text:
C‑433/18. sz. ügy
(a Korkein oikeus [legfelsőbb bíróság, Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Polgári és kereskedelmi ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság, valamint a határozatok elismerése és végrehajtása a polgári és kereskedelmi ügyekben – 44/2001/EK rendelet – 43. cikk – A hatékony jogorvoslat és a kontradiktórius eljárás elve – Egy másik tagállam bírósága által hozott ítélet végrehajthatóságát megállapító határozat elleni jogorvoslat – A jogorvoslat további vizsgálata céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás”
1. A Harju Maakohus (harjui körzeti bíróság, Észtország) észt bíróság az általa 2009. december 7‑én hozott ítélettel arra kötelezte ML‑t (a továbbiakban: fellebbező), hogy fizessen meg az észt OÜ Aktiva Finants társaság részére 14 838,50 észt koronát (EEK) (hozzávetőleg 948 eurót). Ezt az ítéletet a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság, Finnország) a 44/2001/EK rendelet(2) alapján Finnországban végrehajthatóvá nyilvánította. A fellebbező ezen ítélet ellen a Helsingin hovioikeushoz (helsinki fellebbviteli bíróság, Finnország) fordult jogorvoslatért. Ez a bíróság a jogorvoslat további vizsgálatát megtagadta, emiatt pedig a fellebbező a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság, Finnország) fordult.
2. Finnországban a jogorvoslatok benyújtásának nemzeti rendszeréhez kapcsolódik – az elsőfokú bíróságok által hozott határozatok elleni jogorvoslatok keretében – a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás. Ez az eljárás azon jogorvoslatokra is vonatkozik, amelyek tárgyát valamely elsőfokú bíróság azon végzése jelenti, amely egy másik tagállamban meghozott ítélet 44/2001 rendelet alapján történő végrehajthatóvá nyilvánításáról rendelkezik.
3. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem annak meghatározását kéri a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e a 44/2001 rendelet által bevezetett rendszer keretében a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás a 44/2001 rendelet 43. cikkének (1) bekezdéséből eredő, a mindkét fél számára biztosított hatékony jogorvoslat elvével, illetve hogy egy ilyen eljárás tiszteletben tartja‑e a kontradiktórius eljárás szabályait e rendelet 43. cikke (3) bekezdésének megfelelően.
4. A 44/2001 rendelet 41. cikke szerint:
„A határozatot az 53. cikkben említett alaki követelmények teljesítését követően, a 34. és 35. cikk szerinti felülvizsgálat nélkül nyomban végrehajthatónak kell nyilvánítani. Az a fél, aki ellen a végrehajtást kérték, az eljárásnak ebben a szakaszában a kérelemre észrevételt nem tehet.”
5. E rendelet 43. cikkének (1)–(3) bekezdése értelmében:
(3) A jogorvoslatot a peres eljárási szabályoknak megfelelően kell kezelni [helyesen: elbírálni].”
6. Az említett rendelet 45. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1) Az a bíróság, amelynél a 43. vagy 44. cikk alapján jogorvoslatot nyújtottak be, kizárólag a 34. és 35. cikkben meghatározott okok egyike alapján utasíthatja el vagy vonhatja vissza [helyesen: okok egyike alapján tagadhatja meg a végrehajthatóság megállapítását vagy helyezheti hatályon kívül] a végrehajthatóságot megállapító határozatot. A bíróság késedelem nélkül határozatot hoz.
B. A finn jog
7. Az oikeudenkäymiskaari (bírósági eljárásról szóló törvény) 25a. fejezete 5. §‑ának (1) bekezdése szerint az elsőfokú bíróság határozata ellen irányuló jogorvoslat esetén a jogorvoslat további vizsgálata céljából annak engedélyezése szükséges.
8. E fejezet 11. §‑ának (1) bekezdése a következőképpen szól:
„További vizsgálat céljából engedélyezni kell a jogorvoslatot, amennyiben:
1) okkal vonható kétségbe az elsőfokú bíróság által a határozatában megállapított eredmény helyessége;
2) az elsőfokú bíróság határozatában foglalt eredmény helyessége nem ítélhető meg a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezése nélkül;
3) a hasonló ügyekben releváns jogalkalmazásra tekintettel lényeges, hogy az ügyben engedélyezzék a jogorvoslatot annak további vizsgálata céljából; vagy
4) az engedélyezéshez más fontos ok fűződik.”
9. Az említett fejezet 13. §‑a értelmében „[a] jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezéséről szóló döntés meghozatala előtt a fellebbviteli bíróság szükség esetén köteles felhívni az alperest, hogy a fellebbezésre írásban nyilatkozzon”.
10. A bírósági eljárásról szóló törvény 25a. fejezete 14. §‑ának (1) bekezdése alapján „[a] fellebbviteli bíróság a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének kérdéséről írásbeli eljárás során határoz az elsőfokú bíróság határozata, a fellebbezés, az esetleges ellenkérelem és szükség esetén az eljárás egyéb anyaga alapján”.
11. E fejezet 17. §‑a szerint, amennyiben a jogorvoslatot nem engedélyezik annak további vizsgálata céljából, az elsőfokú bíróság határozata hatályban marad, és a [jogorvoslatot elutasító] határozatnak ismertetnie kell a felek kérelmeit és válaszait.
12. Az említett fejezet 18. §‑a szerint a jogorvoslatot engedélyezik, amennyiben három tagból álló bírósági tanács esetén legalább a tanács egyik tagja támogatja az engedélyezést. Ugyanakkor egy tagból álló bírósági tanács esetén is lehetséges a további vizsgálat céljából történő engedélyezés.
13. Amennyiben a jogorvoslatot engedélyezik, és a fellebbezési ügy tárgyalása a fellebbviteli bíróság előtt folytatódik, a bírósági eljárásról szóló törvény 26. fejezetének 1. §‑a szerint a fellebbviteli bíróságnak azt kell vizsgálnia, hogy meg kell‑e, illetve hogyan kell megváltoztatni az elsőfokú bíróság határozatát. Ugyanezen fejezet 3. §‑a értelmében az alperest fel kell hívni, hogy a fellebbviteli bíróság által meghatározott határidőn belül írásban nyilatkozzon a fellebbezésre, kivéve, ha az ellenkérelem benyújtására már a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének tárgyalásakor felszólították vagy, ha a nyilatkozattételre való felhívás nyilvánvalóan szükségtelen.
14. A fellebbező egy természetes személy, aki állítása szerint 2007. november 26. óta Finnországban rendelkezik lakóhellyel. A 2009. december 7‑én hozott ítéletével a Harju Maakohus (harjui körzeti bíróság) arra kötelezte őt, hogy fizessen meg az Aktiva Finants részére 14 838,50 EEK‑t (hozzávetőleg 948 eurót).
15. A 44/2001 rendelet értelmében, illetve az Aktiva Finants kérelmére a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság) Finnországban végrehajthatóvá nyilvánította a fellebbező ellen 2009. december 7‑én hozott ítéletet.
16. Miután tudomást szerzett a végzésről, a fellebbező fellebbezést nyújtott be a Helsingin hovioikeushoz (helsinki fellebbviteli bíróság) és a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság) végzésének teljes terjedelmében történő hatályon kívül helyezését kérte. A fellebbező a Helsingin hovioikeushoz (helsinki fellebbviteli bíróság) benyújtott fellebbezésében arra hivatkozott, hogy az észt ítéletet a távollétében hozták meg, valamint hogy részére sem keresetlevelet, sem annak megfelelő egyéb iratot nem kézbesítettek határidőben és oly módon, hogy az alapján az ügyben ellenkérelmet tudott volna készíteni. A fellebbező arra is hivatkozott, hogy az eljárásról csak akkor szerzett tudomást, amikor a Helsingin käräjäoikeus (helsinki körzeti bíróság) a végrehajthatóvá nyilvánításról rendelkező végzést kézbesítette számára. A fellebbező egyébiránt azt az álláspontot képviseli, hogy az észt bíróságnak a jelen ügyben nincs joghatósága, mivel a fellebbező 2007. november 26. óta Finnországban rendelkezik lakóhellyel. A fellebbező a kifogásai alátámasztásaként a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkére is hivatkozott.
17. A Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) a fellebbező által benyújtott jogorvoslat további vizsgálatát megtagadta, ezért a fellebbezés elbírálása lezárult.
18. A fellebbező a kérdést előterjesztő bíróság előtt a Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) végzése elleni fellebbezés engedélyezését kérte, amelyet az 2017. január 24‑én jóváhagyott. A Korkein oikeushoz (legfelsőbb bíróság) benyújtott fellebbezésében indítványozta, hogy a Helsingin hovioikeus (helsinki fellebbviteli bíróság) végzését helyezzék hatályon kívül, a benyújtott jogorvoslatának további vizsgálatát engedélyezzék, a jogorvoslat vizsgálatának ügyét pedig utalják vissza e bírósághoz.
19. Ebben a körben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy azt kell meghatároznia, hogy a jogorvoslat további vizsgálata céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás alkalmazható‑e abban az esetben, ha a jogorvoslat tárgyát az elsőfokú bíróság azon végzése jelenti, amely egy másik tagállamban meghozott ítélet 44/2001 rendelet alapján történő végrehajthatóvá nyilvánításáról rendelkezik. Hozzáteszi, hogy arról is döntenie kell, hogy a jogorvoslat további vizsgálata céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás összeegyeztethető‑e a 44/2001 rendelettel, pontosabban a kontradiktórius eljárásnak az e rendelet 43. cikkének (3) bekezdésében foglalt követelményével.
20. E körülmények között a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság, Finnország) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) Összeegyeztethető‑e a jogorvoslatok benyújtásának nemzeti rendszerében a jogorvoslatok további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás a 44/2001 rendelet 43. cikkének (1) bekezdésében mindkét fél számára biztosított hatékony jogorvoslatok további vizsgálatával, ha a jogorvoslatot az elsőfokú bíróság olyan határozata ellen nyújtják be, amely valamely ítélet 44/2001 rendelet szerinti elismerésére vagy végrehajtására vonatkozik?
2) Teljesülnek‑e a jogorvoslatok további vizsgálata céljából történő engedélyezésére irányuló eljárásban a 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdése értelmében vett kontradiktórius eljárásra vonatkozó feltételek, amennyiben az alperest a benyújtott jogorvoslatra vonatkozóan nem hallgatják meg a jogorvoslat engedélyezéséről való döntéshozatalt megelőzően? Teljesülnek‑e ezen feltételek, amennyiben az alperest meghallgatják a jogorvoslat engedélyezéséről való döntéshozatalt megelőzően?
3) Van‑e jelentősége az értelmezés során azon körülménynek, hogy a jogorvoslatot benyújtó nem csak a végrehajtást kérelmező, illetve az a fél lehet, akinek a kérelmét elutasították, hanem az a fél is, akivel szemben a végrehajtást kérelmezték és e kérelemnek helyt adtak?”
21. A finn kormány és az Európai Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket és vett részt a 2019. május 15‑én tartott tárgyaláson.
22. A jelen indítvány felépítése a következő. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés keretében a 44/2001 rendelet által bevezetett rendszer, valamint a fellebbezés szakaszában a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló finn eljárás vizsgálata alapján annak megállapítására jutok, hogy e rendelet 43. cikke – bizonyos feltételek mellett – lehetővé tesz egy ilyen eljárást (A). Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdés keretében – amelyekkel együttesen fogok foglalkozni – a kontradiktórius eljárás elve terjedelmének vizsgálatát követően úgy vélem, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás nem sérti a kontradiktórius eljárás elvét (B).
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
23. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni a Bíróságtól, hogy összeegyeztethető‑e a finn rendszer által előírt, a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás a hatékony jogorvoslatoknak a 44/2001 rendelet 43. cikkének (1) bekezdéséből eredő elvével.
1. A 44/2001 rendelet által bevezetett rendszer
24. A kölcsönös bizalom elve értelmében, valamint a polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezménnyel(3) összhangban, amelyet az újabb tagállamoknak az ezen egyezményhez való csatlakozására vonatkozó későbbi egyezmények módosítottak,(4) a jelen ügyben alkalmazandó(5) 44/2001 rendelet célja a határozatok elismerésének és végrehajtásának gyorsabbá és egyszerűbbé tétele. Ez a másodlagos jogi aktus egyszerűsíti az eljárási szabályokat, így a tagállamokban hozott határozatokat automatikusan, bármilyen külön eljárás nélkül elismerik, emellett az egyik tagállamban hozott határozat más tagállamban történő végrehajtására szolgáló eljárásnak hatékonynak és gyorsnak kell lennie.(6)
25. Mindazonáltal a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás – tekintettel a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkében taxatíve felsorolt végrehajtást kizáró okokra – a másik tagállamban hozott határozat vizsgálatát is lehetővé teszi. A végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás így két külön szakaszból áll.
26. Az első szakaszban a 44/2001 rendelet 41. cikkének megfelelően, az egyik fél a valamely másik tagállamban hozott határozat végrehajtását kéri egy nem kontradiktórius eljárás keretében. Ebben a szakaszban a végrehajtás elutasításának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okai vizsgálatára sem a felek kérelmére, sem pedig hivatalból nem kerülhet sor. Amennyiben a végrehajtás elrendelésére irányuló kérelmet a benyújtására jogosult fél a hatáskörrel rendelkező bírósághoz vagy hatósághoz nyújtja be, és az megfelel a formai követelményeknek, a megkeresett bíróság vagy hatóság köteles e kérelemnek helyt adni. Az említett rendelet (17) preambulumbekezdése értelmében a végrehajthatóságot megállapító nyilatkozat kibocsátására ezért „gyakorlatilag automatikusan” kerül sor.
27. A második szakaszban a 44/2001 rendelet 43. cikke előírja annak lehetőségét, hogy a végrehajthatóság megállapítására irányuló kérelem tárgyában hozott határozat ellen jogorvoslatot nyújtsanak be. E rendelet 44. cikke szerint a jogorvoslat tárgyában hozott határozat maga is megtámadható az egyes tagállamoknak az említett rendelet IV. mellékletében meghatározott speciális jogorvoslataival. A 44/2001 rendelet 43. cikkében szereplő jogorvoslatot megindíthatja – amennyiben a végrehajthatóságot megállapító határozatot elutasították az első szakaszban – a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárást kezdeményező fél, valamint az a fél, aki ellen a végrehajtást kezdeményezték. A 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdése értelmében ez a második szakasz – szemben az elsővel – kontradiktórius.
28. Az említett rendelet 43. cikke szerinti rendszer ugyanakkor nem annyira világos, mint amennyire az előző pontból az következne.
29. Már a megfogalmazás szintjén is jelentkeznek bizonytalanságok. Így, tekintettel az uniós jogalkotó által a 44/2001 rendelet különböző nyelvi verzióiban alkalmazott kifejezések sokféleségére, nehézséget okoz annak meghatározása, hogy ez a jogalkotó e rendelet 43. cikkében egy „jogorvoslat” vagy egy „fellebbezés” bevezetését célozta‑e.(7)
30. Rendszerszinten azonban a végrehajtási eljárás két szakasza valójában nem feleltethető meg az elsőfokú eljárás és a fellebbezés közötti különbségtételnek. A végrehajtás elrendelésére irányuló kérelem feltételez egy formai vizsgálatot, és ebben a szakaszban a 44/2001 rendelet semmilyen formában nem teszi lehetővé a végrehajtás elutasításának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okainak vizsgálatát. Szigorú értelemben véve tehát nem egy elsőfokú eljárásról van szó. Az e rendelet 43. cikkében szereplő jogorvoslat keretében ugyanis – amennyiben e cikk egyik rendelkezése sem korlátozza azon okokat és érveket, amelyekre az elsőfokú határozat ellen irányuló jogorvoslat alátámasztásaként hivatkozhatnak – az a bíróság, amelynél jogorvoslatot nyújtottak be, kizárólag az említett rendelet 34. és 35. cikkében meghatározott okok egyike alapján utasíthatja el vagy vonhatja vissza a végrehajthatóságot megállapító határozatot.(8) Szigorú értelemben véve tehát nem egy fellebbezési eljárásról van szó.
31. Ahogyan az a 44/2001 rendelet III. mellékletében szereplő listából következik, ugyanezek a bizonytalanságok figyelhetők meg azon bíróságok megjelölésében is, amelyeknél az e rendelet 43. cikkének (2) bekezdése szerinti jogorvoslat kezdeményezhető. E melléklet olvasatából következik, hogy a tagállamok által kijelölt bíróságok eléggé heterogének, nemcsak formális értelemben (értve ez alatt az érintett bíróság formális szintjét a nemzeti rendszerben, amely egyaránt magában foglalja az elsőfokú és a fellebbviteli bíróságokat), hanem eljárási szempontból is (közvetlenül a fellebbviteli bírósághoz való fordulás, vagy közvetetten, az elsőfokú bíróság által, illetve különböző bíróságokhoz való fordulás aszerint, hogy a jogorvoslatot az alperes vagy a felperes kezdeményezi).
32. E bizonytalanságok ellenére is világos azonban, hogy a kijelölt bíróságok előtti eljárásoknak a 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdése értelmében legalább három feltételnek kell megfelelniük.
33. Először is, ahogyan azt a Bizottság is kiemelte az írásbeli észrevételeiben, e rendelet 43. cikke feltétel nélkül biztosítja a két fél azon jogát, hogy a végrehajthatóság megállapítására irányuló kérelem tárgyában hozott határozat ellen jogorvoslatot nyújtsanak be.
34. Másodszor, a 44/2001 rendelet 43. cikkében bevezetett jogorvoslati eljárás legfőbb célja, hogy lehetővé tegye a végrehajtás elutasításának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okainak vizsgálatát,(9) amelyek meghiúsíthatják a másik tagállamban hozott ítélet végrehajtását.
35. Harmadszor, a rendelet 44/2001 43. cikkében szereplő jogorvoslat módjait illetően e rendelkezést az alapjogok fényében kell értelmezni, ideértve különösen az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második albekezdését.(10) Az ilyen jogorvoslatnak következésképpen hatékonynak kell lennie.
2. A jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló finn eljárás
36. A Bíróság rendelkezésére álló iratokból, valamint a finn kormány által a tárgyalás során adott magyarázatból következik, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás a következő jellegzetességekkel bír.
37. Ez az eljárás az elsőfokú bíróságok határozata ellen irányuló valamennyi fellebbezési eljárás során alkalmazandó – bizonyos büntetőügyek kivételével – valamennyi peres és nemperes ügyben. Ahogyan azt a finn kormány is jelezte, a 44/2001 rendelet által előírt jogorvoslat keretében az szintén alkalmazandó.
38. A fellebbviteli bíróság előtti jogorvoslat ezért két szakaszból áll. A fellebbviteli bíróság elsőként azt határozza meg a jogszabály által előírt okokra tekintettel, hogy teljesülnek‑e a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének a feltételei. Ezt követően adott esetben folytatódik az eljárás, és a fellebbviteli bíróság a jogorvoslat egészét vizsgálja meg.
39. A fellebbezés első szakasza keretében a fellebbezőnek az eljárást kezdeményező kérelmében pontosítania kell azon indokokat és bizonyítékokat, amelyekre az elsőfokú határozat hatályon kívül helyezése iránti kérelem alátámasztásaként hivatkozik. Az eljárást kezdeményező kérelmében meg kell jelölnie azt az okot, illetve azon érveket is, amelyek alapján a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezését jóvá kell hagyni.
40. Ez alapján a fellebbviteli bíróságnak hivatalból meg kell vizsgálnia a bírósági eljárásról szóló törvény 25a. fejezete 11. §‑ának (1) bekezdésében szereplő azon négy okot, amelyek a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezését igazolják. Ehhez figyelembe veszi az elsőfokú bíróság határozatát, az eljárást kezdeményező kérelmet és az ügy iratait, ideértve a külföldi ítéletet, valamint a 44/2001 rendelet 54. cikke értelmében szolgáltatandó elemeket.
41. Amennyiben az engedélyezés okainak egyike megvalósul, és legalább a fellebbviteli bíróság egyik tagja támogatja az engedélyezést, a fellebbviteli bíróságnak engedélyeznie kell a jogorvoslat további vizsgálatát, anélkül, hogy e tekintetben bármilyen diszkrecionális jogkörrel rendelkezne. Nem kerülhet sor az engedélyezés megadására, ha nyilvánvaló, hogy az engedélyezés négy oka közül egyik sem alkalmazható.
3. A jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás és a tényleges érvényesülés elve
42. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében a vonatkozó európai uniós szabályozás hiányában – az eljárási autonómia elve értelmében – az egyes tagállamok feladata azon eljárás szabályainak meghatározása, amely az uniós jog közvetlen hatályából eredően a polgárokat megillető jogok védelmének biztosítására irányul.(11)
43. Ami a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezését illeti a jelen ügyben, a finn kormány észrevételeiből következik, hogy a nemzeti jogalkotó kettős célból vezette be ezt az eljárást. Egyrészt a fellebbviteli bíróságok munkaterhének növekedésével, illetve az eljárások időtartamának ebből eredő meghosszabbodásával kívánt szembeszállni. Másrészt azon követelményre kívánt választ adni, hogy a jogorvoslatok elbírálására egy hatékony, a felek jogainak védelmét biztosító eljárás keretében kerüljön sor. Így ez az eljárás figyelembe veszi a fellebbviteli bíróság elé utalt ügy természetét annak érdekében, hogy egy egyszerűbb eljárás keretében lehessen elbírálni azon ügyeket, amelyek esetében a fellebbviteli bíróság általi vizsgálatot nem támasztják alá a jogorvoslatot kezdeményező jogi védelméhez, illetve az ügy általános érdekéhez fűződő megalapozott okok.
44. Véleményem szerint semmilyen kételyt nem vet fel azon célok legitim jellege, amelyek végső soron az eljárások gyorsaságát és a bírósági erőforrások jobb elosztását fejezik ki.(12)
45. Ugyanakkor állandó az ítélkezési gyakorlat abban a tekintetben, hogy a tagállamok által meghatározott szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint a hasonló jellegű, a belső jogrendből eredő jogok védelmére vonatkozóak (egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy nem nehezíthetik meg túlzottan az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (tényleges érvényesülés elve).(13)
46. Mivel a jelen esetben úgy tűnik, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó finn eljárás az elsőfokú bírósági ítéletek ellen irányuló valamennyi jogorvoslatra alkalmazandó peres vagy nemperes ügyekben, az egyenértékűség elvére vonatkozó felvetést eleve figyelmen kívül lehet hagyni.
47. A tényleges érvényesülés elvét illetően meg kell határozni, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás lehetetlenné teszi‑e vagy túlzottan megnehezíti‑e a 44/2001 rendelet 43. cikkében rögzített jogorvoslat gyakorlását.
48. Előzetesen és általánosságban meg kell jegyezni, hogy a tényleges érvényesülés elve nem tartalmaz a Charta által biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jogból származó követelményeken túlmenő követelményeket.(14) Márpedig ez a jog nem minősül abszolút előjognak. Így a Bíróság – kifejezetten az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatára alapozva – már megállapította, hogy a bírósághoz való jog(15) – amelynek sajátos megnyilvánulását képezi a bírósághoz fordulás joga – nem feltétlen jog, és hallgatólagosan elfogadott korlátozások tárgya lehet, hiszen jellegénél fogva az állam szabályozását igényli, amely ebben a tekintetben bizonyos mérlegelési mozgástérrel rendelkezik. A Bíróság véleménye szerint e korlátozások nem szűkíthetik a jogalanyok számára nyitva álló hozzáférést oly módon vagy olyan mértékben, hogy az a bírósághoz való joguk lényegét érintse. Végül e korlátozásoknak jogszerű cél elérésére kell irányulniuk, és észszerű arányosságnak kell fennállnia az alkalmazott eszközök és az elérni kívánt cél között.(16)
49. A jelen esetben úgy tűnik, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás az alapügyben tiszteletben tartja a tényleges érvényesülés elvét, feltéve egyrészt, hogy lehetővé teszi a végrehajtás elutasítása okainak figyelembevételét, illetve másrészt, hogy az engedélyezés megtagadására vonatkozó esetleges határozat kellően indokolt.
50. Először is arról szükséges meggyőződni, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás nem sérti‑e a 44/2001 rendelet 43. cikkében meghatározott jogorvoslat célját, azaz a másik tagállamban meghozott ítélet végrehajtásának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő elutasítási okai fennállásának a vizsgálatát. Jóllehet egyedül a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik annak vizsgálata, hogy a finn jog lehetővé teszi‑e a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás keretében ezen okok figyelembevételét, a soron következő pontok célja, hogy ebben a körben némi iránymutatásul szolgáljanak.
51. E tekintetben úgy vélem, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének a bírósági eljárásról szóló törvény 25a. fejezete 11. §‑ának (1) bekezdésében megjelölt okai lehetővé teszik a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkének a figyelembevételét.
52. Közelebbről ugyanis úgy tűnik, hogy a végrehajtás elutasításának az uniós jogalkotó által a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkében meghatározott okai a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezése első és negyedik okának feleltethetők meg, amelyek szerint a jogorvoslatot a további vizsgálata céljából engedélyezni kell, ha okkal vonható kétségbe az elsőfokú bíróság által a határozatában megállapított eredmény helyessége, vagy ha az engedélyezéshez más fontos ok fűződik.
53. Ennélfogva a fellebbviteli bíróság már a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás keretében meggyőződhet majd arról, hogy a 44/2001 rendelet 43. cikkére alapozott jogorvoslat keretében a végrehajtás elutasításának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okai szükségessé teszik‑e a végrehajthatóság megállapítására irányuló kérelem tárgyában hozott határozat kimerítő vizsgálatát.
54. Másodszor, a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás kialakítására – jóllehet eljáráshatékonysági szempontok miatt – látszólag úgy került sor, hogy az lényegében már ebben a szakaszban lehetővé tegye az elsőfokú határozatban megállapított eredmény helyességének az értékelését.
55. A jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás – a finn jog által előírt formájában – ugyanis nem egy olyan előzetes szűrőhöz hasonlítható, amely a fellebbezés elfogadhatóságának a vizsgálatát célozná. Ahogyan azt a finn kormány is kiemelte, a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének szakaszában a fellebbviteli bíróság azt vizsgálja – különösen az elsőfokú határozatra és az ügy irataira tekintettel –, hogy okkal kétségbe vonható‑e az elsőfokú bíróság által a határozatában megállapított eredmény helyessége. A fellebbviteli bíróság által az ebben a szakaszban elfogadott értékelés tehát bár rövid, sokkal inkább egy olyan előzetes vizsgálatra hasonlít, amely magának az elsőfokú határozatnak az érdemére irányul.(17)
56. Egyébiránt, bár a hatékony jogorvoslathoz való jog magában foglalja az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés lehetőségét, az ugyanakkor nem foglalja magában az egyforma eljáráshoz való automatikus hozzáférést, még akkor is, ha a jogorvoslat megtagadására kerül sor. Márpedig úgy tűnik, hogy lényegében csak abban az esetben kerül sor a jogorvoslat további vizsgálatának a megtagadására, ha a fellebbviteli bíróság valamennyi tagja számára nyilvánvaló, hogy a jogorvoslat megalapozatlan. A finn kormány szerint ugyanis a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének okait rugalmasan, a jogorvoslat további vizsgálatának engedélyezését kérelmező félre kedvező módon kell értelmezni.(18) Kizárólag a nyilvánvalóan megalapozatlan jogorvoslat esetében lehetséges azt megtagadni a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének a szakaszában. Minden más esetben, azt követően, hogy a fellebbviteli bíróság azt engedélyezte, végeredményben a jogorvoslat kimerítő vizsgálatára kerül sor.
57. Harmadszor, az alapügy szerinti eljárás csak abban az esetben egyeztethető össze a 44/2001 rendelet 43. cikkével, ha kellően megindokolják az engedélyezés elutasításának az okait.
58. A tárgyalás során a finn kormány és a Bizottság közötti jelentős véleménykülönbségre derült fény e kérdést illetően. A finn kormány azt állította, hogy az ilyen határozatot a bírósági eljárásról szóló törvény értelmében meg kell indokolni, míg a Bizottság – ugyanezen törvényre alapozva – arra hivatkozott, hogy nem szükségszerűen ez a helyzet.
59. Nem a Bíróság feladata, hogy a nemzeti jog helyes értelmezésével kapcsolatos ezen két ellentétes álláspont vonatkozásában ítélkezzen, az viszont igen, hogy meghatározza az uniós jogból eredő követelményeket. Márpedig az uniós jog megköveteli, hogy a határozatokat – mint például a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének az elutasítását – kötelezően indokolják meg.
60. Az indokolási kötelezettség mindenekelőtt és általánosságban annak kettős funkciójával igazolható. Az érdekeltek számára lehetővé teszi az okok megismerését, amelyek a bírót valamely határozat elfogadására vezették, illetve a bíró számára – akihez e határozat ellen jogorvoslattal fordulhatnak – lehetővé teszi, hogy a bírósági felülvizsgálathoz kellő adattal rendelkezzen.(19) Ebben a körben a Bíróság már megállapította, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy minden bírósági határozatot indokoljanak annak érdekében, hogy az alperesnek lehetősége legyen megtudni, hogy miért lett pervesztes, és hogy az ilyen határozattal szemben hatékony és tényleges jogorvoslattal élhessen.(20)
61. Márpedig, abban az esetben, ha a fellebbviteli bíróság nem köteles – különösen a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének megtagadása esetén – a határozatát megindokolni, leginkább csak elméleti jellegű a finn jog által előírt azon lehetőség, hogy a megtagadásra vonatkozó határozat ellen jogorvoslattal forduljanak a legfelsőbb bírósághoz. Indokolás hiányában legalábbis nehézségbe ütközne a fellebbviteli bíróság határozatának hatékony vitatása, illetve a legfelsőbb bíróság számára lehetetlenné válna, hogy értékelje a határozat megalapozottságát.
62. Az indokolási kötelezettség továbbá különösen alapvető fontosságú a 44/2001 rendelet által bevezetett jogorvoslati rendszer keretében a fellebbezés során hozott határozat esetén. Így egyrészről emlékeztetni kell arra, hogy nem vonatkozik indokolási kötelezettség a végrehajthatóságot megállapító nyilatkozat iránti kérelemre vonatkozóan első fokon elfogadott határozatra. Másrészről úgy tűnik, hogy Finnországban – más tagállamokhoz hasonlóan – a fellebbezés során hozott valamely határozat elleni, a legfelsőbb bíróság előtti jogorvoslatra szintén vonatkozik egy előzetes eljárásra bocsátási rendszer.
63. Ennek eredményeként a 44/2001 rendelet 43. cikkében szereplő jogorvoslat eredményeképpen elfogadott határozat az első (és potenciálisan egyben az utolsó) határozat, amelyben teljeskörűen figyelembe kell venni a végrehajtás elutasításának az e rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okait. Nem képzelhető el, hogy valamelyik fél anélkül vehesse igénybe az említett rendelet által biztosított lehetőségeket a valamely másik tagállamban meghozott ítélet végrehajtásának megakadályozása érdekében, hogy egy indokolt határozat címzettje lenne.(21)
64. Végül az a tény, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárás a jelen esetben a fellebbezési szakaszra vonatkozik, meghatározó jelentőségű az indokolási kötelezettséget illetően. Tekintettel ugyanis e körülményre, az Emberi Jogok Európai Bírósága – egyébiránt teljesen észszerű – azon álláspontja, amely szerint a felülvizsgálat szakaszában egy előszűrési eljárás keretében elfogadott határozatot (a legfelsőbb bíróságok előtti „második fellebbezés”, amely általában jogkérdésekre korlátozódik) nem kell szükségszerűen megindokolni,(22) értelemszerűen nem vonatkoztatható a fellebbezés szakaszában a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárásra, abban az esetben, ha az valójában egy olyan elsőfokú jogorvoslatot jelent, amely lehetővé teszi a más tagállamban hozott ítélet végrehajtása elutasítási okainak a figyelembevételét.
65. Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságra tartozik annak vizsgálata, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezését megtagadó határozatokat kötelező‑e megindokolni. Abban az esetben, ha a legfelsőbb bíróságot nem kötné ilyen kötelezettség, az engedélyezésre irányuló eljárás véleményem szerint összeegyeztethetetlen lenne a 44/2001 rendelet 43. cikkével. Ha bebizonyosodna ugyanis, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló eljárást a 44/2001 rendelet által meghatározott rendszer sajátosságainak figyelmen kívül hagyásával vezették be a jogorvoslatok előterjesztésének nemzeti rendszerébe, úgy ez a körülmény ezen eljárás mechanikus alkalmazásához vezetne, amely nehezen lenne összeegyeztethető a 44/2001 rendelet követelményeivel.
66. Mindezen megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy a 44/2001 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárást, feltéve érdemi szempontból, hogy hivatkozni lehet a végrehajtás elutasításának a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okaira, és azokat figyelembe lehet venni a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének az okai címén, illetve eljárási szempontból, hogy a jogorvoslat további vizsgálatának megtagadására vonatkozó határozatokat kötelezően meg kell indokolni.
B. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második és harmadik kérdésről
67. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében annak meghatározását kéri a Bíróságtól, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló azon eljárás, amelyben nem hallgatják meg az alperest, illetve a jogorvoslatot nem kezdeményező másik felet, összeegyeztethető‑e a kontradiktórius eljárás 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdése szerinti elvével?
68. A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdését úgy értem, mint amely azon körülmény következményeinek a meghatározását célozza, amely szerint e rendelet 43. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy nemcsak a végrehajtást kérő, hanem az a fél is benyújthat jogorvoslatot, akivel szemben a végrehajtást engedélyezték.
69. Ebből következően ez a két kérdés lényegében ugyanarra irányul, azaz annak meghatározását célozzák, hogy az alapügyben szereplő eljárás összeegyeztethető‑e a 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdésével. Így tehát e kérdések együttes vizsgálatát javaslom.
70. Mindenekelőtt nem látom be, hogy egy ilyen eljárás, amely – az igazságszolgáltatás megfelelő működését szolgáló jogos okokból – elsősorban a nyilvánvalóan megalapozatlan jogorvoslatok gyors elbírálásának lehetővé tételét szolgálja, miért lenne összeegyeztethetetlen a kontradiktórius eljárás elvével.
71. A 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdése ugyanis egyértelműen úgy rendelkezik, hogy a jogorvoslatot a peres eljárási szabályoknak megfelelően kell elbírálni, meg kell azonban állapítani, hogy az uniós jogalkotó nem részletezte jobban az eljárás kontradiktórius jellegéhez fűződő követelményeket. Következésképpen a jogorvoslati eljárás kialakítása a tagállamok eljárási autonómiájának körébe tartozik, feltéve, hogy tiszteletben tartják a kontradiktórius eljárás elvét, amelyet a 44/2001 rendelet által bevezetett végrehajthatóvá nyilvánítási rendszer sajátosságaira tekintettel kell értelmezni.
72. A kontradiktórius eljárás elve alapvető fontossággal bír a 44/2001 rendelet által a bírósági határozatoknak az Unión belüli szabad mozgása biztosítása érdekében bevezetett rendszer keretében. Ahogyan ugyanis arra már a korábbiakban is utaltam,(23) a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárás azt célozza, hogy a kérelmező számára egyszerűen és gyorsan, egy nemperes eljárás keretében(24) tegyék lehetővé a valamely másik tagállamban – a szükséges garanciák mellett – meghozott ítélet végrehajthatóvá nyilvánítását.(25) Mivel azonban az „elsőfokú” eljárás nem kontradiktórius, az uniós jogalkotó kifejezetten megkövetelte, hogy a jogorvoslati eljárás kontradiktórius legyen.(26)
73. A kontradiktórius eljárás elvéből eredő követelményeket illetően a Bíróság már több ízben megállapította, hogy ez az elv általában magában foglalja – közigazgatási és bírósági eljárásokban egyaránt – a felek közigazgatási vagy egy olyan eljáráshoz való jogát, amely lehetővé teszi, hogy állást foglaljanak azon tényekről és okiratokról, amelyeken a közigazgatási vagy bírósági határozat alapulni fog, valamint a felek azon jogát is, hogy a közigazgatási hatóság vagy bíróság számára előterjesztett bizonyítékokat és észrevételeket, valamint a közigazgatási hatóság vagy bíróság által hivatalból figyelembe vett azon jogalapokat is megvitassák, amelyekre a hatóság vagy a bíróság a határozatát alapozni kívánja.(27)
74. Ez az elv konkrétan védi az érintett felet az érdekeit érintő határozat meghozatala szempontjából meghatározó(28) jogi kérdések tekintetében.(29) A kontradiktórius eljárás elvének tiszteletben tartása így elválaszthatatlanul összekapcsolódik azzal az elgondolással, hogy az egyik fél rovására meghozott határozat alapjául szolgáló kérdéseket meg kell vitatni ezzel a féllel.(30)
75. Márpedig, figyelembe véve a kontradiktórius eljárás elvének ezen meghatározását, nem látok semmilyen okot annak megállapítására, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás sértené ezt az elvet.
76. Abban az esetben, ha a jogorvoslat további vizsgálata során a fellebbviteli bíróságnak nem áll módjában, hogy az ellenérdekű félre nézve – azaz a jogorvoslatot nem kezdeményező másik félre nézve – kedvezőtlen vagy számára sérelmes határozatot hozzon, nem sérül ennek a félnek a joga abban az esetben, ha nem tett észrevételeket ebben a szakaszban.
77. Így először is a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének elutasítása azzal a hatással jár, hogy helyben hagyja az e félre nézve kedvező elsőfokú határozatot, és a legfelsőbb bírósághoz való fordulás hiányában visszavonhatatlanná teszi azt. Következésképpen ez a határozat nem okozhat sérelmet azon fél számára, akire nézve az elsőfokú ítélet kedvező volt.(31)
78. Másodszor a finn kormány a tárgyalás során megerősítette – anélkül, hogy a Bizottság ennek ellentmondott volna –, hogy függetlenül attól, hogy a jogorvoslat során a fél eredetileg milyen minőségében járt el, a fellebbviteli bíróság a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének a szakaszában érdemben nem változtathatja meg a határozatot. Például különösen nem nyilváníthatja a jogorvoslatot nyilvánvalóan megalapozatlannak anélkül, hogy az ellenérdekű fél meghallgatására sor került volna,(32) ami ellenkező esetben a kontradiktórius eljárás elvének a nyilvánvaló és tipikus megsértését jelentené.
79. Harmadszor a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének szakaszában elfogadott határozat olyan előzetes határozat, amelynek a hatálya fogalmilag az eljárás folytatására korlátozódik. Következésképpen nem ítéli meg előre, hogy a jogorvoslat teljes körű vizsgálatát követően azt miképpen kell majd értékelni. Ennélfogva abban az esetben, ha az engedélyezés megadására anélkül kerülne sor, hogy felhívták volna a jogorvoslatot nem kezdeményező másik felet az észrevételei megtételére – amely másik fél lehet adott esetben akár a végrehajthatóvá nyilvánítást kérelmező, akár az, aki ellen a végrehajthatóvá nyilvánításra vonatkozó határozat irányul – az ilyen határozat szintén nem tekinthető olyannak, mint amely sértené ennek a félnek az érdekeit.
80. A tárgyalás során a Bizottság az írásbeli észrevételeinek megfelelően arra hivatkozott, hogy a kontradiktórius eljárás elve olyan jelentőséggel bír, hogy az nem eshet korlátozások alá, illetve hogy következésképpen a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló finn rendszer nem tartja tiszteletben ezt az elvet.
81. Azon kívül, hogy egy ilyen „abszolutista” álláspont nem teszi lehetővé a védelemhez való jogok biztosításából fakadó követelmények és más teljességgel törvényes érdekek – mint például a gyorsaság és az igazságszolgáltatás megbízható működése – összeegyeztethetőségét, megjegyzem mindenekelőtt, hogy a Bizottság nem tudta bebizonyítani, hogy a jelen esetben bármilyen módon sérült volna a kontradiktórius eljárás elve.
82. Végezetül kiemelem, hogy a finn kormány észrevételeiből az következik, hogy a jogorvoslatot nem kezdeményező másik felet kötelezően fel kell hívni nyilatkozattételre a jogorvoslat teljes körű vizsgálatának a szakaszában. Úgy tűnik ennélfogva, hogy a 44/2001 rendelet 43. cikke (3) bekezdésének megfelelően a kontradiktórius eljárás elve biztosított abban a szakaszban, amelyben a fellebbviteli bíróság határozata sérelmet okozhat ennek a félnek.
83. Mindezen megfontolásokra tekintettel úgy vélem, hogy a 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás nem sérti a kontradiktórius eljárás követelményét, mivel a jogorvoslat további vizsgálatának engedélyezésére irányuló szakaszban elfogadott határozat önmagában nem olyan jellegű, mint amely sértené az ellenérdekű fél érdekeit.
84. A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság, Finnország) által előzetes döntéshozatal céljából előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
1) A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 43. cikkének (1) bekezdése lehetővé teszi a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárást, feltéve érdemi szempontból, hogy hivatkozni lehet a végrehajtás elutasításának a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okaira, és azokat figyelembe lehet venni a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésének az okai címén, illetve eljárási szempontból, hogy a jogorvoslat további vizsgálatának megtagadására vonatkozó határozatokat kötelezően meg kell indokolni.
2) A 44/2001 rendelet 43. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére irányuló, az alapügyben szereplőhöz hasonló eljárás nem sérti a kontradiktórius eljárás követelményét, mivel a jogorvoslat további vizsgálatának engedélyezésére irányuló szakaszban elfogadott határozat önmagában nem olyan jellegű, mint amely sértené az ellenérdekű fél érdekeit.
2 A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.).
3 HL 1998. C 27., 1. o.
4 A továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény.
5 Mivel az eljárást 2015. január 10‑ét megelőzően kezdeményezték az észt bíróság előtt, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.) 66. cikke (1) bekezdése értelmében az időbeli hatály szempontjából a jelen ügyre továbbra is a 44/2001 rendeletet kell alkalmazni.
6 Lásd a 44/2001 rendelet (16) és (17) preambulumbekezdését. Lásd továbbá: 2006. december 14‑i ASML‑ítélet (C‑283/05, EU:C:2006:787, 23. pont).
7 A 44/2001 rendelet egyes nyelvi verzióiban, mint például a spanyol, a francia vagy az olasz nyelvűekben, e másodfokú bírósági eljárás vonatkozásában a „jogorvoslat” kifejezés alkalmazására került sor, amely egy elsőfokú eljárást sugall, ez pedig funkcionálisan illeszkedik e rendelet szerkezetéhez. Más nyelvi verziókban ezzel szemben a „fellebbezés” fogalma szerepel, ahogyan azt az angol („appeal”) és a cseh („opravný prostředek”) nyelvű verziók is tanúsítják, amelyek egy másodfokú eljárásra utalnak, azon ténynek megfelelően, hogy formálisan gyakran egy másodfokú bíróságról van szó.
8 A 44/2001 rendelet 45. cikke értelmében.
9 Megjegyzem e tekintetben, hogy bár az 1215/2012 rendelet eltörölte a végrehajthatóvá nyilvánítási eljárást, ahogyan azt az 1215/2012 rendelet 45. és 46. cikke is tanúsítja, a 44/2001 rendelet 34. és 35. cikkében szereplő okok ellenőrzésének a törlésére nem került sor.
10 Lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 11‑i A ítélet (C‑112/13, EU:C:2014:2195, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), tekintettel arra, hogy a végrehajthatóságot megállapító nyilatkozat vitatására vonatkozó, a 44/2001 rendelet 43. cikke szerinti jogorvoslati eljárást a Charta 51. cikke értelmében az uniós jog végrehajtásának kell tekinteni (2012. június 13‑i GREP–végzés [C‑156/12, nem tették közzé, EU:C:2012:342, 31. pont]).
11 Lásd: 2005. november 8‑i Leffler ítélet (C‑443/03, EU:C:2005:665, 49. pont).
12 Az Emberi Jogok Európai Bírósága már eljárt az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény) 6. és 13. cikkének, valamint a fellebbezési és a felülvizsgálati szintű jogorvoslatok szűrési mechanizmusainak az összeegyeztethetősége tekintetében. Az EJEB visszatérően úgy ítélte meg, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés joga korlátozható, azzal a feltétellel, hogy ezek a korlátozások nem sértik az ezen egyezmény 6. cikkében szereplő alapelvet, illetve hogy törvényes célt követnek. E tekintetben az EJEB törvényesnek tekintette az igazságszolgáltatás megbízható működéséhez és az igazságügyi hatóságok elárasztásának megelőzéséhez kapcsolódó célokat (EJEB, 1995. július 13., Tolstoy Miloslavsky kontra Egyesült Királyság [CE:ECHR:1995:0713JUD001813991, 61. §]; 2001. október 11., Rodríguez Valín kontra Spanyolország, [CE:ECHR:2001:1011JUD004779299, 22. §]; 1997. december 19., Brualla Gómez de la Torre kontra Spanyolország [CE:ECHR:1997:1219JUD002673795, 36. §]).
13 A polgári ügyekben való igazságügyi együttműködés tekintetében lásd: 2005. november 8‑i Leffler ítélet (C‑443/03, EU:C:2005:665, 50. pont); 2016. november 9‑i ENEFI‑ítélet (C‑212/15, EU:C:2016:841, 30. pont).
14 Lásd: 2018. szeptember 26‑i Belastingdienst kontra Toeslagen ítélet (a fellebbezés felfüggesztő hatálya) (C‑175/17, EU:C:2018:776, 47. pont); 2018. szeptember 26‑i Staatssecretaris van Veiligheid en justitie ítélet (a fellebbezés felfüggesztő hatálya) (C‑180/17, EU:C:2018:775, 43. pont).
15 Amely jog nem tévesztendő össze a többfokú bírósági eljáráshoz való joggal. E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a tényleges bírói jogvédelem elve a bírósághoz való fordulás jogát, nem pedig a többfokú bírósági eljárást biztosítja a magánszemélynek (2011. július 28‑i Samba Diouf ítélet [C‑69/10, EU:C:2011:524, 69. pont]).
16 Lásd: 2010. november 16‑i Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert kontra Bizottság végzés (C‑73/10 P, EU:C:2010:684, 53. pont, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának ott hivatkozott ítélkezési gyakorlata).
17 A jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére vonatkozó eljárás ebből a szempontból összehasonlítható a kereset benyújtásának engedélyezése iránti kérelemmel, amely a 2018. március 15‑i North East Pylon Pressure Campaign és Sheehy ítélet (C‑470/16, EU:C:2018:185) alapjául szolgáló ügy tárgyát is képezte.
18 Egyébiránt úgy tűnik, hogy a bírósági eljárásról szóló törvény 25a. fejezete 18. §‑ából az következik, hogy a jogorvoslat további vizsgálat céljából történő engedélyezésére sor kerül, ha a három tagból álló bírósági tanácsból legalább az egyik tag támogatja az engedélyezést.
19 Lásd többek között: 2012. november 15‑i Tanács kontra Bamba ítélet (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 49. pont).
20 Lásd: 2012. szeptember 6‑i Trade Agency ítélet (C‑619/10, EU:C:2012:531, 53. pont).
21 Az a tény is megerősíti annak fontosságát, hogy [az érintett fél] indokolt határozat címzettje legyen, hogy a 44/2001 rendelet 44. cikke és IV. melléklete együttes olvasatából következően a tagállamok nem kötelesek az e rendelet 43. cikkében szereplő jogorvoslat eredményeképpen meghozott határozat elleni jogorvoslat előírására.
22 Lásd: az EJEB elfogadhatósággal kapcsolatos határozatai, 1999. március 9., Immeuble groupe Kosser részvénytársaság kontra Franciaország (CE:ECHR:1999:0309DEC003874897); 2003. január 28., Burg és társai kontra Franciaország (CE:ECHR:2003:0128DEC003476302); 2005. szeptember 6., Glender kontra Svédország (CE:ECHR:2005:0906DEC002807003).
23 Lásd a jelen indítvány 24–26. pontját.
24 A 44/2001 rendelet 41. cikke minden kétséget kizáróan pontosítja, hogy „[a]z a fél, aki ellen a végrehajtást kérték, az eljárásnak ebben a szakaszában a kérelemre észrevételt nem tehet”.
25 A Brüsszeli Egyezmény keretében lásd: 1980. május 21‑i Denilauler ítélet (125/79, EU:C:1980:130, 14. pont); 1984. július 12‑i P. ítélet (178/83, EU:C:1984:272, 11. pont); 1986. július 10‑i Carron ítélet (198/85, EU:C:1986:313, 8. pont).
26 Lásd: 2000. május 11‑i Renault ítélet (C‑38/98, EU:C:2000:225, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27 Az uniós jognak a tagállamokban való végrehajtása keretében a közigazgatási eljárásokat illetően lásd: 2013. október 22‑i Sabou ítélet (C‑276/12, EU:C:2013:678, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2014. november 5‑i Mukarubega ítélet (C‑166/13, EU:C:2014:2336, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2017. november 9‑i Ispas ítélet (C‑298/16, EU:C:2017:843, 26. pont). Az uniós hatóságok vagy bíróságok előtti közigazgatási vagy bírósági eljárások tekintetében lásd: 2009. december 17‑i Réexamen M kontra EMEA (C‑197/09 RX II, EU:C:2009:804, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28 Lásd: 2009. december 2‑i Bizottság kontra Írország és társai ítélet (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56. pont); 2009. december 17‑i M kontra EMEA (felülvizsgálat) (C‑197/09 RX II, EU:C:2009:804, 41. pont). Analógia útján lásd az Emberi Jogok Európai Bírósága álláspontját a 2001. július 20‑i Pellegrini kontra Olaszország ítéletben (CE:ECHR:2001:0720JUD003088296, 44. §).
29 A közigazgatási ügyekben – annak érdekében, hogy elismerjék valamelyik fél védelemhez való jogának a megsértését, illetve hogy ez valamely uniós aktus megsemmisítését eredményezze – lényeges, hogy sérüljenek ennek a félnek az érdekei (ezen ítélkezési gyakorlat alkalmazásának példájaként lásd: 2003. október 2‑i Corus UK kontra Bizottság ítélet [C‑199/99 P, EU:C:2003:531, 19–25. pont]). A kontradiktórius eljárásnak az uniós bíróság előtti megsértését illetően emlékeztetek arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdése értelmében az Európai Unió Törvényszékének az olyan eljárási szabálytalanságára vonatkozhat csak a jogorvoslat, amely hátrányosan befolyásolja a fellebbező érdekeit.
30 A kontradiktórius eljárás tiszteletben tartásához fűződő biztosítékok – akár önállóan, akár a védelemhez való jogok részeként határozták meg azokat – változóak lehetnek a Bíróság és az Emberi Jogok Európai Bírósága esetében egyaránt, különösen az érintett eljárás sajátosságai függvényében (2014. november 5‑i Mukarubega ítélet [C‑166/13, EU:C:2014:2336, 54. pont]). Általában lásd: Fricero, N., „Le droit à une procédure civile contradictoire dans la jurisprudence de la Cour européenne des droits de l’homme”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, Anthemis, Wavre, 2016., 381–393. o., különösen 388–390. o.
31 A bírósági eljárásról szóló törvény 25a. fejezetének 17. §‑a szerint amennyiben a jogorvoslatot nem engedélyezik annak további vizsgálata céljából, az elsőfokú bíróság határozata hatályban marad.
32 E tekintetben analógia útján párhuzam vonható a fellebbezések Bíróság általi egyszerűsített elbírálásával. Nyilvánvalóan megalapozatlan jogorvoslat esetén a Bíróság indokolt végzéssel elutasíthatja az ilyen jogorvoslatot a felek meghallgatása nélkül is. Ezzel szemben, abban az esetben, ha a jogorvoslat nyilvánvalóan megalapozott, a Bíróság azt csak a felek meghallgatását követően állapíthatja meg (lásd a Bíróság eljárási szabályzatának 181. és 182. cikkét).

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


Tagintézmények | Magyar Nemzeti Levéltár
1037 Budapest, Lángliliom utca 4.
1014 Budapest Úri utca 54-56.
Levelezési cím: 1250 Budapest, Postafiók 3.
Főépület központi telefonszáma: +36 1 225 2800
6400 Kiskunhalas, dr. Nagy Mór utca 12-14.
6500 Baja, Bajcsy Zsilinszky utca 12-14.
7629 Pécs, Dobó István utca 89.
7623 Pécs, Rét utca 9.
7622 Pécs, Nyírfa utca 3.
Levelezési cím: 7601 Pécs, Pf. 392
5630 Békés, Verseny utca 3.
Levelezési cím: 5700 Gyula Pf.: 17.
Gyulai épület központi telefonszáma: +36 66 361 240
Gyulai kutatószolgálat telefonszáma: +36 20 289 8909
Békési Fiók telefonszáma: +36 66 522 255
Békési kutatószolgálat telefonszáma: +36 20 2898884
6722 Szeged, Tisza Lajos körút 85-87.
6722 Szeged, Honvéd tér 5-6.
Telefon: +36 62 425 199
Telefax: +36 62 425 199
Csongrád Megyei Levéltár Szentesi Levéltára
Telefon/Fax: +36 63 562 425, +36 63 562 426
E-mail:szentes.csml@mnl.gov.hu
Csongrád Megyei Levéltár Hódmezővásárhelyi Levéltára
6800 Hódmezővásárhely, Bajcsy-Zsilinszky Endre utca 25.
Telefon: (62)222-308;
E-mail:hodmezovasarhely.csml@mnl.gov.hu
Csongrád Megyei Levéltár Makói Levéltára
6900 Makó, Tinódi utca 8/a
Telefon: +36 62 211 145
E-mail: mako.csml@mnl.gov.hu
6640 Csongrád, Gyöngyvirág utca 7/a
Telefon: +36 63 570 005
Cím: 9022 Győr, Liszt Ferenc utca 13.
9200 Mosonmagyaróvár, Városház utca 4.
Telefon: +36 96 312 424, +36 96 326 286
Győr-Moson Sopron Megyei Levéltár Győri Levéltára Megyei Közgyűjteményi Raktár
Cím: 9023 Győr, Vasvári Pál utca 1.
Telefon: +36 99 312-198
Győr-Moson Sopron Megyei Levéltár Soproni Levéltára Megyei Közgyűjteményi Raktár
Cím: 9400 Sopron, Csatkai utca 9.
Cím: 4024 Debrecen, Vármegyeháza utca 1/B.
4024 Debrecen, Piac utca 40.
4024 Debrecen, Bethlen utca 40.
Telefon: +36 52 503 296 (Titkárság), +36 30 637 7974 (Hajdúböszörményi Fióklevéltár)
Kossuth utcai kutató
Cím: 4024 Debrecen, Kossuth utca 12-14.
Telefon: +36 20 311 2556
Hajdúböszörményi Fióklevéltár
Cím: 4220 Hajdúböszörmény, Baltazár Dezső utca 4.
4220 Hajdúböszörmény, Dorogi utca 5.
Telefon: +36 30 637 7974
Cím: 3300 Eger, Mátyás király út 62.
Telefax: + 36 36 517 342
Cím: 5000 Szolnok, Pozsonyi út 40–42.
Levelezési cím: 5001 Szolnok, Pf. 51.
Telefon: +36 56 421 404
Telefax: +36 56 344 161
2500 Esztergom, Vörösmarty Mihály utca 14.
2500 Esztergom, Deák Ferenc utca 2.
Telefax: +36 34 541 348
Nórgád Megyei Levéltár
Cím: 3100 Salgótarján, Ady Endre út 3/A
3100 Salgótarján, Ady Endre út 3/C
3100 Salgótarján, Bem út 18.
3100 Salgótarján, Bem út 20.
Cím: 2660, Balassagyarmat, Hétvezér utca 26.
Telefax: +36 32 300 745
Cím: 2750 Nagykőrös, Hősök tere 4.
Levelezési cím: 1450 Budapest, Pf. 141.
Telefax: +36 1 455 9053
E-mail: pml@mnl.gov.hu
Nagykőrösi cím: 2750 Nagykőrös, Hősök tere 6.
7255 Nagyberki, Fő utca 11.
Levelezési cím: 7401 Kaposvár, Pf. 16.
Cím: 4400 Nyíregyháza, Széchenyi út 4.
4400 Nyíregyháza, Széchenyi utca 25.
4461 Nyírtelek-Varjúlapos 60.
4461 Nyírtelek-Varjúlapos 70.
Levelezési cím: 4401 Nyíregyháza, Pf. 187.
Cím: 7100 Szekszárd, Béla király tér 1.
7100 Szekszárd, Bartina utca 9.
7100 Szekszárd, Keselyűsi út 22/3.
Levelezési cím: 7101 Szekszárd, Pf. 33.
Telefon/Telefax: +36 74 319 473
Cím: 9700 Szombathely, Hefele Menyhért utca 51.
9730 Kőszeg, Kossuth Lajos utca 3.
9730 Kőszeg, Jurisics tér 2.
Levelezési cím: 9701 Szombathely, Pf. 78.
Telefon: +36 94 514 800
Telefax: +36 94 509 267
8500 Pápa, Anna tér 1.
Levelezési cím: 8202 Veszprém 2, Pf. 705
E-mail: veml@mnl.gov.hu, info.veml@mnl.gov.hu
Cím: 8900 Zalaegerszeg, Széchenyi tér 3-5.
8900 Zalaegerszeg, Balatoni út (hrsz2727/5)
8900 Zalaegerszeg, Sütő utca 4.
Levelezési cím: 8901 Zalaegerszeg, Pf. 110.
Honlap: www.zml.hu


text:
Hat budapesti kerület elleni kamerás per dosszié | TASZ
A Társaság a Szabadságjogokért 2006. november 2-án közérdekű adat kiadása iránt terjesztett elő keresetet egyrészt a Ferencvárosi Önkormányzat (IX.ker.), a Kőbányai Önkormányzat (X.ker.), a XIII.kerületi Önkormányzat, másrészt I. Kerület Budavári Önkormányzat, XI.ker. Újbuda Kht.(a XI.kerület adatkezelője) és XXII.ker. Budafok-Tétény Önkormányzat ellen.
Kisebb eljárási bonyodalmak után peregyesítésre került sor és a perben az illetékes Pesti Központi Kerületi Bíróság hozott ítéletet.
A TASZ a felsorolt kerületek polgármestereihez több ízben levélben fordult közérdekű adatigényléssel.Az adatkérés a kerületükben működő közterületi kamerás térfigyelő-rendszerekre vonatkozó kérdésekből állt.
A X. és a XIII. kerület részére küldött kérdőív 80 kérdést tartalmazott, mivel velük kapcsolatosan a rendőrségnek nem voltak az ügyre vonatkozó adatai, a másik 4 kerülettől 36 kérdésre vártunk választ. A kérdőív a térfigyelő rendszer telepítési, technikai körülményeire, a lakosság körében való ismertségére, jogi ill. Gazdasági hátterére, a működésére, vonatkozó statisztikára, a kamerabeültetési térképvázlatra és a rendszer ellenőrzésére kérdezett rá. Ezen kívül a térfigyelő-rendszer működtetésére vonatkozó szerződést is kérte.
Az I. kerület a kérdések megválaszolását lényegében megtagadta, a többi kerület és az Újbuda Kht. nem vagy csak részben válaszolt a feltett kérdésekre, illetve köztük többen arra hivatkoztak, hogy kerületük honlapján megtalálhatók a szükséges információk, ezzel azonban nem tettek eleget az adatvédelmi törvényben foglaltaknak.
A IX. kerület az adatkérést a keresetlevél benyújtását követően teljesítette, így vele szemben a TASZ a keresettől elállt.
Az eljárás során az egyes kerületek érdemi védekezése eltérő volt.
A XIII. kerület jogi képviselőjének érvelése többek között egy olyan Bírósági Határozaton alapult, amely a hatályos adatvédelmi törvénynek ellentmond, a térfigyelő kamerákra vonatkozó szerződés részleteit pedig üzleti titoknak vélelmezte.
A X.kerületi Önkormányzat előkészítő iratában bűnmegelőzési érdekekre valamint egy olyan EK rendeletre is hivatkozott, amely kizárólag egyes uniós szervekre vonatkoznak.
Többen,köztük az I. kerület ellenkérelme tartalmazott olyan indokokat, melyek szerint a feltett kérdések alkotmányos alapjogokat sértenek.
Az ellenkérelmek egyes pontjaira a TASZ reagált.
Az Újbuda Kht. a tárgyalásokon nem jelent meg, érdemben nem védekezett. A XXII. kerület védője szóban adta elő álláspontjukat.
Az elsőfokú ítélet 2007. május 29-én született, melyben a bíróság valamennyi pontban a TASZ javára ítélkezett, ez újabb sikernek könyvelhető el. Az ítéletnek eddig a Kőbányai Önkormányzat és Budafok-Tétény Önkormányzata teljes mértékben eleget tett, a XI.kerületi Újbuda Kht.pedig csak részben.
Az elsőfokú ítélet ellen a III. és IV. rendű alperesek (XIII. és I. kerület) fellebbeztek. Fellebbezésük folytán a Fővárosi Bíróság megváltoztatta az elsőfokú bíróság ítéletét. Másodfokon már csak a X. és XIII. kerület maradt perben, a többi kerület válaszolt és megküldte a kért adatokat. A bíróság 2. fokú döntése szerint (47.Pf.635.509/2007/3.) a III. rendű alperes a 80 kérdésből 36 kérdés, illetve a IV. rendű alperes ezen túlmenően még a 2006. szeptember 19-én kelt kiegészítő levélhez mellékelt plusz 8 kérdés tekintetében a felperes keresetét elutasította, mivel azok a bíróság álláspontja szerint nem közérdekű adatra kérdeznek rá.
A TASZ ezután 2008. január 24-én a Legfelsőbb Bírósághoz fordult felülvizsgálati kérelemmel, hiszen korábban már azonos kérdésben más ügyekben már elismerték, hogy a feltett kérdések közérdekű adatra kérdeznek rá. A közérdekű adatok kiadása iránti levelezés megtekintése :
X.kerület,
XIII.kerület,
XXII.kerület,
I.kerület. Az I. és XIII. kerület fellebbezése:
I.kerület ,
XIII. kerület.

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
„Előzetes döntéshozatal – 2004/38/EK irányelv – Önálló vállalkozói tevékenységének gyakorlásával felhagyó személy – Az önálló vállalkozói jogállás megtartása – Tartózkodási jog – Tagállami szabályozás, amely munkakeresési juttatás nyújtását olyan személyeknek tartja fenn, akik e tagállam területén tartózkodási joggal rendelkeznek”
A C‑442/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) a Bírósághoz 2016. augusztus 8‑án érkezett, 2016. július 29‑i határozatával terjesztett elő a
a Minister for Social Protection,
tagjai: J. L. da Cruz Vilaça tanácselnök, A. Tizzano, a Bíróság elnökhelyettese (előadó), A. Borg Barthet és M. Berger bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. június 14‑i tárgyalásra,
– F. Gusa képviseletében V. Nahoi advocate, F. Flanagan BL és D. Shortall BL,
– a Minister for Social Protection, Írország és az Attorney General képviseletében A. Morrissey, E. Creedon és E. McKenna, meghatalmazotti minőségben, segítőik: D. Dodd BL, és S. Woulfe SC,
– a cseh kormány képviseletében M. Smolek, J. Pavliš és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
– a dán kormány képviseletében J. Nymann‑Lindegren, M. N. Lyshøj és C. Thorning, meghatalmazotti minőségben,
– a német kormány képviseletében J. Möller, meghatalmazotti minőségben,
– a magyar kormány képviseletében Fehér M. Z. és Sebestyén E. E., meghatalmazotti minőségben,
– az Egyesült Királyság kormánya képviseletében S. Brandon, T. Buley és C. Crane, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: D. Blundell barrister,
– az Európai Bizottság képviseletében E. Montaguti és J. Tomkin, meghatalmazotti minőségben
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) 7. és 14. cikkének, valamint a 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2009. L 284., 43. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.; a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 4. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2 Ezt a kérelmet a Florea Gusa és a Minister for Social Protection (szociális védelmi minisztérium, Írország), Írország, valamint az Attorney General között fennálló jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya munkakeresési juttatás G. Gusa számára való nyújtásának megtagadása.
3 A 2004/38 irányelv (3) és (4) preambulumbekezdése kimondja:
„(3) […] szükséges a külön a munkavállalókkal, az önálló vállalkozókkal, valamint a diákokkal és más inaktív személyekkel foglalkozó, meglévő közösségi jogi eszközök [helyesen: jogszabályok] egységes szerkezetbe foglalása és felülvizsgálata valamennyi uniós polgár szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogának egyszerűsítése és megerősítése érdekében.
(4) A szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog ezen ágazatonkénti és fragmentált megközelítésének orvoslása érdekében, valamint e jogok gyakorlásának megkönnyítése érdekében egyetlen jogalkotói aktusra van szükség, amely módosítja a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendeletet [HL 1968. L 257., 2. o., módosította az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK rendelet; HL 1992. L 245., 1. o.], és amely hatályon kívül helyezi a következő jogi aktusokat: a tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1968. október 15‑i 68/360/EGK tanácsi irányelv [HL 1968. L 257., 13. o.], a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás területén a tagállamok állampolgárainak Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1973. május 21‑i 73/148/EGK tanácsi irányelv [HL 1973. L 172., 14. o.], [a tartózkodási jogról szóló, 1990. június 28‑i 90/364/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 180., 26. o.)], a kereső tevékenységük folytatásával felhagyó munkavállalók és önálló vállalkozók tartózkodási jogáról szóló, 1990. június 28‑i 90/365/EGK tanácsi irányelv [HL 1990. L 180., 28. o.] és a diákok tartózkodási jogáról szóló, 1993. október 29‑i 93/96/EGK tanácsi irányelv [HL 1993. L 317., 59. o.].”
5 Az említett irányelvnek a „Tartózkodás joga három hónapot meghaladóan” című 7. cikke (1) és (3) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1) Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha:
c) – tanulmányok folytatásának fő céljából, ideértve a szakképzést is, beiratkoztak egy magán‑ vagy közoktatási intézménybe […], és
– teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, és […] bizonyítják a megfelelő [helyesen: illetékes] nemzeti hatóságnál, hogy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára, ahhoz, hogy a tartózkodásuk időtartama alatt ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére; vagy;
b) ha kényszerű, regisztrált munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és a megfelelő [helyesen: illetékes] munkaügyi hivatal nyilvántartásba vette álláskeresőként;
6 Az említett irányelvnek „A tartózkodási jog megtartása” címet viselő 14. cikke (4) bekezdése a következőt mondja ki:
„[…] a VI. fejezet rendelkezéseinek sérelme nélkül, nem hozható kiutasítási intézkedés az uniós polgárral vagy családtagjaival szemben, ha:
b) az uniós polgár álláskeresés végett utazott be a fogadó tagállam területére. Ebben az esetben az uniós polgár […] mindaddig nem utasítható[…] ki, amíg az uniós polgár bizonyítani tudja, hogy állást keres, és tényleges esélye van a foglalkoztatásra.”
7 A 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) és (3) bekezdése így rendelkezik:
„(1) Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
h) munkanélküli‑ellátások;
(3) Ezt a rendeletet ugyancsak alkalmazni kell a 70. cikk alá tartozó különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra.”
8 Az említett rendelet „Egyenlő bánásmód” címet viselő 4. cikke a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet eltérő rendelkezései hiányában az e rendelet hatálya alá tartozó személyeket bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan jogok illetik meg, és ugyanolyan kötelezettségek terhelik, mint az adott tagállam állampolgárait.”
9 Az említett rendelet III. fejezetének „Különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások” című 9. fejezetében található 70. cikke az alábbiakat mondja ki:
„(1) Ezt a cikket kell alkalmazni a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra is, amelyek olyan jogszabályokban kerülnek megállapításra amelyek – személyi hatályuk, célkitűzéseik és/vagy a jogosultságra vonatkozó feltételeik miatt – a 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági jogszabályok, valamint a szociális segélyezés jellegzetességeit egyaránt magukban hordozzák.
(2) E fejezet alkalmazásában a »különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás« az az ellátás, amelynek:
i) […] a 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági ágak által fedezett kockázatok kiegészítő, helyettesítő vagy járulékos fedezetéül szolgáljon, és az érintett személyeknek minimum megélhetési jövedelmet biztosítson az érintett tagállam gazdasági és társadalmi helyzetére is figyelemmel;
b) amely esetében a finanszírozás kizárólag a kötelező, az általános közkiadások fedezésére szolgáló adóbevételből származik, valamint az ellátások nyújtásának és kiszámításának feltételei a kedvezményezett tekintetében nem függnek semmiféle járulékfizetéstől. […]
(4) A (2) bekezdésben említett ellátások kizárólag abban a tagállamban nyújthatók, az ilyen tagállam jogszabályainak megfelelően, amelyben az érintett személy lakóhellyel rendelkezik. […]”
10 Ugyanezen rendelet X. melléklete, amely a rendelet 70. cikkének (2) bekezdése szerinti különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokat sorolja fel, Írország tekintetében tartalmazza az alábbiakat: „Munkakeresési juttatás (a 2005. évi konszolidált szociális jóléti törvény, harmadik rész, 2. fejezet)”.
11 Social Welfare Consolidation Act 2005 (as amended) (a 2005. évi [módosított] konszolidált szociális jóléti törvény; a továbbiakban: 2005. évi törvény) 139. cikke a szociális segítségnyújtási ellátások listájában feltünteti a munkakeresési juttatást.
12 E törvény 141. cikkének (1) és (9) bekezdése értelmében e juttatás a forrásokra vonatkozó kritériumhoz, valamint ahhoz a feltételhez van kötve, hogy az érintett személy szokásos tartózkodási helye az e juttatás iránti kérelem benyújtásának időpontjában Írországban legyen.
13 Az említett törvény 246. cikkének (5) bekezdése az alábbiakat mondja ki:
„[…] e törvény alkalmazásában az a személy, aki jogellenesen tartózkodik az ország területén, nem tekinthető úgy, hogy szokásos tartózkodási helye az országban van”.
14 Ugyanezen törvény 246. cikkének (6) bekezdése felsorolja az olyan személynek minősülő személyeket, akik e cikk (5) bekezdése értelmében tartózkodási joggal rendelkeznek Írországban. E személyek sorában szerepelnek az ír állampolgárok, valamint azok, akik e tagállamba jogosultak belépni és ott tartózkodni a European Communities (Free Movement of Persons) (No. 2) Regulations 2006 (SI No. 656 of 2006) (az Európai Közösségekről szóló 2006. évi 2. rendelet [személyek szabad mozgása]; a továbbiakban: 2006. évi rendelet) értelmében, amely a 2004/38 irányelvet ülteti át az ír jogba.
15 A 2006. évi rendelet 6. cikkének (2) bekezdése így rendelkezik:
„(a) A 20. cikk sérelme nélkül valamely uniós állampolgár három hónapnál hosszabb ideig tartózkodhat az állam területén:
i) ha az államban alkalmazásban áll, vagy önálló vállalkozói tevékenységet folytat,
c) A 20. cikk sérelme nélkül, azon személy, akire az a) pont i) alpontja irányadó, az e pontban foglalt tevékenységekkel való felhagyása esetén akkor maradhat az országban, ha:
ii) kényszerű munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és a Department of Social and Family Affairs (szociális és családügyi minisztérium, Írország) és a FÁS ([Foras Áiseanna Saothair, oktatási és munkaügyi hatóság, Írország) nyilvántartásba vette álláskeresőként.
16 A román állampolgárságú F. Gusa 2007 októberében lépett be Írország területére. E tagállamban való tartózkodásának első évében megélhetését nagykorú gyermekei biztosították, akik szintén e tagállamban tartózkodtak. F. Gusa 2008 októberétől 2012 októberéig kőművesként önálló vállalkozói tevékenységet folytatott, és e minőségében adót, béralapú társadalombiztosítást és a jövedelmét terhelő egyéb járulékokat fizetett.
17 F. Gusa e tevékenységgel 2012 októberében felhagyott, arra hivatkozva, hogy a gazdasági visszaesés következtében nincs munkalehetősége, és az illetékes ír hatóságok nyilvántartásba vették álláskeresőként. Ekkor már semmilyen jövedelemmel nem rendelkezett, mivel gyermekei elhagyták Írországot, és nem nyújtottak számára többé anyagi támogatást.
18 2012 novemberében a 2005. évi törvény alapján F. Gusa munkakeresési juttatás iránti kérelmet nyújtott be.
19 Ezt a kérelmet egy 2012. november 22‑i határozat ugyanakkor elutasította, azzal az indokolással, hogy G. Gusa nem bizonyította, hogy ezen időpontban továbbra is tartózkodási joggal rendelkezik Írországban. Kőművesként végzett önálló vállalkozói tevékenységének beszüntetését követően G. Gusa ugyanis – ezen indokolás szerint – nem teljesíti többé azokat a feltételeket, amelyeket a 2004/38 irányelv 7. cikkét az ír jogba átültető 2006. évi rendelet 6. cikkének (2) bekezdése ezen jog biztosításához előír.
20 Miután e határozat ellen sikertelenül élt közigazgatási jogorvoslattal, G. Gusa e határozatot megtámadta a High Court (felsőbíróság, Írország) előtt, arra hivatkozva többek között, hogy jóllehet felhagyott önálló vállalkozói tevékenységének gyakorlásával, a 2004/38 irányelv 7. cikke értelmében megtartotta önálló vállalkozói jogállását, valamint Írországban való tartózkodáshoz való jogát. A High Court (felsőbíróság) 2013. október 17‑i ítéletével elutasította az előtte indított keresetet. G. Gusa fellebbezést nyújtott be a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) előtt, amely e fellebbezést áttette a kérdést előterjesztő bíróság elé.
21 E bíróság mindenekelőtt megjegyzi, hogy G. Gusa nem állítja, hogy megélhetésének biztosításához elegendő forrással, és teljes körű egészségbiztosítással rendelkezne, következésképpen nem támasztja alá, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján tartózkodási joggal rendelkezik Írországban. G. Gusa azt sem állítja, hogy 2012 novemberében állandó tartózkodási jogot szerzett ebben az országban.
22 Ugyanakkor az említett bíróságban felmerül, először is, hogy G. Gusát, jóllehet felhagyott kőművesi önálló vállalkozói tevékenységével, úgy kell‑e tekinteni, mint aki megtartotta az ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerinti önálló vállalkozói jogállását, miáltal továbbra is tartózkodási jogot élvez Írországban az említett irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy az említett 7. cikk (3) bekezdése b) pontjának hatálya kizárólag az olyan személyekre vonatkozik, akik munkavállalói tevékenységük több mint egy éves gyakorlását követően kényszerű munkanélküliség helyzetébe kerültek, vagy e rendelkezés azokra a személyekre is alkalmazandó, akik azt követően kerültek hasonló helyzetbe, hogy ilyen időtartam folyamán önálló vállalkozói tevékenységet gyakoroltak.
23 Továbbá, amennyiben azt kellene megállapítani, hogy G. Gusa elveszítette önálló vállalkozói jogállását, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy valamely más uniós jogi rendelkezés alapján e személy számára mindazonáltal el kell‑e ismerni tartózkodási jogot Írországban, akkor is, ha e személy nem rendelkezik sem elegendő forrással, sem pedig teljes körű egészségbiztosítással.
24 Végül, amennyiben a fentiekre nemleges válasz adandó, e bíróság azt kívánja tudni, hogy a 2005. évi törvény által előírt munkakeresési juttatás G. Gusától való megtagadása azzal az indokkal, hogy nem tud ilyen tartózkodási jogot igazolni, sérti‑e az uniós jogot, különösen a 883/2004 rendelet 4. cikkét, pontosítva, hogy e juttatás az e rendelet 70. cikke értelmében vett „különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak” minősül.
25 E körülmények között a Court of appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Megtartja‑e önálló vállalkozó jogállását a [2004/38 irányelv] 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, az irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján vagy egyéb jogcímen az az uniós polgár, aki: i) valamely másik tagállam állampolgára; ii) mintegy négy éven keresztül jogszerűen tartózkodott és önálló vállalkozóként dolgozott a fogadó tagállamban; iii) munkalehetőség hiányában a munkavégzést vagy gazdasági tevékenységét megszűntette; és iv) az illetékes munkaügyi hivatal álláskeresőként nyilvántartásba vette?
2) Amennyiben nem: megtartja‑e e személy a fogadó tagállamban a tartózkodási jogát, ha nem teljesíti a [2004/38 irányelv] 7. cikke (1) bekezdésének b) vagy c) pontjában szereplő feltételeket, vagy csupán kiutasítás elleni védelem vonatkozik rá a 2004/38 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének b) pontja szerint?
3) Amennyiben nem: az ilyen személy tekintetében összeegyeztethető‑e az uniós joggal és különösen a 883/2004 rendelet 4. cikkével az munkakeresési juttatás (a 883/2004 irányelv 70. cikke szerinti különleges, nem járulékalapú [pénzbeli] ellátás) megtagadása azon indok alapján, hogy nem rendelkezik tartózkodási joggal a fogadó tagállamban?”
26 Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját akként kell‑e értelmezni, hogy az ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett önálló vállalkozó minőségét megtartja az olyan tagállami állampolgár, aki, miután mintegy négy éven keresztül jogszerűen tartózkodott és önálló vállalkozóként dolgozott valamely másik tagállamban, akaratától független okokból eredő munkalehetőség‑hiány miatt e tevékenységét megszüntette, és akit ezen utóbbi tagállam illetékes munkaügyi hivatala álláskeresőként nyilvántartásba vett.
27 A 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a tartózkodás joga megilleti egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra azokat az uniós polgárokat, akik munkavállalók vagy önálló vállalkozók e tagállamban. Ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése akként rendelkezik, hogy az (1) bekezdés a) pontjának alkalmazásában az az uniós polgár, aki a továbbiakban már nem munkavállaló vagy önálló vállalkozó, négy esetben mindazonáltal megtartja munkavállaló vagy önálló vállalkozó jogállását.
28 Ezen esetek sorában ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja említi azt a helyzetet, amikor az érintett uniós polgár „kényszerű, regisztrált munkanélkülivé vált azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban állt, és az illetékes munkaügyi hivatal nyilvántartásba vette álláskeresőként”.
29 E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli, hogy a jelen ügyben nem vitatott, hogy G. Gusát az e b) pont szerinti illetékes munkaügyi hivatal nyilvántartásba vette álláskeresőként. E bíróság mindazonáltal rámutat lényegében arra, hogy az említett b) pontnak magából a szövegéből arra lehet következtetni, hogy az kizárólag azon személyekre alkalmazandó, akik kényszerű, regisztrált munkanélkülivé váltak azt követően, hogy egy évnél hosszabb ideig alkalmazásban álltak, az olyan személyekre nem, akik, G. Gusához hasonlóan, azt követően vált kerültek ezzel egyenértékű helyzetbe, hogy önálló vállalkozói tevékenységet gyakoroltak ilyen időtartam folyamán.
30 Ilyen értelmezés mindazonáltal nem vezethető le egyértelműen e szövegből.
31 Különösen, ami a „kényszerű munkanélküliség” fogalmát illeti, ellentétben azzal, amit az alapeljárás alperesei és az Egyesült Királyság kormánya állít, ez a kifejezés azon kontextus függvényében, amelyben alkalmazzák, utalhat mind az olyan, munkavégzés nélküli helyzetre, amely a munkavállaló álláshelyének az érintett akaratától független – például elbocsátás következtében történő – elvesztéséből ered, mind tágabb értelemben a munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként folytatott szakmai tevékenységnek az érintett akaratától független – mint amilyen a gazdasági visszaesés helyzete – okokból eredő munkalehetőség‑hiány miatt történő beszüntetésére.
32 Egyébiránt, ami az „azt követően, hogy […] alkalmazásban állt” kifejezést illeti, amelyet többek között az angol nyelvi változat („after having been employed”) és a francia nyelvi változat is használ a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontjában, és amely – amint azt hangsúlyozták többek között az alapügy alperesei – nem szerepelt az Európai Bizottság által előterjesztett eredeti és módosított irányelvjavaslatban [Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogára vonatkozó európai parlamenti és tanácsi irányelvre vonatkozó javaslat, COM(2003) 199 végleges (HL 2001. C 270. E, 150. o.)], vitathatatlan, hogy e kifejezés értelmezhető akként, hogy munkavállalói tevékenység korábbi gyakorlására vonatkozik.
33 Mindazonáltal, amint azt a főtanácsnok lényegében kiemelte indítványának 48. és 49. pontjában, e rendelkezés más nyelvi változatai, amelyek semlegesebb kifejezést használnak, nem erősítik meg ezt az értelmezést. Közelebbről a görög nyelvi változat a „επαγγελματική δραστηριότητα”, kifejezést használja, amely ezzel „szakmai tevékenységre” hivatkozik, az olasz nyelvi változat az „aver esercitato un’attività” kifejezést használja, amely egy tevékenység gyakorlására utal, a lett nyelvi változat pedig az „ir bijis(‑usi) nodarbināts(‑a)” kifejezést használja általános jelleggel, olyan személyeket értve ez alatt, akik „dolgoztak”.
34 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint egy uniós jogi rendelkezés valamely nyelvi változatának megfogalmazása nem szolgálhat e rendelkezés értelmezésének kizárólagos alapjául, illetve e tekintetben nem élvezhet elsőbbséget más nyelvi változatokkal szemben. Az uniós jog rendelkezéseit egységesen kell értelmezni és alkalmazni az Unió valamennyi nyelvén készült változatok figyelembevételével. Az egyes nyelvi változatok közötti eltérés esetén a szóban forgó rendelkezést azon szabályozás általános rendszerére és céljára tekintettel kell értelmezni, amelynek az a részét képezi (2016. március 1‑jei Alo és Osso ítélet, C‑443/14 és C‑444/14, EU:C:2016:127, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35 Ami a 2004/38 irányelv általános rendszerét illeti, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv célja, amint azt 1. cikkének a) pontja kimondja, az uniós polgárok és családtagjaik által a tagállamok területén a szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jog gyakorlására vonatkozó feltételek megállapítása.
36 E célból az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdése különbséget tesz többek között a gazdaságilag aktív polgárok helyzete, valamint a gazdaságilag inaktív polgárok és tanulók helyzete között. E rendelkezés ugyanakkor nem tesz különbséget ezen első kategórián belül a fogadó tagállamban munkavállalói tevékenységet, illetve önálló vállalkozói tevékenységet gyakorló polgárok között.
37 A 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja, amint az a jelen ítélet 27. pontjában bemutatásra került, ekként biztosít tartózkodási jogot valamennyi „munkavállaló vagy önálló vállalkozó” jogállású uniós polgár számára. Ugyanezen céllal ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése bevezető fordulatában azon uniós polgárokat említi, akik, jóllehet „a továbbiakban már nem munkavállalók vagy önálló vállalkozók”, megtartják „munkavállaló vagy önálló vállalkozó jogállásukat” ezen első rendelkezés alkalmazásában.
38 Mivel, amint az a jelen ítélet 30–34. pontjából kitűnik, az említett 7. cikk (3) bekezdése b) pontjának szövegéből nem lehet arra következtetni, hogy e pont kizárólag azon személyekre vonatkozik, akik munkavállalói tevékenységük gyakorlásával hagytak fel, azokra a személyekre nem, akik önálló vállalkozói tevékenység gyakorlásával hagytak fel, az említett b) pontot a 2004/38 irányelv általános rendszerének és különösen e rendelkezés bevezető mondatának és ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának fényében akként kell értelmezni, hogy az személyek e mindkét kategóriájára alkalmazandó.
39 Ezt az értelmezést megerősíti az említett irányelv, közelebbről annak 7. cikke (3) bekezdésének b) pontja által követett célok elemzése.
40 Ugyanis, egyrészt a 2004/38 irányelv (3) és (4) preambulumbekezdéséből következik, hogy az irányelv célja az uniós polgároknak a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való alapvető és egyéni jogának erősítése, valamint e jog gyakorlásának megkönnyítése érdekében azon, ágazatonkénti és fragmentált megközelítés meghaladása, amely az ezen irányelvet megelőzően jellemezte az uniós jogi eszközöket, amelyek például külön vonatkoztak a munkavállalókra és az önálló vállalkozókra, és egységes jogszabály alkotása, amely egységes szerkezetbe foglalja és felülvizsgálja ezen eszközöket (lásd ebben az értelemben: 2014. június 19‑i Saint Prix ítélet, C‑507/12, EU:C:2014:2007, 25. pont).
41 Márpedig az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdése b) pontjának olyan értelmezése, amely szerint az kizárólag olyan személyekre vonatkozik, akik több mint egy évig munkavállalói tevékenységet folytattak, azokra nem, akik ilyen időtartam folyamán önálló vállalkozói tevékenységet folytattak, e céllal ellentétes lenne.
42 Másrészt ez az értelmezés indokolatlan eltérő bánásmódot vezetne be a személyek e két kategóriája között e rendelkezés arra irányuló célja tekintetében, hogy a munkavállalói jogállás megtartása által biztosítsák az olyan személyek tartózkodási jogát, akik szakmai tevékenységük gyakorlásával akaratuktól független körülményekből eredő munkalehetőség‑hiány miatt hagytak fel.
43 Ugyanis, a munkavállalóhoz hasonlóan, aki akaratán kívül álló okból elveszítheti alkalmazotti munkahelyét például elbocsátás következtében, az olyan személy, aki önálló vállalkozói tevékenységet folytatott, ugyancsak rákényszerülhet e tevékenységének beszüntetésére. E személy ekként sebezhetőség szempontjából hasonló helyzetben lehet, mint az elbocsátott munkavállaló. Ilyen körülmények között nem indokolt, hogy az említett személy tartózkodási jogának megtartása tekintetében nem részesül ugyanolyan védelemben, mint amelyben az a személy részesül, aki munkavállalói tevékenységével hagyott fel.
44 Az ilyen eltérő bánásmód annál is kevésbé lenne indokolható, mert egy olyan személyt, aki önálló vállalkozói tevékenységet folytatott valamely fogadó tagállamban, és aki adó, járulék és további, jövedelméből fizetendő terhek megfizetése által ugyanolyan módon hozzájárult e tagállam szociális és pénzügyi rendszeréhez, mint az olyan, első állását kereső személy, aki sosem gyakorolt gazdasági tevékenységet e tagállamban, és sosem fizetett e rendszerbe járulékot.
45 A fentiek összességéből az következik, hogy az olyan személy, aki önálló vállalkozói tevékenységét akaratától független körülményekből eredő munkalehetőség‑hiány miatt szüntette be azt követően, hogy ilyen tevékenységet folytatott több mint egy éven keresztül, jogosult a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontjában kínált védelemre, hasonlóan az olyan személyhez, aki akaratától függetlenül veszítette el munkavállalóként ilyen időtartam folyamán betöltött állását. Amint azt e rendelkezés előírja, a tevékenység megszüntetésének nyilvántartottnak kell lennie.
46 Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját akként kell értelmezni, hogy az ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett önálló vállalkozó minőségét megtartja az olyan tagállami állampolgár, aki, miután mintegy négy éven keresztül jogszerűen tartózkodott és önálló vállalkozóként dolgozott valamely másik tagállamban, akaratától független okokból eredő, regisztrált munkalehetőség‑hiány miatt e tevékenységét megszüntette, és akit ezen utóbbi tagállam illetékes munkaügyi hivatala álláskeresőként nyilvántartásba vett.
47 Tekintettel az első kérdésre adott válaszra, a második és a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
Az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikke (3) bekezdésének b) pontját akként kell értelmezni, hogy az ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett önálló vállalkozó minőségét megtartja az olyan tagállami állampolgár, aki, miután mintegy négy éven keresztül jogszerűen tartózkodott és önálló vállalkozóként dolgozott valamely másik tagállamban, akaratától független okokból eredő, regisztrált munkalehetőség‑hiány miatt e tevékenységét megszüntette, és akit ezen utóbbi tagállam illetékes munkaügyi hivatala álláskeresőként nyilvántartásba vett.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság