text:
aranytalicska: Riport a siralomházból (3)
Az újságíró feljegyzései
A kettős megoldás
A tévé képernyőjén láttam először Ladislav Ambruzt, a Kék fény adásában.
— Most mit mondjak? — kérdezi a fiatalember és mosolyog. Mosolygó fiatal arc.
Igen, őt keresték azon az áprilisi délutánon, miközben a Baross utcai ház erkély folyosóján könyököltem. A másik lépcsőházban történt az eset. Ott csengetett be egy lakásba és akkor is mosolygott.
A lány először nem gondolt rosszra...
Nálam is becsengethetett volna.
Később, amikor már beszélgettünk, amikor már erről is olyan természetesen és magától értetődően beszélgettünk, mint a halálról, elmúlásról, ezt a kérdést is feltettem. Mi lett volna, ha nálam csenget?
Gondolkodás nélkül vágta rá: — Nem nyitott volna ajtót......hiszen mesélte...
Igen, elmeséltem, hogy egyszer valaki becsengetett hozzám kora délután s a szomszédok nem voltak otthon. Ajtón át kérdeztem, mit akar (a kémlelő használhatatlan). — Fontos ügy — mondta az illető —, rádiótól keresem. Nem nyitottam ajtót. Makacskodott, toporgott, nógatott, végül elment. Soha többé nem jött vissza, soha nem tudtam meg, hogy ki volt és mit akart.
És másutt? Vajon hányan nem nyitnak ajtót ezután?
Mennyivel lesznek bizalmatlanabbak az emberek? És jó-e, ha azok lesznek? Jó-e, ha visszavonulnak és nem segítenek akkor, ha valóban szükség van rá? Jó-e, ha valaki nem hagyhat üzenetet a szomszédnak, pedig fontos lenne.
A Fővárosi Bíróság Budapesten, az 1986. évi augusztus hó 25., 26., 27. napjain tartott, részben nyilvános tárgyalás alapján meghozta, szeptember hó 3. napján nyilvánosan kihirdette a következő ítéletet:
Az 1986. évi április 10. napjától előzetesen fogvatartásban lévő:
Ladislav Ambruz vádlott, aki Rozsnyón, 1964. évi február 8. napján született, kassai lakos
nyereségvágyból, aljas indokból, különös kegyetlenséggel elkövetett emberölés bűntettében,
2 rb fegyveresen elkövetett rablás bűntettében,
2 rb erőszakos közösülés bűntettében és
fegyveresen elkövetett tiltott határátlépés bűntettében.
A bíróság ezért Ladislav Ambruz vádlottat halmazati büntetésül halálbüntetésre ítéli.
A bíróság a tárgyalás adatai alapján a következő tényállást állapította meg:
a) A vádlott személyi körülményei tekintetében:
Ladislav Ambruz vádlott gyermekkorától katonai pályára készült. Repülőstiszt szeretett volna lenni. 4 éves katonai gimnáziumot végzett Besztercebányán, ezt követően a repülő-főiskolára járt, ahol 3 szemesztert végzett, de tanulmányait megszakította nem megfelelő előmenetele miatt. 1983-ban házasságot kötött, mely házasságból még ebben az évben gyermeke született. A tanulmányok befejezése miatt a tényleges katonai szolgálatát kellett letöltenie családjától távol, Ostravában, ahol őrmesterként raktárosi beosztásban dolgozott. Az életcél meghiúsulása jelentős lelki törést okozott számára.
A vádlott büntetlen előéletű, a családdal közös lakáson kívül más vagyonnal nem rendelkezik. Eddigi életvezetése kiegyensúlyozatlan, diszharmonikus, aszociális személyiségfejlődésre utal. Érzelmileg sivárabb. Sem jelenleg, sem a cselekmények elkövetése idején nem szenved és nem szenvedett kóros elmeállapotban, amely képtelenné tette vagy korlátozta volna abban, hogy cselekménye társadalomra veszélyességét felismerje vagy hogy akaratának megfelelő magatartást tanúsítson.
b) A vádlott cselekményei tekintetében:
1. Ladislav Ambruz Csehszlovákiában több lakásbetörés útján megvalósított vagyon elleni bűncselekményt követett el. Amikor úgy érezte, hogy cselekménye lelepleződik, elhatározta, hogy illegális úton megszökik az országból, mégpedig Magyarországon keresztül Jugoszlávián át Görögországba, távolabbi célként Ausztráliába.
Magához vett 29 000 cseh koronát, lopásból származó aranytárgyakat, bélyeggyűjteményt és látcsövet, valamint szolgálati sötétbarna markolatú hadipisztolyát, csőtisztítóval és tárral és 40 db pisztolylőszerrel. Ezenkívül nála volt 1 db műanyag nyelű, 10 cm pengehosszúságú tőr bőrtokban, 1 db 14 cm pengehosszúságú, egyélű tőr szarvasagancs utánzatú műanyag nyéllel, 1 db zsebkés, 16 Diazepán tabletta, a szocialista országokba szóló útlevele.
(L. A. elmondása alapján)
Huszonkét éves vagyok. Halálra ítéltek. Álltam, hallgattam, és a szempillám se rebbent. Nagyon koncentráltam, hogy így legyen. Életemben talán soha nem akartam így valamit. Bátornak látszani. A hátam mögött zsongást hallottam. Emberek voltak a hátam mögött, nők és férfiak. Elöl tévések, rádiósok, a bíróság. Először mindenki állt, a bíró olvasott. Aztán leültünk. Kezem bilincsben. Az ujjaimra is vigyáztam, hogy ne remegjenek. Külön-külön mindenre vigyáztam és nem gondoltam másra: a szemem, a vállam, a testem.
Hátam mögött az emberek idegenek. Anyámnak, feleségemnek üzentem, ne jöjjenek. De azért vártam őket. Az ügyvéd azt mondta, anyám elindult, de valami közbe jött. Ezt még azelőtt mondta, mielőtt bementünk az ítélethirdetésre. Nem is értettem jól, mit mond. Mozgott a szája, mindenki beszélt, tolongtak, nagyon sokan voltak, néztek, bámultak. Két cigarettám volt a zacskóban, az egyikre rágyújtottam, az őrök adtak tüzet. Jó szívni a füstöt. A füst jó. És az is jó, hogy csípi a szemem a füst, hogy állok, hogy ülök, elmenni is jó, a bilincset megszoktam, úgy nyújtóul' a kezem a két karikába, mint aki mindig így csinálta.
Mindent meg lehet szokni és semmit nem lehet megszokni. Először cirkuszi lónak éreztem magam, bevezettek, álltam, kérdeztek, feleltem. Aztán elfelejtettem mindenkit, csak a bírót láttam, nem túl fiatal, magas, kopaszodó ember.
Büntetlen előéletű vagyok. Soha nem voltam még bíróságon, rendőrségen, soha nem hallgattak ki és mégis olyan volt, mintha mindezt már átéltem volta. Nekem semmi nem volt furcsa és minden furcsa volt, miért nem mehetek ki a kapun? Én ha akartam valamit, mindig megtettem, nekem nem lehetett azt mondani, hogy nem. Én nem ismertem nemet. Anyám mondta, ezt ne tedd és tettem. Feleségem mondta, hogy ne tedd és tettem. Én olyan fegyelmezetlen katona voltam, amilyen talán még nem volt a hadseregben. Soha nem akartam katona lenni, de másképpen nem lehettem volna pilóta, ezért bevonultam. A polgári repülésnél túl nagy volt a tolongás.
A repülés. Repülés és az a szó: pilóta. Nagyon jó szó. Később, amikor már kirúgtak, amikor már tudtam, hogy nem repülök talán sohasem, akkor azt hazudtam a társaságban, hogy pilóta vagyok és szórtam a pénzt. Lássák, hogy egy pilótának sok pénze van és ezt mindenki természetesnek találta. Nevettem, táncoltam, udvaroltam. Elmentem a lányokkal, a feleségemre akkor nem gondoltam. Olyan jó volt mindig más és más lány. Ha akartam, elhittem, hogy nekem mindent szabad, hogy muszáj mindent megtudnom, megismernem az életből, minél hamarabb. Nem akartam várai, várakozni, hogy majd ez lesz, hogy majd az lesz, én azonnal akartam, kíváncsi voltam és türelmetlen. Legyen valami mindig, minden nap és az jó legyen.
Ittam is. Sört és vodkát. A cinzano volt a kedvencem. Ha ittam, akkor jókedvű voltam, semmire sem gondoltam, ami baj, ami probléma. Nem volt lelkiismeret-furdalásom, nem féltem. Ez nagyon fontos, hogy nem ismertem félelmet.
Mert különben volt bennem valami. Valami, ami állandóan kísért. Jöttem, mentem, tettem, amit tettem (lopás, rablás), néha arra gondoltam, abba kellene hagyni, aztán folytattam, de előre nem gondoltam, igyekeztem nem gondolkodni.
Most is így vagyok. Csak órák vannak, napok és esetleg hetek. Már amennyire előre gondolok. A többi ködös, homályos és nagyon zavaró. Én nem szeretem a zavarást. A zavarodottságot. A kérdésemet magamban. Én nem tettem fel kérdéseket magamnak, mert nem akartam válaszolni.. És azt sem akartam, hogy más tegyen fel kérdéseket, még a feleségem szemében sem akartam olvasni, sem az anyáméban.
Ők talán azt hitték, minden rendben van. Pénzt vittem haza, lottón nyertem nagyobb összeget, ezt mondtam. Vásároltunk mindenfélét magunknak, a gyereknek, nem tudtam, hogy örültem-e neki. Szerettem modernül öltözködni, az előzetesben olyan sportcipőt viseltem, amit mindenki megnézett. Szerettem, ha azt mondták jól öltözött, csinos vagyok.
Mosolygok. Gyakran mosolygok — kínomban. Akármi baj van — elmosolyodom. Otthon is így volt. Senki nem szólt érte, senki nem foglalkozott vele. Ilyennek ismertek.
Tudom, hogy most is megnéztek a tárgyaláson — ilyen jóképű fiú —, mondta egy néni, amikor ott ültem bilincsben a padon. A bilincs, a lány, a fegyőrök zavartak, de nem annyira mint mások gondolnák. Elfogadom a dolgokat úgy ahogy vannak, tudom, hogy ezt most így kell, így muszáj. Igyekszem beletörődni, méghozzá úgy, hogy lássák, nyugodt vagyok. Ami belül van, az senkire nem tartozik.
Szeretek beszélgetni. Jó, hogy vannak emberek körülöttem. Én mindig udvarias voltam, tudom, hogy ez jó hatással van a környezetemre. Szeretem ezt figyelmi. Ha először mérgesek, megenyhülnek, aztán már kedvesek.
A bíró is ilyen volt. Éreztem, hogy a második órában már nem olyan velem, mint az első órában volt. Én ember vagyok, ha gyilkos is.
Kértem, hogy vágják le kicsit a hajam. Ne kopaszra, csak rövidre, úgy hamarabb nő. Rossz elképzelni, hogy milyen lennék kopaszon. Arra gondolni, hogy húsz év múlva is leszek. Más lesz az arcom, de lesz arcom. Lépni fogok. Sétálni fogok.
A halál után nincs semmi. A semmit nem tudom és nem is akarom elképzelni. Aztán mégis elképzelem. Nem vagyok vallásos, nem hiszek istenben, nem fogok találkozni senkivel. Sötét lesz. Nagyon sötét.
Nézek az ablakra, süt a nap. A börtönben sétálunk, de nem szeretek sétálni. Mindig van valami bajom és meg is mondom, nem bánom, mit gondolnak rólam. Én, ha valamit akarok, megmondom. Nem félek senkitől. Ha jól viselkedem, ha udvarias vagyok és fegyelmezett, akkor magam miatt vagyok az.
Én udvarias voltam hozzájuk is. Bementem, azt mondtam, nyugodjanak meg. Csendes voltam, nem kiabáltam. Mária kiabált, az volt a baj. Kiabált és én nem akartam őt hallgatni. Csak csend legyen, ezt akartam. Miért nem tudott elaludni? Miért nem akart aludni? Aludni jó. Mostanában sokat alszom. Néha az az álmom, hogy valakit megöltem, de nem látom az arcát.
A feleségem óvónő. Erre mostanában gondoltam először, hogy ő is óvónő. Akárcsak Mária volt. Hogy a feleségemet is megölhetik, arra nem gondoltam. Ha a fiammal tenne valaki valamit, akkor vajon mit tennék? Mit kívánnék annak, aki megölte?
A nők furcsák. A nőket nem lehet kiismerni. A nők mindig másként viselkednek, mint azt az ember gondolja.
Mónikának a tárgyalóterem előszobájában, amikor a tárgyalásra várakoztunk azt mondtam, ha tud, bocsásson meg nekem. Bólintott. Úgy érzem, már nem haragszik rám. Én igyekeztem megnyugtatni, igyekeztem beszélni vele. Mindegyikkel beszélgettem. Zsuzsannát megkötöztem, hogy nyugodtan elmehessek. Aztán megláttam a térdét. Felcsúszott a szoknyája és láttam a térdét. És nekem úgy látszik, ez elég volt.
Amikor becsengettem, tudtam, hogy beengednek. Nem tudtam még, hogy pontosan mit fogok csinálni, de úgy éreztem, győztem. Szeretek győzni.
Idegen lakások. Bútorok. Lakótelepi egyforma lakások. Nekem is ilyen van. Vagy volt? Mondhatom én egyáltalán, hogy valamim van?
Hogy örültem, amikor lakást kaptunk Kassán. Mindig siettem haza. Ellógtam az iskolából és nem törődtem azzal, hogy mit szólnak. Tanulni kellene — éreztem —, de nem tanultam. Mindenféle mást csináltam. De nem loptam. Akkor még nem. Egészen addig, amíg azt nem mondták, hogy az iskolának többé nem tagja. Nem hittem, ilyen nem lehet, ez nem lehet igaz.
Matematika. Húztam a tételt, éreztem, baj lesz. És akkor már elkapott a makacsság és csodákban reménykedtem. Én soha nem hiszem, hogy valami rossz történik velem, hogy egyszer majd kinyílik az ajtó és elindulok...
Elindulok. Lépések. Megyek. Valahova visznek. Nem mondják meg, hogy hova és én nem kérdezem. Tudom. Tudom, de nem veszem tudomásul. Este lefekszem, reggel felkelek. Hogy vagyok? És mindig ugyanott vagyok.
Zuhanyozok. Jó a víz, a jó meleg víz. Szappanozom a bőröm, már minden részét a bőrömnek jó alaposan megnéztem. A nyakamon van két lencse. Sápadt vagyok, de nem nagyon. Még nem.
Ő is huszonkét éves volt. Mária. Erre nem gondoltam. Fiatal vagyok még, élni akarnék, de a börtönben nem akarok élni. Megírtam a bírónak is a levelemben, de azért ha azt mondanák, megkegyelmeznek, akkor nagyon örülnék. Nem akarok börtönben élni, mert az borzasztó, de az életet szeretem.
Most, hogy ezt kimondom, megkérdezem magamtól, mit szeretek rajta? Mi történhet még velem? Ha kegyelmet kapnék, sok évet kellene börtönben töltenem. Mi lenne velem? Mi lesz a feleségemmel és a fiammal és miért nem kérdeztem ezt magamtól előbb?
Amikor elindultam azon a bizonyos napon, amikor nagyon megijedtem és szinte gondolkodás nélkül kimentem a laktanyából, nem törődtem semmivel. Csak hogy menjek, meneküljek. Majd minden rendbejön — mondtam magamnak —, majd elérek valahova és majd utánam jönnek a feleségem és a fiam.
Elindultam és fegyverrel indultam el. A fegyver védelmet jelent. Nem akartam lebukni. Féltem a szégyentől, hogy mit szólnak anyámék, a feleségem, az ismerősök, a katonatársaim.
Hogy miért nem álltam meg annak idején? Miért nem hagytam abba az otthoni lopásokat? Gondoltam rá, de nem tettem meg. Olvastam az újságokat. Nálunk, Csehszlovákiában nem írnak részletesen egy-egy bűnügyről. Csak statisztikákat közölnek, hogy ebben az évben ennyi rablás, lopás, betörés történt, gondoltam, na ebben én is benne vagyok és már lapoztam tovább.
Itt a börtönben sokat vitatkozunk. A múltkor összevesztem a társaimmal. Azt mondták, megérdemlem a kötelet, én pedig összetéptem a vádiratomat.
Tőlem ne várják, hogy azt mondjam, igen. Próbálom elképzelni, milyen a kivégzés, de nem kérdezek, nem hagyom, hogy elmondják. Nem beszélünk erről. Azt kell, hogy lássák rajtam: nem érdekel. Hogy azzal foglalkozom, miért kell a fejemre tenni a sapkát; ha sétára megyünk. Séta. Az udvaron körben. Semmi kötelezőt nem bírok elviselni.
Hogy élnék én börtönben? Jönnek a napok egymás után. Mindig ugyanaz. Hol vannak az ingeim, pulóvereim? Kinek adják őket, ha én már nem leszek? A feleségek elteszik, eladják? Ezeket mind nem kérdezem meg. És hogyan temetik el az embert? Lesz valami jel a síron? Oda tehetnek néha egy szál virágot?
Protestáns vagyok azt hiszem. Templomba nem vittek. Ha hiszek istenben, talán mirsden másként alakul? Ha találok egy embert, akivel őszintén beszélgethetek, olyan embert, akit érdekel az életem, c sorsom, akkor minden másként történt volna? Nekem soha nem volt igazi barátom. Csak haverok. De a barát az más. És nekem nem volt.
Beszélgetés a börtönben
— Fél a haláltól?
— Nem, nem félek,
— Ezt őszintén mondja?
— Én mindent őszintén mondok. Bíró egyszer rám szólt: mondjon igazat. Én válaszoltam, miért hazudnék kis dolgokban, amikor a nagyobban igazat mondtam.
— De ez, amiről beszélünk, nagyon nagy dolog, A legnagyobb az életben.
— Igen, de van a halálnál rosszabb is.
— A börtönéletre. Képzelje el, huszonkét éves vagyok. Szeretek jönni-menni. Feleségemmel, fiammal együtt lenni. Szórakozni, táncolni, koccintani, zenét hallgatni. Képzelje el enélkül.
— Maga mikor képzelte el?
— Amikor bekerültem. Amikor már tudtam, hogy mindennek vége.
— És azelőtt sohasem?
— Mondtam, hogy én nem nagyon gondolkodtam. Hiba, de így volt, Mindig éltem, egyik napról a másikra.
— És ha az ítéletet életfogytiglani börtönre változtatják?
— Akkor is élek egyik napról a másikra.
— Semmit sem tudok pillanatnyilag elképzelni.
— Ha választani kellene, inkább a halál?
— Nem. ezt nem mondanám. Ha választani lehetne, ha azt mondanák válassz, nem mondanám hogy halál. De ez az élet se.
— Gondolt arra életében, hogy mást csináljon mint a repülés?
— Azt hiszem, soha...
— Ennek mi volt az oka?
— Annyira szerettem... meg talán nem tudtam, mi a rendszeres munka.... nézze a kezeimet... én soha fizikai munkát nem végeztem...
— Otthon segített valamit?
— Hát... takarítani néha... meg ilyesféle... Én keveset voltam otthon. Én voltam mindig távol szülői háztól és aztán, amikor megnősültem, a családtól. Én elutaztam és megérkeztem, köszöntöttem és búcsúztam, ez volt,..
— És amikor kizárták a főiskoláról, semmiféle más pályára nem gondolt?
— Akkor én még katona voltam. Másfél évig kellett volna ottmaradnom. Lehet, hogy később mentem volna valami gyárba, de ez a feleségemnek nem tetszett.
— Nágya úgy ismert meg mint repülős tisztjelöltet, mint jövendő pilótát. Talán szégyelte volna a rokonok, az ismerősök előtt.
— Ilyennek ismerte?
— Én azt mondom, talán nem is ismertem.,.
— Az a bulgáriai homok talán nem volt egészen alkalmas az alapos megismerkedésre.
— Igen... most már én is tudom... az ember most már sokkal többet tud...
— És okosabb tőle?
— Nem mindegy, hogy milyen vagyok?
— Mit nem csinálna, ha újra kezdhetné?
— Erről ne beszéljünk... akkor természetesen olyanokat kellene mondanom, hogy nem lopnék, nem ölnék, nem rabolnék.
— Természetesen?
— És mit csinálna?
— Elmennék mezőgazdasági repülőnek,
— Erre annak idején is gondolt?
— Csak úgy felvetődött. De igazából nem volt hozzá kedvem.
— És most lenne?
— Most mindenhez lenne. Sokai gondolkodtam. Sok mindenre rájöttem. Hiába szeretem az izgalmas dolgokat, az életben más is van.
— Amilyen helyzetben van most, az izgalom?
— Hát igen. Az tulajdonképpen most az.
— Jobb, hogy nem tudja a kivégzés időpontját? Vagy inkább szeretné tudni.
— Talán igen... vagy nem tudom... még a Legfelsőbb Bíróság tárgyalását, még azt sem tudom mikor lesz...
— Szeretné tudni?
— Szeretnék minél hamarabb túllenni rajta...
— Remél ettől valamit?
— Igen is meg nem is.
— Rossz várni?
— A bizonytalan nagyon rossz. Az már egy büntetés.
Jött a hír: Ambruz kegyelmet kapott az Elnöki Tanácstól.
Az információ nem hivatalos, de igaznak tűnik és azt is mondták, hogy a hivatalos kihirdetés másnap lesz.
Eddig is mondogatták ezt és mégis: váratlan, meglepő és új helyzet.
Vajon mikor tudja meg mindezt Ambruz?
Harmadnap kapok rá választ. Az Elnöki Tanács döntésének kihirdetése szigorúan zártkörű, csak a Fővárosi Bíróság tagjai vesznek részt, az ötös tanács, a tolmács, a védőügyvéd, az ügyész, valamint a jegyzőkönyvvezető.
A tárgyalóterem bejáratát két rendész vigyázza, a vádlott és a fegyőrök már bent ülnek a teremben.
Megengedik, hogy leüljek az előtérben lévő padra. Ambruzt akkor látom, amikor odabent már elhangzott a rövid tényközlés: a Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsa Ladislav Ambruz jogerősen halálra ítélt büntetését megváltoztatta. Büntetése: életfogytig tartó fegyház.
Mindenki kitódul.
Ambruz észrevesz, bólint, aztán csak áll, a falnak támaszkodva, elgondolkodva. Már közölte, büntetését hazájában kívánja letölteni.
Ekkor még nem lehetett tudni, hogy a Csehszlovák Szocialista Köztársaság kikéri-e Ambrazt. Még hátra voltak az eljárások, adminisztrációs intézkedések, tárgyalások.
A kihirdetés utáni napon írott levelében Ambruz ezt írta: "Elárulom, hogy jó, szépen kopogott a szívem, amikor vittek a bíróságra. Aztán ez elmúlt, s amikor belépett a bíró
én egészen nyugodt voltam. Csak aztán lett volna kedvem sírni. De nem sírtam. Bíró kérdezte tőlem, hogy az ítéletemet akarom letölteni itt Magyarországon vagy Csehszlovákiában. Én választottam Csehszlovákiát, Lehet, hogy ez most tőlem hülyén hangzik, de szeretem a hazámat. Nem börtönt, Csehszlovákiát. Beszélhetek újra anyanyelven, hallgathatok anyanyelvet. Kitiltottak véglegesen Magyarországból .
Lehet, hogy még nem fogtam fel az újraszületésemet. Lehet, hogy később. Igényes vagyok a szeretetre. És a szeretet nagyon fog hiányozni. Nevetséges, hogy nekem boldognak kellene lenni és én szomorú vagyok. Most mondanám, hogy sajnálom magamad Lehet. És ki a hibás? Pofon egyszerű a válasz, én csakis én!!
Olvasni akarok és majd írni is. A fiamnak a könyvet. Tuti, hogy fogok írni. Életfogytig elég hosszú idő egy könyvre. Nem? (Atyaúristen!)"
Ladislav Ambruzt a Szegedi Büntetésvégrehajtó Intézetbe szállították, ott várja be a további intézkedést.
Engedélyt kaptam a beszélgetésre. Nagyon rosszul beszélt magyarul.
— Már szlovákul gondolkodom — mondta —, valószínű ezért van.
Kezén bilincs, beszélgetésünk alatt is. Láthatóan zavarja, idegesíti. Cigarettánk sincs, elfelejtettem vásárolni.
Soha nem kérdeztem, hogy vajon miért ezek, ezek a börtönbüntetéssel együttjáró dolgok —- bilincs, őrzés — zavarják emberi méltóságát? Miért nem az, hogy lopott, rabolt, embert ölt? Soha nem tudom meg, mit érzett belül — „kívülről olyan vagyok mint mindig" — írta a jogerős ítélet utáni levelében.
Most megkérdezem, amitől ismeretségünk alatt a legjobban féltem: behívott volna-e a siralomházba, kivégzés előtt?
— Nem — rázza a fejét —, senkit nem hívtam volna...
Mielőtt kivégeztek volna, írni akartam, de most már nem mondom meg, mi lett volna abban a levélben.
Akadozunk, Eddig ez soha nem történt meg. Nem volna miről beszélni?
— Hallottam, hogy csörög a bilincs, tudtam, hogy valahova visznek. Sejtettem, hogy miért visznek és valami nagyon furcsát éreztem.
Csak ment. És nem gondolkodott. Csodálatos képessége kikapcsolni magát. Autó. Robogás. A Markó utcai bíróság ismert épülete. Folyosó. Konganak a lépések. Élet vagy halál. Talán ebben a pillanatban megérezte milyen fontos. Talán jobban becsüli ezután a magáét, a másokét. Talán...
Tárgyalóterem. Több mint negyedórás várakozás. Figyeli az őrök arcát. Mintha az egyik mosolyogna. Vajon hányszor vettek már részt ilyesmin?
Mondatok. Hivatalosak. Alig lehet megjegyezni. Csak egyetlen szó ugrik ki: életfogytiglan. Mintha kijutna egy alagútból. Óriási lélegzetet vesz. A levegő sípolva szabadul fel. Mintha minden hang élesebb volna.
Már ott a másik alagút szája. Életfogytiglan. Tizenöt-húsz év. Az egész fiatalság. A gyereke felnőtt lesz. Az asszony kinek a felesége. És ő? Milyen?
Aztán semmi. Kopognak a lépések. Vissza a börtönbe.
— Két nap óta nem gondolkodom semmin. Csak hallom, hogy beszélnek és én is beszélek.
— Az édesanyja?
— Nem hiszem, hogy tudja... majd írok neki...
Faggatom, mire gondolt először?
— Nem tudom... az életre... úgy látszik mégis nagyon fontos.
A bíróságnak írt levelében — az utolsó szó helyett írta, volt egy mondat: ez az élet már nem élet...
— Igen, akkor ezt meggyőződéssel írtam. Aztán volt négy hónapom. Négy hónap várakozás a halálra.
— Hányszor gondolt a kivégzésre?
— Nem tudom... Keveset... Elképzeltem milyen a terem. Milyen az akasztőfa. De soha nem kérdeztem senkitől.
— Gondolt arra, hogy én is ott leszek?
— Reméltem, hogy nem lesz ott... Újságírók is lehetnek ott? Fényképezőgéppel?
Gunyoros a kérdés. Megszoktam, hogy időnként ilyen. A leveleiben is olykor.
— A felesége nem látogatta meg?
— Nem, írt levelet. Azt írta, sajnál. A gyerekről írt mindenfélét. Tudom, hogy el fog válni tőlem. Hogy elköltözik Kassáról. Ostravába megy, a szüleihez.
— Magának ez milyen érzés?
— Így kell lenni. Nem szólhatok semmit. Nincs jogom...
Kis szünet. Aztán megkérdi: milyenek Csehszlovákiában a börtönök.
Az őrökre néz. Mintha tőlük várná a választ.
Arra gondolok, kellene mondanom egy búcsúmondatot. De mit lehet ilyenkor?
— Köszönöm — mondom végül s arra a kétségtelen tényre gondolok, hogy nála nélkül aligha született volna meg ez a könyv. Hogy bármilyen indokból, a maga módján, a maga lehetőségeihez képest és ismeretlen céllal Ladislav Ambruz sokat segített nekem.
Egy szakasz lezárult. Négy hónap, amely a halálra való várakozással telt el. Ami ezután következik, új korszak s talán egy új regény.
(Forrás: Bende Ibolya - Halálra várva. 1986)
Bejegyezte: bakter dátum: 8:28
Címkék: ítélet, Ladislav Ambruz, siralomház

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság


text:
Csatáry Budapesten - Alternatíva
Cafat Gárda
Csatáry Budapesten
2012.07.17. 11:01 | Írta: Tóth Csaba Tibor
A Wiesenthal-központ a múlt héten "első számú" vádlottját találta meg Magyarországon. A tavalyi Képíró-per után a gettóparancsnok Csatáry László ügye nem sok jóval kecsegtet. Pedig az ügy általános erkölcsi értelemben való rendezetlensége fájóbb és szembetűnőbb lehet, mint az igen kétes eredményeket ígérő jogi szembesítés.
Ismét perre készül Efraim Zuroff, a Simon Wiesenthal Központ jeruzsálemi képviseletének vezetője. A legutóbbi célpont Csatáry László jelenleg 97 éves volt rendőrfőhadnagy, aki 1944-ben a kassai gettó főparancsnokaként szervezte meg a helyi zsidóság deportálását. A feljelentés után nem sokkal Csatáryt a The Sun című brit bulvárlap újságírói megtalálták Budapesten, valamint felvették a kapcsolatot az ügyészésggel is. Időközben Zuroffot a holokauszttörténész Karsai László – 2004-es kijelentéseit részben megismételve – „megélhetési nácivadásznak” nevezte az MTI-nek adott, nagy nyilvánosságot kapott interjújában. A kijelentés igen nagy szimpátiát váltott ki azok körében akik Csatáryt nem szeretnék bíróság előtt látni, és egyben komoly erkölcsi problémákat is felvetnek múltunk kezelésével kapcsolatban. A legutóbbi sikertelen és igen ellentmondásos Képíró-per ugyanis rengeteg kérdést hagyott maga után.
Mi az, ami Karsaiban aggályokat ébreszt
Zuroff tevékenysége iránt? Mi a gond azzal, ha egy minden jel szerint háborús bűnös gettóparancsnoknak a Magyar Köztársaság bírósága előtt kell majd felelnie el nem évülő ügyekben? Második Képíró-perre számíthatunk vajon? E kérdések megválaszolásához térben és időben is nagyobb perspektívára van szükségünk, mint amivel a jelenlegi közbeszéd számol.
A Simon Wiesenthal Központ 1977-es megalakulása óta a „tikkun olam” kifejezéssel indokolja tevékenységét. A zsidó vallási fogalmat Nyugaton és Izraelben ma leginkább a reform zsidó közösségek használják hasonló tartalommal, magyar jelentése a „világ megjavítása” avagy „meggyógyítása” (angolul „Repairing the world”). Ez a törekvés hagyományosan nagyon sokféle formát ölthet, minden esetben az isteni „morális rend” érvényesítése a célja: a hagyomány és történelem továbbadása, tanítása, jótékonyság, a világban létező konfliktusok megnyugtató rendezése. A Wiesenthal Center a háborús bűnösök elítéltetését és pereit ennek részeként, a Soára való emlékezés és az erkölcsi megtisztulás szerves részének tartja missziójának leírásában.
A Központ tehát oktatási, és muzeológiai tevékenysége mellett foglalkozik még élő háborús bűnösök felkutatásával – mintegy globális marketingkampányként egyébként teljesen szokványos holokauszt-intézeti tevékenységét támogatandó. Mivel ezek a "nácivadászatok" egészen más eszközökkel és céllal rendelkeznek, mint a kutatói munka, ezért érdemes magát a központ tevékenységét is elkülöníteni a történeti kutatással foglalkozó intézményekétől, és magának Simon Wiesenthalnak a személyétől is, aki csupán a központ névadója.
A bécsi székhelyű intézmény jeruzsálem irodájának „Utolsó esély” programja, célja a még élő, náci háborús bűnökkel gyanúsítottak felkutatása és bíróság elé állítása. A program honlapja szerint ezek az akciók Németországban, a balti államokban, Kelet-Európában és a Balkánon zajlanak - a legnagyobb figyelmet azonban kétségtelenül „első számú közellenségük”, Csatáry kapta. Nem igaz tehát hogy Zuroff most kizárólag a magyar háborús bűnösöket támadja, egy nagyobb, átfogó akció részeként kerül sor a magyarországi eljárásokra is.
Jogosan merül fel a kérdés, hogy mindezzel
mi lenne a baj? Karsai László, mint a holokauszt egyik legrégebbi kutatója Magyarországon, elég pontosan fogalmaz. Zuroff Csatáry ellen alkalmazott bizonyítási stratégiája a történész szerint olyan alapokra épül, amelyekkel a vádat bebizonyítani mai magyar bíróság előtt a képtelenséggel határos. Első hallásra ez a feltételezés akár abszurdnak is hathat: Csatáry gettóparancsnok volt, ráadásul két, a Deportáltakat Gondozó Országos Bizottság által a visszatérőkkel közvetlenül a háború után felvett interjú is név szerint, egyikük pedig különösen kegyetlen parancsnokként is említi. Zuroffnak és az ügyészségnek azonban jelen esetben azt kellene bizonyítania, hogy a parancsnok tökéletesen tisztában volt azzal, hogy az általa deportáltakat meg fogják semmisíteni. Erősen sejthető, hogy a kegyetlen táborparancsnok esetében ez így is volt, de a korabeli hivatali apparátus eljárásának következtében erre perdöntő bizonyítékot találni szinte lehetetlen. Egy rendőr- vagy csendőrtiszt sem volt sajnos olyan botor, hogy gépelt oldalakon és hivatalos pecséttel írja le: az úticél a többség számára a gázkamra.
Mint egy éve Képíró Sándor beperelésénél, most is két jól ismert történeti eset juthat eszünkbe: Adolf Eichmann és John Demjanjuk perei. Eichmann elfogása és jeruzsálemi pere 1962-ben a Soá emlékezetének és feldolgozásának már-már misztifikált kezdőpontja, a pillanat amikor az erkölcsi szembenézés felvállalásával Izrael Állam mintegy az összes zsidósága miatt áldozattá vált ember képviseletében lépett föl, tekintet nélkül azok állampolgárságára. A tárgyalás azért is alapvető, mert egyedi módon Eichmann beismerő vallomásával végződött. A per kezdetén Eichmann váltig tagadott, állította, hogy ő maga embert soha nem ölt, saját szerepével kapcsolatos erkölcsi aggályai folytán egészen speciális módon elismerte bűnösségét egyfajta „morális értelemben” miközben kitartott amellett hogy Hitler hatalma alatt ezen erkölcsi parancsok követése számított bűncselekménynek. A beismerés viszont mindenképp hihetetlen hatást tett az izraeli és amerikai közvéleményre és, sok más együtthatóval összejátszva, hozzájárult a Holokauszt emlékezeti rítusainak kialakulásához.
És az Eichmannt felkutató emberről nevét szerző
Központ, valamint maga Efraim Zuroff ma is ezt az Izraelben fontosnak számító nemzeti emlékezeti rítussá vált gyakorlatot folytatja újabb és újabb, kisebb szinteken álló bűnösök felkutatásával. Így tulajdonképpen az Eichmann elleni per mint rítus folyamatos megismétlésének vágyával lép föl, igazodva az emlékezés jól bevált stratégiáihoz. Kétségtelen, hogy a jeruzsálemi igazgató érvelésének ez fontosabb eleme, mint a pőre jogi igazságtétel vágya. A valamikori ukrán tábori őr, John Demjanjuk esete azonban példa és figyelmeztetés arra, hogy ez a törekvés saját maga kínos paródiájává is válhat. Miután Ohióból először kiadták Demjanjukot Izraelnek az 1986-ban egy legendás kegyetlenségű volt őrtársa és névrokona helyett, tévedésből ítélte el, majd amikor ez 1991-ben kiderült, kénytelen volt őt szabadlábra helyezni.
A hiba alapvető fordulópontnak számított a náci háborús perek történetében, hiszen a vádlott az ellene felhozott vádpontok szerinti ártatlansága felülemelkedett azon a tényen, hogy végül is ugyanúgy sobibori őr volt, mint társa. Noha Demjanjukot végül 2011-ben német bíróság a saját tetteiért is elítélte, ő a jogerőre emelkedés előtt és a törvények előtt büntetlenül halt meg. Példája már mutatja, hogy az, ami Eichmann jeruzsálemi perében még a morális felelősségről szóló filozófiai tanulságokkal is szolgáló vita volt, a valamikor általa működtetett olajozott gépezet kisebb fogaskerekeinél egyszerű jogászkodássá fajul, eredménye pedig a Wiesenthal központ társadalmi céljaival szemben éppen a bűnösség relativizálódása lehet a közvélemény előtt. Karsai László – pontosan tudva a jogi bizonyítás ilyen irányú nehézségeit – pontosan az „ártatlanul meghurcolt gettóparancsnok” skizofrén képének kialakulása ellen próbál óvni.
Vele ellentétben Zuroff elsődleges célja a perekkel annak bebizonyítása, hogy a németek mellett sokszor a helyi lakosság is sokszor vált „üldözővé”. Az akció természetesen a poszkommunista országokra korlátozódik, mivel itt a vészkorszakról szóló aktív társadalmi párbeszéd jóval később kezdődött. Az „Utolsó esély” akció azonban így egyrészt élesen elválasztja a kelet- és nyugat-európai kollaboránsok problémáját – elég a francia példát idézni ahhoz, hogy rájöjjünk, ilyen egyértelmű határ nem létezik –, másrészt pedig a keleti részen is egy kalap alá veszi a kezdetektől megszállt lengyel területeket a volt náci kollaboráns államok (Lettország, Románia, Magyarország) ügyével. Zuroff és munkatársai nyilvánvalóan nincsenek tisztában a helyi viszonyokkal, így el sem tudják képzelni, hogy a kor eseményeivel az átlag magyar mennyire is van tisztában. Hiszen egy olyan országban, ahol bárki komolyan elhiszi azt, hogy Képíró, csupán azért mert nem papírozta le a gyilkosságokat, tiszta mint a hó, ott akár tíz hasonló per sem fogja a megértést vagy az értelmezési folyamatot segíteni. Zuroffnak azonban ennél sokkal fontosabb, hogy intézménye presztízsét Izraelben és Nyugaton az „Eichmann-rítus” folyamatos ismétlésével igazolja, noha ennek hatása időközben ott is csökkent, legfőképpen
Csatáry László gettóparancsnok kétségkívül
súlyosan érintett tehát az 1944-es deportálásokban, és túl minden jogi megfontoláson, sokkal komolyabb mértékben testesíti meg Endre László apparátusát mint a bácskai „Hideg napok” egy egyszerű csendőre. Nem csupán több mint 15 000 volt zsidó honfitársunkat deportálta, ezt megelőzően aktívan meg is alázta őket emberi méltóságukban. Éppen ezért lenne fontos, hogy bűneit egy esetlegesen rosszul felépített bizonyítási eljárás nem moshassa el, ne legyen belőle a nemzeti oldalon hős csak és csupán amiatt, hogy Zuroff esetleg eredménytelenül pereli be. Márpedig ennek az esélye jelentős. Nem Csatáry László hajlott kora itt az akadály, hiszen szellemileg még ép. Egy újabb, Képíró-per azonban a nála a jóval komolyabb vádpontokkal szembenéző Csatáry esetében elfogadhatatlan következményekkel járhat, abszurd módon áldozatot farag belőle. Más sem hiányzik még a gombaként szaporodó Horthy-mellszobrok által meghatározott magyar közbeszédnek. A "tikkun olam" szellemétől pedig ez bizonyosan nagyon messze áll.
A volt kassai gettóparancsnok perbe fogása tehát csak akkor lenne elképzelhető, ha a perbe fogók teljesen biztosan, és írásos bizonyítékokkal támasztják alá, hogy Csatáry pontosan tudott arról, mi folyik Auschwitzban. A jogi eljárás azonban nem feltétlen a történeti felelősségre vonás ideális színhelye. Számomra azonban az egész most újrakezdődő huzavonánál nagyobb jelentősége van annak a kérdésnek, hogy az éppen háborús szerepe miatt kanadai állampolgárságát elvesztő, 1995 óta ezért Magyarországon élő Csatáry miért csak most és így kénytelen szembenézni ezekkel a vádakkal? Miért csak 17 év után figyelünk erre az emberre, és miért angol újságírók lelték meg?
Zuroff programja keretében – körülbelül a magyar perekkel egy időben – a lengyel ügyészség, és a Nemzeti Emlékezet Hivatalának történész munkatársai keresnek 20 zsidó nő haláláért felelős lengyeleket. Totális elutasítás helyett tehát a Kárpátok túloldalán ugyanezt a problémát megpróbálják nemzeti szinten megoldani, sajátjuknak érezve fontosságát. Hannah Arendt „Eichmann Jeruzsálemben” című könyvében már értekezett a „gonosz banalitásáról” – „Csatáry Budapesten” címmel viszont aligha fog valaha könyv születni a magyar katarzisról. Karsainak tehát a maga szikár kutatói szempontjából igaza van, egy per nem helyettesíti a társadalmi vita komplex folyamatát.
A szembenézés egyéni felelősség ugyan, de mindaddig, amíg történelmünk elhallgatott eseményeinek nyilvános kibeszélése nem fontos számunkra, addig a Csatáry-félék valójában ránk is cinikusan ajtót csapnak.
Címkék: történelem holokauszt wiesenthal központ efraim zuroff karsai lászló csatáry lászló
https://alternativa.blog.hu/api/trackback/id/tr314661626
Régi Péter 2012.07.17. 15:40:19
Valóban az az ügy alfája és omegája, hogy Csatáry tudta-e hogy megsemmisítő táborba kerülnek a gettó lakói. Kevesen tudják, hogy a II. világháború alatt az USAban is voltak gyűjtőtáborok - az USA-ban élő japán lakosság részére! Ott sem voltak éppen barátságos körülmények, és az egész nyilván jogsértő volt, hiszen az anyaországgal való konspirációt egyenként kellett volna bizonyítani, nem kollektíven mindenkit bezárni. Felelősségre vonás pedig semmi nem volt az USA-ban emiatt, még csak a közbeszédben sem szerepel a téma!
Ha Csatáry úgy tudta "csak" munkatáborba mennek a gettólakók, akkor ez formailag (jogilag) ugyanaz, mint az USA-ban levő japán gyűjtőtáborok.
Anti Anyag (törölt) 2012.07.17. 21:16:34
Valószínűleg azért sem figyelünk, mert a hasonló kommunista bűnösök is szabadon grasszálnak. Nekem ne mondja senki, hogy amikor 56 után kivittek egy csomó embert az oroszok a börtöneikbe, nem tudták, hogy kivégzik őket és akiket az orosz munkatáborokba vittek azokról pedig azt gondolták, hogy nyaralni mennek.
Előbb talán ezt kellene feldolgozni.
Anti Anyag (törölt) 2012.07.17. 21:39:27
Ezt nem értem. A csókát el sem ítélték, de már kint voltak nála "antifasiszták" és horogkeresztes matricákkal ragasztották tele az ajtaját.
Ez hogy megy, bárki kimehet és azt ragaszt az ajtóra, amit akar, mert szerinte bűnös?
tábormegsemmisítő 2012.07.17. 22:00:04
Az ilyen akciók inkább megfelelnek a törzsi bosszú, mint a római jog hagyományainak. És ehhez jön még a szokásos konspiráció
Vagy rosszul gondolom, és csak véletlen hogy pont Áder izraeli és Szíjártó washingtoni tárgyalásainak időpontjában pattant az ügy nyilvánosságra?
Itt egy jól előkészített akcióról van szó, ami végső soron Magyarország megzsarolását és lejáratását célozza már sokadszor
telkoe 2012.07.17. 22:00:49
@Anti Anyag: És ha valaki kizavarja a lépcsőházból (magánterület) a hős antisfasisztát hogy otthon szórja a politikai szemetét az egyből fasiszta lesz?
Anti Anyag (törölt) 2012.07.17. 22:07:09
@tábormegsemmisítő: Hallottam egy két kifejezetten hithű és buta kommunistát dicsérni az oroszokat, de amit Áder mondott Izraelben, az kiverte a biztosítékot.
Ha ott Izraelben erre van szükség, az nagyon gáz lehet. Mert Észak koreában megértem, ott ha nem mondod, vége a jólétnek, mehetsz munkatáborba.
Egy normális magyar zsidó jobban szégyelhette magát emiatt mint én. Számtalan módon lehet érzékeltetni egy zsidóval, hogy figyelnek rá, de ez nem csak a legolcsóbb, de a leggusztustalanabb is.
soproni1 2012.07.17. 22:12:22
Eenek a buzinak elég büntetés, hogy a Magyar Nemzetet olvassa. Hagyják békében megdögleni ! Nem ér annyit az egész, hogy a magyar adófizetők pénzéből foglalkozzunk belőle. Aki meg hisz a lélek vándorlásban, az meg úgy isntudja, hogy az üldözők a következő életükben üldözöttek lesznek, a gyilkosok meg fogyatékosok.
drkovax 2012.07.17. 22:15:16
És arra van bizonyíték, hogy ez az öregúr valóban azonos a Kanadából kiutasított kassai gettóparancsnokkal ?
Mert azért ezt sem ártana bizonyítani ... ld. Denjanjuk ügy ...
Anti Anyag (törölt) 2012.07.17. 22:25:12
@drkovax: Na ja, holnap másra mutatnak rá.
A SUN "kinyomozta", Zuroffnak és a többinek ez elég is volt. (A magyar médiának is).
Ugyanakkor érdemes megnézni, micsoda cigánymosdatás megy itt egyes blogokban, nem is biztos, hogy ő volt, szegény gyermekkor, mindannyian felelősek vagyunk, stb. Pedig ott DNS vizsgálat volt.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.17. 22:56:51
@soproni1: érdekes, Biszku Bélára is ezt mondták egyes baloldali véleményvezérek. pedig a probléma mindkét helyen csak módszertani: el lehet-e ítélni emberiség ellenes/háborús bűntettek alapján, avagy az iratmódosítások miatt ez lehetetlen. sajnos az utóbbi a helyzet, de azért nem kellene megúszni az ilyeneket úgy hogy egyszerűen "békén hagyjuk". mielőtt valaki megkérdezné, igen, a volt ávósokra is gondolok.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.17. 23:13:12
@Régi Péter: valóban vannak párhuzamok, de nem árt arra emlékeztetni hogy a göbbels-i propagandán túl olyan hadviselő fél, hogy "zsidóság" semmilyen értelemben sem folyt. az első világháborúhoz hasonlóan viszont 1939 ill. 1941. után a szemben álló nagyhatalmak kölcsönösen deportálták az országukban tartózkodó ellenséges állampolgárokat. noha az USA-ban amerikai állampolgárságú japánok is áldozatul estek ennek, és valóban nem bántak túl kesztyűs kézzel velük sem, azért egészen más dolgokról beszélünk itt.
Gyingizik 2012.07.18. 08:23:32
@mesÜge: Egy a probléma az érvelésedben, hogy nem a táborvezető állítja össze a deportáltak listáját, hanem az állam. Így eme baklövésért nem Csatáry a felelős, max csak az általa elkövetett kegyetlenkedésekért a táborban, ha volt ilyen. De még ez se biztos hogy megállja a helyét, mert akkor pl. miért nincsenek bíróság elé állítva azok a szerb partizánok, akik a II Vh után több tízezer civil magyart mészároltak le? Izrael még más országok állampolgárait is hajlandó elrabolni, hogy Izraelben bíróság elé állítsák őket a holokauszt miatt, mi meg...? Persze az is lehet, hogy mi vagyunk a bénák.
Bundiboy 2012.07.18. 22:27:57
ahogy olvastam a német fórumokat is meg a magyarokat is, a legtöbben sajnálják a vén "fasisztát"
most komolyan, 97 éves öregember, ha őt 3 évre vagy életfogytiglanra ítélik oly mindegy, 70 évet élt jómódban, ezt már senkise tudja elvenni tőle
legjobb lett volna békén hagyni, mert a legtöbben együtt éreznek vele
elhiszem hogy fiatalkorában, a háborúban kapott és továbbított is parancsokat, de ha nem hajtja végre, megnézhette volna magát
nem olyan egyszerű dolog ez... akkor az volt a törvény, azokat a törvényeket nem ő hozta
emögött megint az van hogy emlékeztessék az embereket, csak az emberek már baromira utálják és unják ezt, főleg ha egy öregembert zaklatnak(mégha háborús bűnös, akkor is)
Tóth Csaba Tibor 2012.07.19. 01:36:29
@Bundiboy: ezt az érvet sokaknál, sok ügyben hallani lehetett, engem ez csak abból a szempontból aggaszt igazán hogy Zuroff reakciója Képíró halálakor valóban nagyon ízléstelen volt.
azzal egyetértek hogy a pertől senki sem fog véleményt változtatni az ügyben mert alapvetően konfrontatív műfaj: vannak a vádlók meg a vádlottak, ami szekértáborokat alakít ki.
én a csatáryval szívem szerint azt csinálnám hogy filmet forgatnék "dicső tetteiből" és levetíteném a köztévén, de ez én vagyok.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.19. 01:38:45
@Gyingizik: ilyen alapon csak Bakyt és Endrét kellett volna felelősségre vonni a teljes kompániából, mert a listát ők rakták össze, de ez persze elég abszurd lenne. a felelősség nem áll meg a legfelső szinteken. már unom a komcsi párhuzamokat de ilyen alapon akkor Farkas Vladimir sem vonható felelősségre csak Farkas Mihály meg Péter Gábor.
Régi Péter 2012.07.19. 11:45:11
@mesÜge: Jól tudjuk mi a baj: Habár a II. vh csaknem 7 évtizede lezárult, kizárólag a győztesek ítélkeznek, holott ők is követtek el disznóságokat - és követnek el mind a mai napig.
Hunor Levente 2012.07.19. 21:51:06
Akik háborús bűnösöket keresnek, menjenek Szíriába.
kulfold.ma.hu/tart/cikk/b/0/137656/1/kulfold/Remalom_egy_sziriai_faluban
radikalisviccek 2012.07.20. 00:13:24
@mesÜge: kicsit sem segíti a párbeszédet az, hogy a horogkereszt viseléséért börtön jár, a vörös csillag viselése miatti baszkurálásért viszont kártérítés...
le kéne számolni a kettős mércével. Nektek is.
Noname Watanabe 2012.07.24. 12:00:49
Ajvék, engem KaSSára deportáltak '44-ben, Csatáry egymaga 16-szor lőtt a Dunába. 49 nagyapámat végezték ki a szarmagyarok, akik röfögve zabálják a moslékot.
Most huszonöt éves vagyok, többszörös Holokauszt (TM) túlélő, és a Demokratikus Koalíció büszke tagja.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.24. 18:03:59
@Régi Péter: hát vicces lenne, ha vesztesek ítélkeznének. mellesleg az angolok a drezdai bombázás minden évfordulóján képviseltetik magukat állami szinten, bocsánatot is kértek, de ami fontosabb, hogy a jövőbeli együttélést próbálják szavatolni. azért tudom mert most kint vagyok és a brit országos média minden évben beszámol erről. szóval az, hogy a "győztesek diktálnak" már nem igaz. az usa sem kevés kárpótlást fizet a deportált japánok leszármazottainak.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.24. 18:06:42
@mesÜge: na hivatalosn persze nem kértek bocsánatot, de nagy részben az ő pénzükből épült újjá a frauenkirche ami lehet hogy fontosabb.
Régi Péter 2012.07.25. 16:44:46
@mesÜge: Viszont most olvasom egy történelmi folyóiratban, hogy a 60 ezer zsidó deportálásában közreműködő Alexander (Sano) Mach - a II. vh szlovák államának belügyminisztere - Hitler hűséges követője 23 éves börtönbüntetés után kiszabadult, majd békés öregkort és állami nyugdíjat kapva a kommunista Csehszlovákia polgáraként 1980-ban hunyt el ágyban párnák közt.
Tóth Csaba Tibor 2012.07.26. 15:53:48
@Régi Péter: az varhato hogy a szlovakok minden lehetseges modszerrel megprobaljak majd a "naci magyarorszag" kepet diplomaciai alonnye kovacsolni mint most a kiadatas-ugyben. ugyanakkor legalabb eliteltek. Csatary pedig Machnal joval kevesebbet kap ha kap, ezt most megmondom. ayt is nyilvan "elmeletben" mert mi 17 evig nem nagyon torodtunk az uggyel.
Régi Péter 2012.07.26. 17:42:41
@mesÜge: Kapjon annyit amennyit érdemel, de ne akkor húzzák elő a vén hülyét, amikor Áder beszédében egy fél mondat nem tetszik egyeseknek. És egész Európában mindenhol történjen meg az igazságszolgáltatás, a Vichy-kormány francia csendőrével, az életben maradt román Vasgárdistásokkal is.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság