendelet III. melléklete szerinti „bázishely” fogalommal azonosnak tekinteni, nem jelenti ugyanakkor azt – amint azt a főtanácsnok indítványának 115. pontjában hangsúlyozta – hogy ez utóbbi fogalom egyáltalán nem rendelkezik relevanciával az alapügyekhez hasonló körülmények között annak megállapítására, hogy melyik az a hely, amelyből kiindulva a munkavállaló szokásosan végzi a munkáját.
68 Különösen, amint az a jelen ítélet 61–64. pontjából kitűnik, a Bíróság már rámutatott arra, hogy e hely megállapítása tekintetében a valószínűsítő körülmények módszerét szükséges alkalmazni.
69 E tekintetben a „bázishely” fogalma egy olyan tényező, amely jelentős szerepet játszhat a jelen ítélet 63. és 64. pontjában felidézett valószínűsítő körülmények azonosításában, lehetővé téve, hogy az alapügyekhez hasonló körülmények között meghatározzák azt a helyet, amelyből kiindulva a munkavállalók szokásosan végzik a munkájukat, következésképpen annak a bíróságnak a joghatóságát, amely a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontja értelmében jogosult lehet az általuk előterjesztett kereset elbírálására.
70 E fogalmat ugyanis a 3922/91 rendelet III. melléklete az OPS 1.1095 előírásban úgy határozza meg, mint az a hely, amelyből kiindulva a légiutas‑kísérő személyzet rendszerint megkezdi munkanapját, és ahol azt befejezi, szervezve a napi munkáját, és amelynek közelében a munkavállalók a munkaszerződésük teljesítése ideje alatt laknak, valamint a légi fuvarozó rendelkezésére állnak.
71 E melléklet OPS 1.1110 előírása szerint, az alapeljárások fellebbezőihez hasonló munkavállalók esetén a minimális pihenési időszakok eltérnek aszerint, hogy a 3922/91 rendelet III. melléklete szerinti „bázishelyen” vagy attól eltérő helyen biztosítják‑e azokat.
72 Ezen túlmenően meg kell állapítani, hogy e hely nem véletlenszerűen, vagy a munkavállaló döntése alapján kerül kijelölésre, hanem az említett melléklet OPS 1.1090 előírásának 3.1. pontja alapján az üzemben tartó által, a személyzet minden tagja számára.
73 Csupán abban az esetben szűnne meg a „bázishely” relevanciája „azon hely, amelyből kiindulva a munkavállalók szokásosan végzik a munkájukat” meghatározása szempontjából, ha – az adott ügy tényállását figyelembe véve – az alapügyek tárgyát képezőkhöz hasonló kérelmek a „bázishelytől” eltérő hellyel állnának szorosabb kapcsolatban (lásd e tekintetben: 2002. február 27‑i Weber ítélet, C‑37/00, EU:C:2002:122, 53. pont; analógia útján: 2013. szeptember 12‑i Schlecker ítélet, C‑64/12, EU:C:2013:551, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74 Továbbá, a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalom önálló természetét nem kérdőjelezi meg az e rendelet értelmében vett, a 883/2004 rendelet szövegében szereplő „bázishely” fogalomra történő hivatkozás, mivel ez utóbbi rendelet és a „Brüsszel I” rendelet eltérő célkitűzéseket kívánnak megvalósítani. Ugyanis, míg a „Brüsszel I” rendelet a jelen ítélet 47. pontjában hivatkozott célkitűzést kívánja megvalósítani, a 883/2004 rendelet célja – amint arra az (1) preambulumbekezdése utal – a személyek szabad mozgásán túlmenően „az életszínvonal és az alkalmazási feltételek javításához való hozzájárulás”.
75 Egyébként az a megállapítás, miszerint a Brüsszel I. rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontjában hivatkozott azon hely fogalma, ahol, vagy ahonnan a munkavállaló szokásosan végzi munkáját, a jelen ítélet 65. pontja alapján nem tekinthető azonosnak semmilyen más fogalommal, szintén irányadó a Chicagói Egyezmény 17. cikkében szabályozott, a légi járművek „állami hovatartozására”.
76 Ekképpen a Ryanair és a Crewlink által az észrevételeik keretében előadottakkal ellentétben, az a tagállam, amelyből kiindulva egy légitársaság saját vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzetének tagja szokásosan végzi a munkáját, szintén nem tekinthető azonosnak annak a tagállamnak a területével, amelynek a lajstromába e légitársaság légi járművei a Chicagói Egyezmény 17. cikke alapján be vannak jegyezve.
77 A fenti megfontolásokra tekintettel, az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a „Brüsszel I” rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontját úgy kell értelmezni, hogy egy légitársaság saját, vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzetének tagja által indított kereset esetén a jogvita elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság megállapítása céljából az e rendelkezés értelmében vett, a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalom nem tekinthető azonosnak a 3922/91 rendelet III. melléklete szerinti „bázishely” fogalommal. A „bázishely” fogalom ugyanakkor egy fontos valószínűsítő körülménynek minősül annak meghatározása céljából, hogy hol található a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye”.
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontját úgy kell értelmezni, hogy egy légitársaság saját, vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzetének tagja által indított kereset esetén a jogvita elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság megállapítása céljából az e rendelkezés értelmében vett, a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalom nem tekinthető azonosnak a 2006. december 12‑i 1899/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet által módosított, a polgári légi közlekedés területén a műszaki előírások és a közigazgatási eljárások összehangolásáról szóló, 1991. december 16‑i 3922/91/EGK tanácsi rendelet III. melléklete szerinti „bázishely” fogalommal. A „bázishely” fogalom ugyanakkor egy fontos valószínűsítő körülménynek minősül annak meghatározása céljából, hogy hol található a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye”.

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság