text:
Közjegyzői okiratok a bírósági ítélkezés tükrében - Dr. Mikó Ádám Közjegyző 16. kerület
Közjegyzői okiratok a bírósági ítélkezés tükrében
Közjegyzőként, helyettesként nap mint nap számos közjegyzői okiratba foglalt jogügylettel találkozunk. Ügyfeleink a törvényi előírások, vagy a kiváltandó joghatás okán fordulnak hozzánk, ugyanakkor ritkábban esik szó ügyleti típusú okirataink tényleges „utóéletéről”, vagyis azok gyakorlati felhasználásáról és érvényesüléséről. Az mindenki számára nyilvánvaló, hogy a közjegyzői közreműködés igénye – a jogszabály által rendelt kötelező alakiság esetein kívül - az okiratainkhoz kapcsolódó teljes közokirati bizonyító erő és a közvetlen bírósági végrehajthatóság miatt merül fel. Ezen attribútumok növelik a jogbiztonságot, elősegítik a felek szerződéses akaratának érvényesülését.
Egy adott jogviszony gyakorlati megvalósulása „normális” esetben akként történik, hogy a felek szerződésszerűen gyakorolják jogaikat és teljesítik a kötelezettségeiket. Azonban sajnos azt is kijelenthetjük, hogy a „normális” ügyek helyett mind többször találkozhatunk a nem szerződésszerű joggyakorlás, illetve a szerződésszegő teljesítés eseteivel. Meggyőződésem, hogy napjaink világszerte megjelenő pénzügyi és gazdasági válságának hatásait mindannyian tapasztalhatjuk a mindennapi munkánk során. A banki hitelpiacok befagyása a hitel- és ezekhez kapcsolódó biztosítéki jogviszonyok drasztikus csökkenését eredményezte. A pénzpiaci hitelezés folyamatának – a közjegyzői okiratok fent említett tulajdonágai miatt - kiemelten fontos szereplői a közjegyzők, így ezek a negatív tendenciák egy kis időeltolódással ugyan, de annál nagyobb intenzitással éreztetik magukat a mindennapi munkavégzésünk során. Mindezeken túlmenően a gazdasági forgalom hanyatlása, az állampolgárok pénzügyi helyzetének romlása hátrányosan befolyásolja az egyéb jogterületeken jelentkező ügyletek számát is. A fentiek alapján sajnálattal kell kijelentenünk, hogy az ügyleti okiratok drasztikus csökkenése számos közjegyzői iroda működőképességét veszélyezteti.
A hátrányos folyamatok elemzése persze egy külön újságcikk témaköréül szolgálhatná, ugyanakkor fontosnak tartom a pénzügyi és gazdasági tendenciák várható következményeit egy másik aspektusból is megvizsgálni. Kanyarodjunk vissza a jogviszonyok érvényesülésének kérdéséhez. Sajnálatos tapasztalat az is, hogy nem csak a jogügyletek száma csökken, hanem a már létrejött jogviszonyok relációjában is mind gyakoribb a nem-, vagy nem szerződésszerű teljesítés és joggyakorlás. Röviden összefoglalva azt mondhatjuk: Kevesebb az ügy, de a kevés ügy kapcsán is több a jogvita. Az előbbiek egyenes következménye pedig az, hogy amennyiben jogvitára kerül sor, úgy a felek előszeretettel vonják kétségbe a jogügyletben közreműködő személyek eljárásának jogszerűségét.
A fentiek előrebocsátása után nem véletlen a jelen írás témafelvetése sem. Biztos vagyok abban, hogy a közjegyzői okiratok érvényességével és jogszerűségével kapcsolatban meghozott ítéletek vizsgálata hasznos tanulsággal szolgálhat valamennyi kolléga számára. Az írásom célja elsődlegesen tehát az, hogy a bírósági ítélkezés tükrében elemezzem a közjegyzői okiratok gyakorlati megítélését és érvényesülését. A közjegyzői okirat „élete” sok esetben nem ér véget az ügyfelek aláírásával. Egyre inkább előtérbe kerülhet a preventív, előremutató gondolkodásmód az okirataink szerkesztése során. Fontosnak tartom tehát azt, hogy előre gondolkodjunk, illetve eleve úgy foglaljunk egy jogügyletet közjegyzői okiratba, hogy feltételezzük egy esetleges jogvita kialakulását, illetve az esetleges későbbi közvetlen bírósági végrehajtás szükségességét. Ez nem csupán egy hozzáadott értéket jelent a hozzánk forduló ügyfelek irányában, de egyúttal megelőzi a későbbi esetleges jogviták kialakulását is, nem is beszélve a közjegyző esetleges kártérítési felelősségének megállapításáról.
Az ilyen gondolkodásmód kialakulásának pedig elengedhetetlen előfeltétele a vonatkozó bírói gyakorlat megismerése. Úgy is mondhatnánk, hogy a puding próbája az evés, vagyis a közjegyzői okiratok jogszerűsége és érvényesülése valójában a bírói górcső alatt ismerhető meg igazán. Ha ennek megfelelően járunk el, valóban megvalósulhat az általunk végzett hatósági jogszolgáltató tevékenység jelmondata: Jog vita nélkül.
Összefoglalásképpen megállapíthatjuk: A közjegyzői okiratszerkesztés részletesen szabályozott, szakértelmet és elővigyázatosságot igénylő folyamat. A Közjegyzői Törvény szigorú előírásai szerint nem tekinthető közokiratnak az olyan okirat, amelyet a közjegyző a törvényben kötelezettségek megsértésével vagy elmulasztásával készített. Látni fogjuk, hogy a bírói ítélkezés sok esetben éppen olyan következetes, mint a közjegyzők eljárását szabályozó törvényhely.
Az ügyleti és a ténytanústó okiratok elhatárolása: aláírás hitelesítés vagy közjegyzői okiratba foglalt szerződés?
BH2000.446
A Közjegyzői Törvényben előírt alakszerűségek megtartásával elkészített okiratokat az ügyleti okiratok és a ténytanúsító okiratok (közjegyzői tanúsítványok) csoportjaira oszthatjuk. A megkülönböztetés nagyon fontos, hiszen az alábbiakban elemzett ítéletekből látni fogjuk, hogy számtalan probléma adódik a közjegyzői aláírás hitelesítés és a közokiratba foglalt szerződések elhatárolása kapcsán. Mindenképpen fontos megjegyeznünk azt a sajnálatos tényt, hogy az ingatlan-nyi1vántartásról szóló korábbi jogszabály a 90-es évek közepén azt a sokat vitatott alaki rendelkezést tartalmazta, hogy a bejegyzés alapjául szolgáló, ingatlan átruházásokra vonatkozó szerződéseken a szerződő felek névaláírását közjegyző is hitelesíthette. Meg kívánom jegyezni, hogy ebből a rendelkezésből rengeteg jogvita keletkezett, tulajdonképpen részben ennek köszönhető, hogy a lakásmaffiával kapcsolatos tevékenységek virágzásnak indultak. Az idézett jogszabály alapul vételével a Földhivatalok az öröklési jog, valamint az elidegenítési- és terhelési tilalom bejegyzésének alapjául előírták, hogy az ügyfelek az öröklési szerződések vonatkozásában is közjegyzővel hitelesítsék a névaláírásukat. Sok esetben ugyanakkor az ügyfelek ezeket az öröklési szerződéseket a névaláírás hitelesítése mellett tanúk aláírásával nem látták el. Az említett ügyek kapcsán sajnos több közjegyző ellen indított kártérítési per is indult.
A Legfelsőbb Bíróság a BH 2000. 446 számú ítéletében megállapította: Az öröklési szerződésen a fél aláírásának közjegyzői hitelesítése (a tanúsítvány) nem teszi a szerződést közokiratba foglalttá, ezért a szerződés tanúk aláírása nélkül érvénytelen.
Az ügyben megfogalmazott tényállás szerint az örökhagyó – akinek törvényes örököse egyébként egyetlen gyermeke volt – öröklési szerződést kötött egy másik személlyel, akit általános örökösévé nevezett. Az öröklési szerződés kézírással készült, azt a szerződő felek a szerződéshez fűzött közjegyzői tanúsítvány szerint a közjegyző előtt saját kezűleg írták alá. Az örökhagyó halálát követően a hagyatéki eljárásban az eljárt közjegyző az örökhagyó hagyatékát ideiglenes hatállyal az örökhagyó törvényes örökösének adta át, és a szerződéses örökös csatolt öröklési szerződéséről megállapította, hogy annak nincsenek meg a törvényben meghatározott alaki kellékei, mert azt a szerződő feleken kívül két tanú nem írta alá, és a tanúk aláírásának hiányát a közjegyzői tanúsítvány nem pótolja. Az öröklési szerződés érvényességét állító szerződéses örököst pedig igénye peres úton való érvényesítésére hívta fel. A végzés ellen a szerződéses örökös fellebbezett.
A másodfokú bíróság az eljárt közjegyző végzését helybenhagyta. Végzése indokolásában rámutatott, hogy az öröklési szerződésre a Polgári Törvénykönyv által előírt, az írásbeli magánvégrendeletre vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. A tanúk aláírásának hiányát pedig a közjegyzői tanúsítvány nem helyettesíti. Az alakiságokat a Ptk. szabályai határozzák meg, és közömbös, hogy az eljárási jogi rendelkezések szerint az okirat teljes bizonyító erejű magánokiratnak minősül-e. A jogerős végzés ellen a szerződéses örökös felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő. A végzés megváltoztatását, a hagyatéknak az öröklési szerződés alapján a részére való átadását kérte. Felülvizsgálati kérelme szerint az eljárt közjegyző és a másodfokú bíróság a hagyaték átadása során a törvényt tévesen értelmezte, és azt megsértve adta át. Álláspontja szerint az öröklési szerződés alaki hibában nem szenved, és a hagyatékot végleges hatállyal a szerződéses örökösnek kellett volna átadni. Hivatkozott a Polgári Törvénykönyvben foglalt törvényi szabályozásra, mely szerint az öröklési szerződés érvényességére az írásbeli végrendeletre vonatkozó rendelkezéseket kell alkalmazni. Utalt a Közjegyzői Törvényben foglalt rendelkezésekre is, álláspontja szerint a közjegyzői tanúsítvány az aláírások hitelesítéséről szóló közokirat. A szerződést a tanúsítvány közokirattá tette, ezért a tanúk aláírására nem volt szükség. A szerződéses örökös kifejtette továbbá, hogy az öröklési szerződés a Pp. szerint teljes bizonyító erejű magánokirat, ami a szerinti írásbeli magánvégrendelet érvényességi kellékeinek megfelelt.
A Legfelsőbb Bíróság ítélete szerint a felülvizsgálati kérelem nem alapos. A felülvizsgálati kérelem érdemét illetően a felülvizsgálati kérelem azzal érvel, hogy a közjegyzői tanúsítvány közokirat, ennélfogva az öröklési szerződés is olyan közjegyzői okiratnak tekintendő, amelyhez tanúk aláírása már nem szükséges. Ez az érvelés azonban téves. Közokiratnak tekintendő a közjegyző által a törvényben írt alakszerűségek megtartásával elkészített közjegyzői okirat és a közjegyzői tanúsítvány. Lényeges különbség azonban közöttük, hogy a közjegyzői okirati forma azoknak a jogügyleteknek és jognyilatkozatoknak az írásba foglalására szolgál, melyekhez különleges bizonyító erőt kívánnak fűzni, a tanúsítvánnyal a közjegyző olyan tényeket rögzít, amelyek általában nem lehetnek közjegyzői okirat tárgyai. A közjegyzői okirat tehát közokiratba foglalt szerződés, a tanúsítvány a közjegyzői megállapítások rögzítése. A közjegyzői okiratot a felek aláírják, annak tartalmát a felek alakítják ki. Ezzel szemben a tanúsítvány tartalmára a félnek befolyása nincs. A közjegyzői okirat a közjegyzői törvényben meghatározott kötelező előírások és alakiságok betartásával készül, míg a tanúsítványok kiállítása jegyzőkönyv vagy záradék formájában történik. Míg tények közjegyzői okirati formában is érvényesen rögzíthetők, a közjegyzői tanúsítvány a közjegyzői okirati formát nem pótolhatja. Mindezekből következően az ügyben csatolt öröklési szerződésről is azt lehet megállapítani, hogy az nem a közjegyzői törvényben meghatározott alakiságok megtartásával készült, a Ktv. 136. §-ának megfelelő közjegyzői okiratnak nem, csupán magánokiratnak tekinthető. A közjegyzői tanúsítvány pedig csak a szerződő felek részéről történt aláírásnak a valódiságát, mint tényt tanúsítja. Mivel tanúk aláírása hiányzik, ezért jogszabálysértés nélkül állapította meg a jogerős határozat a Polgári Törvénykönyvben írt alaki kellék hiányát. Ebből következően helyesen történt - az öröklési vitára figyelemmel - a hagyaték ideiglenes átadása a törvényes örökös részére. A fentieknek megfelelően a Legfelsőbb Bíróság a jogerős végzést alapján hatályában fenntartotta.
Az előbbiekben részletezett ítéletnek egy fontos tanulsága van: A közjegyző által kiállított ténytanúsító okiratoknak – aláírás hitelesítéseknek – komoly, akár peres eljáráshoz vezető következményei lehetnek. Még akkor is így van ez, ha a Ktv. 136. § (2) bekezdése immár kifejezetten is kimondja:
A tanúsítvány kiállítása esetén a törvénynek a közjegyzői okiratokra vonatkozó általános szabályait kell megfelelően alkalmazni azzal, hogy a közjegyző felelőssége a tanúsítvány, mint közokirat alakiságának megtartásáért és a tanúsítvány tartalmi valódiságáért áll fenn. Vagyis a közjegyző nem felelhet egy olyan magánokirat tartalmáért, vagy alakiságaiért, amelyen az azt aláíró személyek aláírását hitelesíti. Annál is inkább így van ez, mert a közjegyző az ügyfelei részére - az aláírási címpéldány tervezetének kivételével – a törvény szigorú tiltásának megfelelően nem is készíthet magánokiratot.
Ugyanakkor az ügyfeleink teljes körű szóbeli kioktatása mellett is örök igazságként szolgálhat az ősi latin mondás, miszerint a szó elszáll, az írás megmarad. Vagyis az esetleges félreértések és későbbi jogviták elkerülése végett bizonyos esetekben indokolt lehet az aláírás hitelesítési záradékba foglaltan, írásban is kioktatni az ügyfeleket a ténytanúsítás jogkövetkezményeiről, például az alábbiak szerint:
„Az Ügyfél tudomásul vette a közjegyző (helyettes) kioktatását arról, hogy a magánokiraton történő névaláírás hitelesítés nem azonos a közjegyzői okiratba foglalt szerződéssel (nyilatkozattal, meghatalmazással, stb.). A közjegyző (helyettes) a névaláírás hitelesítés során kizárólag azt tanúsítja, hogy az Ügyfél előtte írta alá a magánokiratot. A magánokirat tartalmát a közjegyző (helyettes) nem vizsgálja, annak tartalmáért felelősséget nem vállal. Az Ügyfél a közjegyző (helyettes) kioktatása ismeretében is kifejezetten kérte a névaláírás hitelesítés elkészítését.”
A közjegyzői okiratok alakisága, tartalma, az okiratszerkesztés folyamata
BDT 1999.11
Az ítélet két fontos szempontból is foglalkozik a közjegyzői okiratokkal: Vizsgálja az ügyfél látásképességének jelentőségét a közjegyzői okiratba foglalt szerződések érvénytelensége kapcsán, illetve elemzi a teljes bizonyító erejű magánokirat és a közokirat alaki kellékeit.
Az ügyben a felperes keresetében annak megállapítását kérte, hogy az alperes és az időközben elhunyt másik szerződő fél között életjáradéki szerződés a Ptk. 200. § (2) bekezdése – azaz a semmisség - alapján érvénytelen. Az elsőfokú bíróság a keresetet elutasította. Az ítélet indoklásában kifejtette, hogy az írásban létrejött életjáradéki szerződés megfelel az egyszerű magánokirat kritériumainak. Pergazdaságossági szempontból mellőzte a bizonyítás lefolytatását arra nézve, hogy az elhunyt szerződő fél a szerződéskötés idején olvasásra képes állapotban volt-e. Abban az esetben ugyanis, ha a néhai a közjegyzői okirat készítésének idején nem volt képes olvasni, az okirat nem tekinthető közokiratnak, mert a közjegyző nem alkalmazott a Közjegyzői Törvény előírása szerint két okirati tanút. A közjegyző azonban az okiraton a szerződő felek aláírását aláírásával hitelesítette, így a szerződést tartalmazó okirat megfelel a teljes bizonyító erejű magánokirat követelményeinek. Az ítélet ellen a felperes fellebbezett, kérte annak kereseti kérelme szerinti megváltoztatását. Fenntartotta azt a korábbi állítását, hogy a néhai a szerződés készítésének idején olvasásra képtelen állapotban volt, ezért sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság az általa kért bizonyítás lefolytatását nem találta szükségesnek. Álláspontja szerint az okirat nem felel meg a közokirat alakszerűségeinek, de nem minősül teljes bizonyító erejű magánokiratnak sem. Az alperes ellenkérelme az ítélet helybenhagyására irányult.
A másodfokú bíróság a felperesi fellebbezést alaposnak találta. A másodfokú bíróság további bizonyítást foganatosított. Ennek alapján a tényállást azzal egészítette ki, hogy a néhai két hónappal a szerződés megkötését megelőzően közvégrendeletet tett, amely tartalmazza a néhainak azon nyilatkozatát, hogy látása oly mértékben megromlott, ami az olvasásra képtelenné teszi. A végrendeletet szerkesztő közjegyző ezt olvasási próba alapján is megállapította. A néhai kezelőorvosainak vallomása alapján az volt megállapítható, hogy a néhai szemfenék-meszesedése miatt nem volt képes olvasni. Állapotán kizárólag egy eredményes szemlencseműtét javíthatott volna, a műtétre azonban nem került sor. A közvégrendelet és az életjáradéki szerződés elkészítése között eltelt két hónap alatt kizárható, hogy a szemfenék-meszesedésben szenvedő néhai látása megjavult, ezért a másodfokú bíróság tényként állapította meg, hogy a néhai az életjáradéki szerződés elkészítésének idején gyakorlatilag olvasásra képtelen állapotban volt.
Az olvasásra képtelen állapotra figyelemmel az életjáradéki szerződés érvényességéhez a Ptk. 218. § (2) bekezdése szerint közokirati vagy teljes bizonyító erejű magánokirati forma volt szükséges. Az okiratot szerkesztő közjegyzőnek a Közjegyzői Törvény alapján két ügyleti tanút kellett volna alkalmazni. Mivel a közjegyző megszegte a Közjegyzői Törvényben foglalt rendelkezéseket, az okirat nem minősül közokiratnak. A bíróság szerint helytálló volt a felperes fellebbezése a vonatkozásban is, hogy nem felel meg a szerződés a teljes bizonyító erejű magánokirat feltételeinek sem. A szerződést ugyanis a néhai nem maga készítette, és a szerződésen nem alkalmaztak az aláírást igazoló tanúkat, az aláírása pedig sem bíróilag, sem közjegyzőileg nem nyert hitelesítést. Tény, hogy az okiratot a közjegyző aláírta és hivatali pecsétjével ellátta. A közjegyző azonban a szerződést közokiratként szerkesztette, a Közjegyzői Törvény értelmében a közjegyzői okiratnak tartalmaznia kell - egyebek mellett - a közjegyző aláírását és a bélyegző lenyomatát. A Közjegyzői Törvény értelmében a közjegyzőnek névaláírás tanúsításakor a tanúsítványt záradék formájában kell kiállítania, amelynek a törvényben megjelölt adatokat tartalmaznia kell. Az életjáradéki szerződés tanúsítványt nem foglal magában, ezért az okirat nem teljes bizonyító erejű. A másodfokú bíróság mindezeket mérlegelve megállapította, hogy az életjáradéki szerződés a Ptk. 200. § (2) bekezdése értelmében semmis, ennek a jogkövetkezménye pedig az érvénytelenség, ezért a felperes keresetét alaposnak ítélte, és az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta.
BDT 2008.1820
A tárgyalt ügy a végrendeletek érvényességének vonatkozásában tartalmaz fontos megállapításokat. A bíróság az adott eset kapcsán akként rendelkezett, hogy végrendelet készítésénél közreműködő személynek minősül, aki a végrendelet megfogalmazásában, és ezáltal tartalmának kialakításában részt vett. Ugyanígy közreműködő személynek minősül az is, aki a végrendelet szerkesztésében, leírásában vesz részt, függetlenül attól, hogy a végrendelet tartalma kialakításában volt-e szerepe. A végrendeleti közreműködő élettársa, mint hozzátartozó javára szóló végrendeleti juttatás érvénytelen, amennyiben a végrendeletnek ezt a részét az örökhagyó nem saját kezűleg írta, illetve saját kezű aláírásával nem látta el, akkor is, ha tartalma egyebekben az örökhagyó akaratával egyező.
A fentieken túlmenően az ügyben eljárt Szegedi Ítélőtábla a közjegyzői eljárás szempontjából is további lényeges megállapításokat tett: Ha a végrendelet letétbe helyezése során közjegyzőhelyettes jár el, az erről készült jegyzőkönyvet a közjegyző ellenjegyzésével kell ellátni. Ennek hiányában a közjegyzőnél letett írásbeli magánvégrendelet érvénytelen.
Az Ítélőtábla ítéletének indokolása szerint, a Ptk. 629. § (1) bekezdés c) pontja szerinti írásbeli magánvégrendelet érvényességének a feltétele, hogy azt a végrendelkező aláírja, és végrendeletként feltüntetve személyesen akár nyílt, akár zárt iratként a közjegyzőnél letétbe helyezi. A letétbe helyezésnél a Közjegyzői Törvény rendelkezéseit kell irányadónak tekinteni. Itt utalt az Ítélőtábla arra, hogy a felperes az alapügyben hozott ítélet elleni fellebbezésében már hivatkozott a letétbe helyezésről készült jegyzőkönyv formai hibái miatti érvénytelenségre, az ott megjelölt okok azonban, ahogyan azt az ítélőtábla akkor kifejtette, a végrendelet érvényességét nem érintették. A megismételt eljárásban felhozott indok azonban megalapozott. A közjegyzőnél letett írásbeli magánvégrendelet letétbe helyezésével kapcsolatos eljárási szabályokat a Közjegyzői Törvény 134. §-a szabályozza, nem pedig ahogyan arra az alperes a fellebbezési ellenkérelmében hivatkozott, a 158. és 159. §-ban írtak, ezek az okiratok megőrzésére vonatkozóan tartalmaznak rendelkezéseket. A Közjegyzői törvény 134. § (1) bekezdése kimondja, hogy a végrendelkező a végrendeletét nyíltan, vagy borítékba zárva letétbe helyezi a közjegyzőnél azzal a kijelentéssel, hogy az okirat a végrendeletét tartalmazza. A letétbe helyezésnél jegyzőkönyvet kell készíteni. Az átvett végrendeletet a jegyzőkönyvhöz kell fűzni. A letétbe helyezésről készült jegyzőkönyv, mint a közjegyző által készített okirat a Közjegyzői törvény 111. § (1) bekezdése szerinti közjegyzői okirat.
A Közjegyzői törvény 29. § (2) bekezdése szerint a közjegyzőhelyettes a közjegyző utasítására és felelőssége mellett önállóan intézhet közjegyzői ügyeket; az általa készített közjegyzői okirat érvényességéhez, közjegyzői okiratról kiadmány vagy másolat kiadásához a közjegyző ellenjegyzése szükséges. A perbeli esetben a letétbe helyezés kapcsán közjegyzőhelyettes járt el, az erről készült jegyzőkönyvről azonban hiányzik a közjegyző ellenjegyzése, ezért az, mint közjegyzői okirat érvénytelen, és ennek alapján a perbeli végrendelet, mint közjegyzőnél letett írásbeli magánvégrendelet érvénytelen.
Ugyanakkor nem felel meg a Ptk. 629. § (1) bekezdés b) pontjában szabályozott úgynevezett allográf írásbeli magánvégrendelet érvényességi kellékeinek sem, hiszen a perben az már a korábbiakban megállapítást nyert, hogy hiányzik a két tanú együttes jelenléte az örökhagyó aláírásakor. Mindezekre tekintettel az Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta, és a perbeli végrendelet érvénytelenségét megállapította.
Az ítélet szintén nagyon tanulságosnak tűnik. Ugyanakkor személy szerint annyit szeretnék hozzáfűzni az esethez, hogy a Közjegyzői Törvény 29. § (2) bekezdése 2007. augusztus 1. napi hatállyal megváltozott. Vitatkoznék azzal a megállapítással, miszerint a végrendelet letét - mint jegyzőkönyv – ügyleti okirat lenne. Amennyiben pedig jegyzőkönyvi tanúsítványként értékeljük, úgy abban az esetben éppen a fentiek szerint módosított Ktv. 29. (2) bekezdése szerint nem kell azt az alkalmazó közjegyzőnek ellenjegyeznie. A Közjegyzői Törvény indoklása is erre utal, miszerint a tanúsítványok tartalma - a tanúsítványban szereplő cselekmények leírása - nem az ügyfelek akaratától, hanem a közjegyző személyes tapasztalásától függ. A módosító törvény ezért pontosította akként a Ktv-t., hogy a jövőben a közjegyzőhelyettes által készített tanúsítvány érvényességéhez nem szükséges közjegyzői ellenjegyzés, mivel a tanúsítvány esetén közjegyzőhelyettes jelenlétében lezajlott tények kerülnek rögzítésre, vagyis a közhiteles személy közreműködésével egy adott esemény vagy egy adott tény kerül megörökítésre. Mindenesetre véleményem szerint a praktikus és biztos megoldás az, ha a helyettes által letétbe vett végintézkedésre vonatkozó jegyzőkönyvet a közjegyző mégis ellenjegyzi, hisz ez esetben a „többen benne van a kevesebb is”. Nem is beszélve arról, hogy ez felel meg a Szegedi Ítélőtábla álláspontjának.
BH 1997.230
Az előbbi ítélet nyomdokain haladva a következő eset is a közjegyzői letétbe helyezett végrendeletekkel foglalkozik. A tárgyalt ügyben a Legfelsőbb Bíróság megállapította: A közjegyzői letétbe helyezett írásbeli magánvégrendelet nem válik a közjegyző által felvett jegyzőkönyv „szerves részéve”, és nem „minősül át” közokirattá.
Az ítélet indokolása szerint a Ptk. 629. §-a (1) bekezdésének c) pontja szerint az írásbeli magánvégrendelet érvényes, ha annak végrendeleti minősége, keltének helye és ideje magából az okiratból kitűnik, továbbá ha a végrendelkező azt aláírja, és akár nyílt, akár zárt iratként a közjegyzőnél - végrendeletként feltüntetve - személyesen letétbe helyezi. Ebből a rendelkezésből egyértelmű, hogy a közjegyzőnél letett végrendelet az írásbeli magánvégrendelet egyik formája; ez az írásbeli magánvégrendelet akkor érvényes, ha azt az örökhagyó aláírta, és végrendeletként feltüntetve, akár nyílt, akár zárt iratként a közjegyzőnél letétbe helyezi. Ebből következik, hogy a letétbe helyezés csak a más által írt végrendelet tanúkkal való aláírásának elmaradását pótolja, más alaki hibát azonban nem orvosol. A Legfelsőbb Bíróság ítélete szerint tehát a közjegyzői letétbe helyezett írásbeli magánvégrendelet tehát nem válik a közjegyző által felvett jegyzőkönyv „szerves részévé”, és nem „minősül át” közokirattá.
A Legfelsőbb Bíróság szerint helytálló volt továbbá a korábban eljárt bíróságok álláspontja, amikor a végrendeletként letétbe helyezett öröklési szerződést magánokiratnak tekintették, és ennek megfelelően bírálták el. Minthogy pedig a korábbi perben meghozott jogerős ítélettel a bíróság megállapította, hogy az öröklési szerződésen levő örökhagyói névaláírás nem az örökhagyótól származik, az mint végrendelet érvénytelen, és érvénytelenségét sem az okiratra utóbb vezetett, az elidegenítési és terhelési tilalom bejegyzését megengedő nyilatkozat, sem a közjegyző által felvett jegyzőkönyv aláírása nem orvosolja. Mindezekre figyelemmel a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta.
Meggyőződésem, hogy a fentihez hasonló esetek, vagyis a későbbi esetleges jogviták megelőzhetők azzal, ha a végintézkedések letétbe vételét megelőzően azokat alaki és tartalmi szempontból is megvizsgáljuk. Természetesen nem kizárt az sem, hogy a letevő ragaszkodik ahhoz, miszerint zárt borítékban helyezze közjegyzői letétbe a végintézkedését. Ugyanakkor álláspontom szerint az ügyfelek nem tiltakoznak az ellen - sőt az esetek túlnyomó többségében kifejezetten kérik -, hogy a közjegyző, mint „szakember” vizsgálja meg a letétbe helyezni kívánt végintézkedést. Azt pedig már tényleg csak zárójelben szeretném megjegyezni, hogy véleményem szerint a saját kezűleg írt és aláírt – megfelelő alaki és tartalmi kellékekkel rendelkező - holográf végrendelet alkalmas a leginkább arra, hogy kifejtse az örökhagyó által szándékolt joghatásokat.
BH 1999.366
Az okiratot készítő közjegyző első, és egyik legfontosabb kötelezettsége, hogy mindenekelőtt meggyőződjön az ügyfél ügyleti képességéről és jogosultságáról, továbbá valódi szándékáról. A gyakorlatban ez a követelmény sok esetben igen nehéz, és persze általában „azonnal” eldöntendő kérdés elé állítja az eljáró közjegyzőt. A szóban forgó ítélet egy tartási szerződés érvénytelenségének a megállapítása - és jogkövetkezményei alkalmazása - iránt indított perben született. Az ítéletben a Legfelsőbb Bíróság - a közjegyzői okiratkészítés eljárását alapul véve - a tartási szerződéssel kapcsolatban állított érvénytelenségi okok vizsgálatánál irányadó körülményekkel foglalkozott.
A perbeli felperes néhai eltartottnak a testvére, egyúttal a törvényes öröklés rendje szerinti örököse, az alperesek pedig az eltartott szomszédjai voltak. A felperes évente két-három alkalommal látogatta meg testvérét. Az eltartott nyugdíjjal rendelkezett, hosszú ideig önmagáról gondoskodott, tartásra és gondozásra nem szorult. A későbbiek során az eltartott tüdőgyulladást kapott, melyből felgyógyult, majd ezt követően érsebészeti problémával került kórházba. A kórházból való hazatérése után már ágyban fekvő beteg volt, ügyeit a részére korábban is segítséget nyújtó alperesek intézték, ők várták haza a kórházból, majd az alperesek gondozták, ápolták és teljes körű ellátást nyújtottak a részére. Az eltartott ezután az alperesekkel tartási szerződést kívánt kötni. A helyi polgármesteri hivatal tanácsára a tartási szerződés elkészítése érdekében őt egy ügyvéd a titkárnőjével felkereste, az eltartottal elbeszélgetett, ennek alapján meggyőződött arról, hogy az eltartott szellemi állapota megfelelő. Kioktatta őt a tartási szerződés lényegéről, majd a szerződés írásba foglalása után észlelte, hogy az eltartott aláírása olvashatatlan, ezért annak elkészítését nem vállalta, közölte, hogy a szerződés elkészítéséhez közjegyző közreműködése szükséges. Ezt követően az ügyben eljáró közjegyző kereste fel az eltartottat a lakásán, aki szintén azt állapította meg, hogy az eltartott tudata tiszta, de látásromlása miatt nevének aláírására és olvasására képtelen, ezért a tartási szerződést írásba foglalása után az eltartott előtt felolvasta, majd az eltartott kinyilvánított egyetértése után a közjegyző azt - az eltartott aláírását pótolván - két tanú jelenlétében aláírta.
A tartási szerződés tartalma szerint az alperesek vállalták, hogy az eltartottat élete végéig élelmezik, ápolják, gyógykezeltetik, ruházatát és lakását tisztán tartják, végül illően eltemettetik. Ezzel szemben az eltartott rájuk ruházta a tulajdonában álló házas ingatlant, mezőgazdasági ingatlanát, értékpapírjait és ingóságait. Röviddel ezután az eltartott meghalt.
A Legfelsőbb Bíróság az ügyben hozott ítéletében megállapította, hogy a Ptk. a tartási szerződés érvényességét írásbeli alakhoz köti. Az ügyben eljárt másodfokú bíróság helyesen mutatott rá arra, hogy a közjegyzői okirat minden más alapszerűséget pótol, a közjegyző által a törvény által megszabott alakban készített és aláírt szerződés érvényessége pedig a Közjegyzői törvény 117. §-ának (3) bekezdésére hivatkozással azért nem támadható, mert az eltartott az aggálytalan tanúvallomások szerint, de az iratokhoz csatolt és az eltartott által korábban aláírt nyugdíjszelvényből is megállapíthatóan a szerződés megkötésekor a nevének olvasható aláírására nem volt képes. Az ítélet indokolása egyben kimondta, hogy a tartási szerződés az eltartott haláláig, tehát határozatlan időtartamra kötött szerződés, melynek egyik alapvető eleme a kockázatvállalás, ezért a szolgáltatás és ellenszolgáltatás értéke közti aránytalanság utóbb nem eredményezheti a szerződésnek a Ptk. 201. §-ának (1) bekezdése szerinti érvénytelenségét. A Ptk. 202. §-a szerinti uzsorás szerződés a feltűnően értékaránytalan szerződés minősített esete, mely többlettényállásként feltételezi, hogy az előny kikötése a másik fél helyzetének kihasználásával történt. Mivel a tartási szerződés esetében - annak szerencse jellege folytán - önmagában a feltűnő értékaránytalanság sem eredményez érvénytelenséget, a felperes által hivatkozott uzsora semmisségi okként való megállapítása szóba sem jöhet. A Ptk. 200. §-ának (2) bekezdése értelmében semmis a szerződés akkor is, ha nyilvánvalóan a jó erkölcsbe ütközik. Az erre hivatkozó felülvizsgálati kérelem az első és másodfokú bíróság ítéletének részletes indokolása szerint minden alapot nélkülöz. Az orvos szakértői vélemény szerint az alperesek az eltartott betegségéből, illetve betegségi állapotából nem tudhattak arról, hogy az eltartott halála rövidesen bekövetkezik. A tartási szerződés nem teljesítése vagy nem megfelelő teljesítése nem eredményezheti a szerződés érvénytelenségének utólagos megállapítását, csupán arra ad alapot, hogy a tartási szolgáltatások jogosultja a szerződés megszüntetését kérje.
Ez a jog azonban csak a tartási szerződés jogosultját illeti meg; ha életében a szerződés megszüntetése iránt pert nem indított, halála után más személy ilyen per megindítására nem jogosult. (BH1996. 641.) A kifejtettekre tekintettel a Legfelsőbb Bíróság a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta, vagyis a tartási szerződés érvényesnek bizonyult.
1-H-PJ-2007-614.
A következő ügy egy szintén vitatott, közjegyző által helyszínen készített, közjegyzői okiratba foglalt végrendelet megítélésével kapcsolatos. A perben már a Fővárosi Bíróság, valamint a Fővárosi Ítélőtábla is meghozta az ítéletét, így a határozatokat egymás után fogom elemezni. Az adott perben az okiratot szerkesztő közjegyző, mint alperes szerepelt, aki ellen a felperesek kártérítési pert indítottak. Az ügy kapcsán látni fogjuk, hogy a különböző vonatkozásban és fokon eljáró bíróságok – ugyanazon tényállás alapján – sok esetben alapjaiban eltérő ítéleteket hoznak.
A bíróság által megállapított tényállás szerint a felperesek és a néhai örökhagyó évtizedek óta ismerték egymást, köztük szinte napi találkozásokra kiterjedő kapcsolat állt fenn. Ennek keretében kölcsönösen segítették egymást, így a lakásukhoz kulccsal rendelkező néhai vigyázott a felperesek négy gyermekére és a család számára megfőzte az ebédet.
Amikor pedig az örökhagyó szorult támogatásra azt felperesektől kapta meg, a néhai első rendű felperessel egyidős egyetlen fiúgyermeke ugyanis korábban külföldre távozott, majd az Amerikai Egyesült Államokban telepedett le. A betegeskedő örökhagyót gyógykezeltetésében az első rendű felperes támogatta. Miután a későbbiek során kiderült, hogy a néhai rákos beteg, kórházi ellátásának ideje alatt, azt követően pedig otthonukban a felperesek gondoskodtak róla akként, hogy minden este hazavitték az örökhagyót saját lakásába. Egy év múlva az örökhagyó egészségi állapota olyan mértékben megromlott, hogy felperesek úgy döntöttek ápolását állandó jelleggel a lakásukban folytatják. A néhainak az volt a szándéka, hogy hagyatékát a felperesek kapják meg, ennek érdekében ügyvéd közreműködésével a felperesekkel tartási szerződést kívánt kötni. Az elkészült szerződést azonban csak olyan olvashatatlan és beazonosításra nem alkalmas kézírással tudta ellátni, amelyet a szerződést szerkesztő ügyvéd nem tartott megfelelőnek. Így merült fel annak lehetősége, hogy a néhai akaratának kivitelezésében közjegyző vegyen részt. Az alperes közjegyző - már tudva arról, hogy az ügyvéd által készített szerződés aláírása nem volt megfelelő - a felperesek lakásában tartózkodó örökhagyót azzal kereste fel, hogy öröklési szerződést fog kötni. Előzetesen annyit kért, hogy a néhai szerződéskötési képességének tanúsítására szolgálóan felperesek orvosi igazolást szerezzenek be. Az ágyban fekvő néhait a háziorvos vizsgálta meg, melynek eredményeként az örökhagyó egészségi állapotára szólóan a következőket rögzítette:
„Háziorvosi igazolás! Nevezett beteg a házaspár gondozása alatt áll, állandó ápolásra szorul. Jelenleg a beteg a mai napon kontaktusképes, személyes adatait tudja közölni, pszichésen egy keveset meglassult, térben és időben orientált. Ezen igazolás közjegyzői okirathoz való csatolás miatt lett kiállítva”
A mintegy fél óráig tartó vizsgálat után az örökhagyó elfáradt. Fáradtsága és egészségi állapota miatt, amikor a közjegyző a szerződéses kikötések tartalmát szerette volna tisztázni, a néhai el-elbóbiskolt, a feltett kérdésekre nehezen tudott válaszolni. Közben meg is kellett itatni, a poharat azonban megtartani nem tudta. Miután a néhai egészségi állapota folytán nem volt olyan állapotban, hogy a szerződésben rögzítendő elvárásait előadja, a közjegyző úgy döntött, dolga végezetlenül távozik.
Ezt látva az örökhagyó elhaló hangon kérlelte ne menjen el és megismételte azt a szándékát, hogy azt szeretné, hogy a felperesek örököljék hagyatékát. Ezek után az alperes a Közjegyzői Törvényben biztosított lehetőséggel élve két tanú jelenlétében leírta az örökhagyó soronként egyeztetett akaratát, majd felolvasás után a végrendeletet a néhai helyett aláírta. Az örökhagyó közel egy hónap múlva elhunyt. A hagyatéki ügyet intéző közjegyző az örökhagyó lakásából, valamint az itt lévő érték nélküli ingóságokból álló hagyatékot hagyatékátadó végzésében ideiglenes hatállyal - végrendeleti öröklés jogcímén - a felpereseknek adta át. Az örökhagyó gyermeke azonban a végrendelet érvénytelenségének megállapítása érdekében a jelen per felpereseivel – vagyis az érvénytelenségre vonatkozó ügy alperesivel - szemben pert indított. Az első fokú bíróság ítéletében megállapította, hogy a néhai közokiratba foglalt végrendelete a peres felek viszonylatában érvénytelen, mert a Ktv. 117. § (3) bekezdésében rögzített - örökhagyó aláírásra képtelen állapotát előíró - feltétel bizonyított módon nem áll fenn. Az első fokú bíróság ítéletének indokolása szerint ugyanis a néhai aláírásra használt keze nem volt béna, a végrendelet kelte előtti két hétben, illetve azt követő három hétben okiratot írt alá, továbbá kezelőorvosa szerint is aláírásra képes állapotban volt. Megjegyezte egyben, hogy alperes kísérletet sem tett annak tisztázásra, a néhai valóban aláírásra képtelen állapotban van-e. A jelen per felpereseinek – vagyis az érvénytelenségre vonatkozó ügy alpereseinek - fellebbezése folytán a Fővárosi Bíróság, mint másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság döntését a fellebbezett keretben helybenhagyta.
Döntése indokolásában a végrendelet érvénytelenségének megállapítása iránt indított perben a másodfokú bíróság kifejtette, a kezelőorvos nem adott olyan tartalmú tájékoztatást, mely szerint a néhai orvosi szempontból az adott napon aláírásra képtelen állapotban volt. Ezen fogyatékosság vizsgálata orvosszakértői kérdés. Kifejtette, önmagában az a tény, hogy az örökhagyó gyengének látszott, illetve szívószállal itatták meg nem helyettesíti az arról való meggyőződést, hogy az örökhagyó képes-e vagy sem a végrendelkezés időpontjában nevének aláírására. A nehezen olvasható aláírás produkálásával a névaláírásra képtelen állapot még nem valósul meg. Mivel kétséget kizáróan az örökhagyó aláírásra képtelen állapotáról nem győződtek meg, így a közjegyzői aláírás nem pótolhatta az örökhagyó névaláírását. Mindezek után a hagyatéki ügyben eljáró közjegyző teljes hatályú végzésében a néhai hagyatékát törvényes öröklés rendje szerint a gyermekének adta át. Az örökössel szemben a felperesek hagyatéki hitelezői igényt nem terjesztettek elő. A törvényes örökös időközben a hagyatékot értékesítette, a temetési költségeket felpereseknek kifizette, majd visszatért az Amerikai Egyesült Államokba.
A jelen perben a felperesek – akik az érvénytelenségi per alperesei voltak - keresetükben tehát azt kérték, hogy a bíróság a Ptk. 339. § (1) bekezdése alkalmazásával – azaz a jogellenes károkozás alapján - kötelezze az alperest, vagyis a közjegyzőt meghatározott kártérítési összeg, annak törvényes kamatai és perköltségeik megfizetésére. A felperesek állították: az alperes felelőssége azért áll fenn, mert nem vizsgálta a néhai fizikai állapotát annak ellenére, hogy a helyszínen lévő kezelőorvos szerint képes lett volna az aláírásra. Hangsúlyozták a körzeti orvos vallomásából kitűnően örökhagyó kijelentette, a végrendeletet megpróbálja aláírni, így az alperesnek íráspróbát kellett volna vennie. Ha ez megtörténik a néhai hagyatékát ők örökölték volna. Az alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását és a felperesek perköltségbeli marasztalását kérte. Előadta álláspontja szerint kártérítési felelőssége akkor lehetne megalapozott, ha a végrendelet kelte idején a néhai bizonyítottan aláírásra képes állapotban lett volna. Ezt a körülményt azonban a korábban eljárt első és másodfokú bíróság nem vizsgálta. Jelezte ugyanakkor azt is, hogy a Ktv. nem írja elő, hogy miként kell meggyőződni a végrendelkezni szándékozó aláírási képességéről.
Abból, hogy a néhai az ügyvéd által készített tartási szerződést sem tudta aláírni és láthatóan gyenge fizikai állapotban volt, az általános élettapasztalatra támaszkodva okkal következtetett az örökhagyó aláírásra képtelen állapotára. A körülmények által adott helyzetben az egyetlen lehetséges megoldást választva biztosította, hogy a néhai akaratát kifejezhesse. Vitatva az összegszerűséget előadta, a felperesek káruk azon részét követelhetnék, melyet az örökössel szemben nem tudtak érvényesíteni. Ennek kapcsán megemlítette, hogy a felpereseknek a jogerős döntés felülvizsgálatát kellett volna kérniük. Egyszerűbb volt azonban a Magyarországról időközben külföldre távozott törvényes örökös perlése helyett a vele szembeni kárigény előterjesztése. A Fővárosi Bíróság ítéletében a felperesek keresetét elutasította.A felperesek fellebbezése folytán a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozathozatalára utasította. A másodfokú bíróság végzése szerint az elsőfokú bíróság megsértette az eljárási szabályokat, mert - az alperes közjegyző érdekében eljáró - biztosító jogi képviselőjének eljárását elfogadva az alperesi beavatkozót a folytatólagos tárgyalásokra nem idézte meg és az ítéletet számára nem kézbesítette.A megismételte eljárásban felperesek keresetüket változatlanul fenntartották. A felperesek a korábban előadottakat kiegészítve hangsúlyozták a háziorvos azon kérdésére tud-e írni, az örökhagyó kijelentette, hogy megpróbálja aláírni a papírt. Ezért alperesnek íráspróbát kellett volna vennie. Az alperese ellenkérelmében változatlanul a kereset elutasítását kérte.A Fővárosi Bíróság ismételten megállapította, hogy a felperesek keresete nem volt megalapozott.
A felperesek kereseti kérelme folytán a bíróságnak azt kellett elbírálnia, hogy alperes kártérítési felelősséggel tartozik-e azért, mert a néhai hagyatékát nem tudták megörökölni. E körben a bíróság elsőként azt tekintette át, hogy a korábbi – a végrendelet érvényessége kapcsán eljárt – bíróságok ítéletében lévő megállapításokkal a jogalap eldöntöttnek tekinthető-e, az alperes mulasztását rögzítő ténymegállapítások res iudicatát képeznek-e. Ezt a kérdést a bíróság nemlegesen bírálta el, hiszen a korábban eljárt bíróságok nem ugyanazon felek jogvitájában jártak el és a végrendelet érvénytelenségének megállapításakor értelemszerűen nem kerülhetett sor a más jogalapnak minősülő alperesi kártérítési felelősség feltételeinek teljeskörű feltárására sem. Mindezekre tekintettel a bíróságnak a kereseti követelés kapcsán abban kellett állást foglalnia, hogy alperes köteles-e megtéríteni azt a kárt, amely a hagyaték elvesztése miatt érte a felpereseket. A Ptk. 339. § (1) bekezdése akként rendelkezik, hogy aki másnak jogellenesen kárt okoz, köteles azt megtéríteni. Mentesül a felelősség alól, ha bizonyítja, hogy úgy járt el, ahogy az az adott helyzetben elvárható. A Ptk. 349. § (1) bekezdése előírja, hogy az államigazgatási jogkörben okozott kárért a felelősséget csak akkor lehet megállapítani, ha a kár rendes jogorvoslattal nem volt elbírálható, illetőleg a károsult a kár elhárítására alkalmas rendes jogorvoslati lehetőségeket igénybe vette. A Ptk. 349. § (3) bekezdése szerint - ha jogszabály másként nem rendelkezik - ezeket a szabályokat kell alkalmazni bírósági, ügyészségi jogkörben okozott kárért való felelősségért is. A 4/2004. számú Polgári jogegységi határozatból kitűnően a közjegyzők kártérítési felelősségére a Ptk. 349. § (1) bekezdés szabályai irányadók.
A kártérítési felelősségnek négy alapvető feltétele van: a jogellenesség, a felróhatóság, a kár, az okozati összefüggés a kár és a felróható tevékenység (mulasztás) között. Így tehát ahhoz, hogy alperes kártérítési felelőssége megállapítható legyen, mindenekelőtt jogellenes magatartás illetve mulasztás tanúsításának kell fennállnia. A perbeli közjegyzői okirat elkészítése során alperes a Ktv. 117. § (3) bekezdésében lévő előírást követte, mely szerint ha a fél az okirat aláírására nem képes az aláírást a közjegyző aláírása pótolja.
Arról a Ktv. szabályai sem a 117. § (3) bekezdéséhez kapcsolódóan, sem más helyütt nem tettek említést, hogy az aláírásra képtelenséget mely feltételek fennállásakor lehet adottnak tekinteni. E körben a Ktv. 120-128. §-hoz fűzött indokolás is csupán annyit említett meg, hogy az ügyleti képesség megállapítása a lehetőség határain belül történik, a beható vizsgálat nem követelmény. Az előzőekre figyelemmel így a bíróság konkrét jogi előírás félretételében megnyilvánuló jogellenességet alperes terhére nem látott megállapíthatónak.
Vizsgálta azonban a bíróság azt is, hogy az alperes az adott helyzetben és körülmények között úgy járt-e el, ahogyan általában elvárható volt. Alperes az ágyban fekvő és súlyos megbetegedésben szenvedő, kizárólag egy kézzel rendelkező néhait öröklési szerződésének közokiratba foglalása érdekében kereste fel. A feltárt adatokból azt kétséget kizáróan meg lehetett állapítani, hogy a szerződéskötési képesség igazolása érdekében történő orvosi vizsgálat az örökhagyót kimerítette. Egymásnak ellentmondóak és kétséget ébresztők voltak azonban a néhai aláírási képességének vizsgálatára, valamint az aláírást megkísérlő nyilatkozatának az elhangzására vonatkozó peradatok. A háziorvos felkérésére ugyanis kizárólag azért került sor, hogy a néhai szerződéskötési képességét tanúsítsa. Ezt mindenben megerősíti a helyszínen kiállított orvosi igazolás is, amelyben az íráskészségre vonatkozó orvosi megállapítások nem lelhetők fel. Alperes az orvosi vizsgálat befejezése után kezdte meg az öröklési szerződés tartalmának, a néhai elvárásainak megismerésére irányuló tevékenységét. A szerződés tartalmának tisztázásához azonban alperes - kétségbe nem vont és más adatokkal sem ellentétes - nyilatkozata szerint azért nem tudott eljutni, mert a néhai akaratát legyengült egészségi állapota következtében nem lehetett feltárni. Így tehát kétséges, hogy az örökhagyó aláírási képességének kérdése, a tanú vallomása szerinti tartalommal az orvosi vizsgálat alatt ténylegesen felmerült-e.
Az aláírásra alkalmasságot fizikai erőnlét és szellemi képesség befolyásolja. Az orvosi igazolással alátámasztottan a néhai birtokában volt azoknak a szellemi képességeknek, melyek az aláíráshoz szükségesek. Egészségi állapota, valamint az orvosi vizsgálat miatt előállott elgyengülése következtében hiányzott azonban az a fizikai erőnléte, amely az aláírás kivitelezéséhez elengedhetetlen. A néhai elesett állapotából, el-el bóbiskolásából és a feltett kérdésekre lassan adott válaszaiból bíróság jogi megítélése szerint az alperes a lehetőség határain belül meg tudott győződni arról, hogy a néhai aláírásra nem képes. Ezt a következtetését alátámasztja az is, hogy a néhait személyes tapasztalat során szerzett alperesi tudomás szerint szívószállal kellett megitatni. Mindezeket a körülményeket mérlegre téve a bíróság úgy ítélte meg, hogy alperes az adott helyzetben tőle elvárható gondosságot tanúsítva járt el, amikor a néhai akaratának kifejezésére a konkrét körülmények között egyedül alkalmas okiratot megszerkesztette. Miután az előzőek alapján alperes terhére jogellenesség nem volt megállapítható és nincsenek megnyugtató adatok arra sem, hogy az alperes ne úgy járt volna el, ahogyan az adott helyzetben elvárható a bíróság a felperesek keresetét elutasította.
FIT-H-PJ-2008-533.
Az előbbi ügy a felperesek fellebbezése folytán eljutott a Fővárosi Ítélőtáblára is. A Fővárosi Ítélőtábla pedig a Fővárosi Bíróság korábbi ítéletét helybenhagyta. Az Ítélőtábla ítéletének indokolása szerint az 1991. évi XLI. tv. 117. § (3) bekezdése, 120. § (1) bekezdése és a törvény indokolása szerint az ügyleti képesség megállapítása a lehetőség határain belül történik, a beható vizsgálat nem követelmény.
A törvény tehát nem engedi meg, és nem is teszi a közjegyző kötelezettségévé, hogy bizonyítást folytasson le, vagyis netán íráspróbát végeztessen.
A végrendelet érvénytelenségének megállapítása iránt indított perben tanúként meghallgatott kezelőorvos a jelen perben már azt nyilatkozta, hogy nem tudja: az örökhagyó a vizsgálata alatt és az okirat készítésekor aláírásra képes állapotban volt-e. Arra sem emlékezett, hogy vizsgálata eredményét közölte volna akár a felperesekkel, akár az alperessel. A másik perben is úgy nyilatkozott, hogy nála a segítséggel írás azt jelentette, hogy amennyiben az örökhagyót felültették, megtámasztották volna, mappát raktak volna elé, és a karját megfogva a kezét irányították volna, akkor álláspontja szerint képes lett volna az aláírásra. Ez az irányított kezű aláírás azonban nem minősül saját kezű aláírásnak. Jelen perben ráadásul kifejezetten úgy nyilatkozott, hogy a néhai íráskészségéről nem esett szó, arra sem emlékezett, hogy szóba került-e az írási képesség orvosi vizsgálata. A másik perben az alperes is kifejezetten úgy nyilatkozott, hogy az örökhagyó balkeze hiányzott, a másik kezével pedig nem tudott írni, mert egészségi állapota folytán nagyon gyenge volt. Kiemelte, hogy jogi álláspontja szerint kártérítési felelőssége akkor állhatna fenn, ha bizonyított lenne, hogy az örökhagyó a végrendelet készítésekor aláírásra képes állapotban volt, és közjegyzőként nem úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható volt.
A felperesek azonban nem bizonyították, hogy az örökhagyó aláírásra képes állapotban volt a végrendelet elkészítésekor. De a másik feltétel is hiányzik, mert a szakmai jogszabályoknak megfelelően járt el. Az Ítélőtábla szerint a tehát fellebbezés nem alapos. Az elsőfokú bíróság a tényállást helyesen állapította meg. A másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság érdemi döntésével és annak jogi indokolásával is maradéktalanul egyetértett, ezért az elsőfokú ítélet helyes indokait nem ismételte meg, azokra határozatában csak visszautalt.
A felperesek fellebbezésében előadottak miatt a másodfokú bíróság kizárólag azt emelte ki, hogy az elsőfokú bíróságnak a végrendelet érvénytelenségének megállapítása iránti perben hozott jogerős ítélet anyagi jogerejével kapcsolatban kifejtett érvelése maradéktalanul megfelelt az eljárási szabályoknak, ezen kívül pedig az alperes kártérítési felelősségére vonatkozó anyagi jogszabályok ugyancsak helyes alkalmazásával és a perben lefolytatott bizonyítás eredményének logikai hibáktól mentes értékelésével állapította meg, hogy magatartásának jogellenessége és felróhatósága hiányában az alperest kártérítési felelősség nem terheli. Mindezek alapján a másodfokú bíróság helybenhagyta az elsőfokú bíróság ítéletét.
A fenti ítéletek ismételten fontos tanulságokat tartalmaznak. Ezek után már csak annyit kérdezhetnénk: Akkor most kinek van igaza? Pontosabban melyik bíróságnak van igaza, és egyáltalán melyik perben? Véleményem szerint azonban egy dolog biztos: Az ügyben érintett kollega helyesen járt el. Gondoljunk csak bele, egy közjegyzőt azért hívnak helyszíni munkára, mert a súlyosan beteg és járásképtelen ügyfél nem tudja aláírni az ügyvéd által ellenjegyzett öröklési szerződést. A helyszínre érkező kollega azt tapasztalja, hogy az ágyban fekvő, félkarú, felülni és önállóan még inni is képtelen ügyfél néhány kérdés után elfárad, fizikai erőnléte gyakorlatilag nincs. A fenti helyzetet csak az tudja kellőképpen értékelni, aki maga is járt már helyszínen végrendeletet készíteni. Meggyőződésem – bár nyilvánvalóan nem vettem részt a bizonyítás folyamatában és persze elfogult is vagyok -, hogy a per tárgyát képező végrendelet elkészítésének időpontjában a közjegyző a Közjegyzői Törvénynek megfelelő eljárást folytatott, kártérítése felelőssége így nem állapítható meg.
Persze a másik oldalról a kártérítési per felperesei (akik egyúttal az érvénytelenségi per alperesei) ilyenkor joggal kérdezhetnék: Hol itt az igazság? Ők éveken keresztül gondozták és ápolták az örökhagyót, a perbeli tanúk mindegyike pedig egybehangzóan állította, hogy mi volt az elhunyt végrendeleti akarata. Mindezeken felül az egyik bíróság azt állapítja meg, hogy érvénytelen a végrendelet, míg a másik azt, hogy a közjegyző szabályosan járt el a végrendelet készítésénél. A felpereseknek a hosszas ápolás, gondozás jutalmául pedig – az esetleges hagyatéki hitelezői igényen túlmenően - nem marad más, mint az ügyek tanulsága.
Az ügy kapcsán még egy dolgot fontos kiemelni a Ktv. vonatkozó szakaszának gyakorlati alkalmazása során. A közjegyzőkről szóló 1991. évi XLI. törvény 117. § (3) bekezdése szerint a fél és más érdekelt a közjegyzői okiratot a végén aláírja, vagy kézjegyével látja el. Ha erre nem képes, az aláírást a közjegyző aláírása pótolja. Vagyis amennyiben a közjegyzői okirat elkészítése során nevének aláírására képtelen állapotban lévő ügyfél érintett, úgy az esetben a közjegyző soha nem a fél aláírásával látja el az okiratot, hanem éppen az aláírásra képtelen személynek az aláírását pótolja az okiratnak a közjegyző általi aláírása, tehát maga az a tény, hogy az okiratot a közjegyző - ebben a minőségében és nem a fél helyett - aláírta. Szó sincs tehát arról, hogy a közjegyző ténylegesen pótolja a fél aláírását (odaírja a fél nevét), a jogszabály ehelyütt arra utal, hogy az okiratnak a közjegyző közjegyzői minőségében történt aláírása, mint jogi aktus pótolja a fél aláírását.
Dr. Mikó Ádám közjegyzőhelyettes

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
IMF-EU kontra Magyarország | hírek | Jogi Fórum
2012.05.31. Jogi Fórum / Dr. Antal Attila
2012. január 17-én három kötelezettségszegési eljárás megindítását jelentette be Magyarországgal szemben az Európai Bizottság (EB): a jegybank, az igazságszolgáltatás és az adatvédelmi ellenőrző hatóság függetlenségének ügyében. Ahogyan a sajtóközlemény fogalmazott: „A Bizottság megállapítása szerint a magyar szabályozás ellentétes az uniós joggal az ország központi bankja és adatvédelmi hivatala függetlenségének csorbulása és az igazságszolgáltatást érintő intézkedések miatt. A Bizottság ezért… úgy döntött, hogy három felszólító levelet intéz Magyarországhoz – ez az uniós jogsértési eljárás első szakasza –, és hogy a magyar hatóságokkal további kapcsolódó kérdések megtárgyalását kezdeményezi annak megállapítására, hogy az uniós jog alapján indokolt-e további intézkedéseket tenni, különösen az igazságszolgáltatás függetlenségét illetően.”
Ezután megindult egy kettős értelmezési vita: egyrészt, hogy a három kötelezettségszegési eljárást tekinthető-e az IMF-megállapodás egyfajta előfeltételének, másrészt pedig tulajdonképpen kinek, az IMF vagy az EU előfeltételével állunk-e szemben? A kormány természetesen arra az alapra helyezkedett, hogy semmilyen előfeltétele sincs a hiteltárgyalások megkezdésének. A „másik oldal” nem volt ilyen egyértelmű: az IMF kezdettől fogva makrogazdasági feltételekről beszélt, míg az Európai Bizottság álláspontja folyamatosan formálódott. A vita során világossá vált, hogy az IMF valójában az Európai Bizottság feltételeihez kötötte magát, hiszen a Valutaalap még a válság kirobbanásakor egy olyan megállapodást írt alá az EU-val, hogy brüsszeli jóváhagyás nélkül nem köt szerződéseket. Az EU már az év elején kőbevéste, hogy a jegybank függetlenségének csorbítását nem hagyja annyiban. Olli Rehn, az EB pénzügyi biztosa 2012. január 9-én a tárgyalások legfontosabb előfeltételeként a jegybank függetlenségének biztosítását jelölte meg (később ezt a feltételt magára az alaptörvényi garanciákra is kiterjesztette a biztos). A kötelezettségszegési eljárások január közepén történő megindítása azonban megváltoztatta a helyzetet: a jegybank ügye mellett az igazságszolgáltatás függetlenségének biztosítása is a tárgyalások előfeltételévé lépett elő – noha, mint látni fogjuk ideiglenesen. 2012. április 25-én – hosszas huzavona és brüsszeli egyeztetések után – az EB végül kijelentette, hogy elhárultak az akadályok a hiteltárgyalások megindulása tekintetében, amelynek immáron egyetlen előfeltétele volt: a jegybanki függetlenség biztosítása. Az EB közleménye szerint: „A jegybank függetlenségével kapcsolatban Olli Rehn alelnök által 2011 decembere óta felvetett jogi aggályokat illetően Magyarország ígéretet tett szabályozásának módosítására, továbbá olyan egyéb kötelezettségvállalásokat és pontosításokat tett, amelyek rendezik a Bizottság által felvetett kérdéseket. Amennyiben Magyarország végigviszi az általa bejelentett intézkedéseket, úgy a Bizottság a jogszabályok elfogadása után készen áll lezárni az ügyet, mivel ezek a módosítások hatályon kívül helyeznék azokat a magyar jogszabályi rendelkezéseket, amelyek összeegyeztethetetlenek voltak az uniós Szerződések függetlenségre vonatkozó követelményeivel…”. A két további ügyben azonban nem vagy csak részben került sor az EB jogi aggályainak orvoslására. Az EB ezért úgy határozott, hogy két kötelezettségszegési ügyben – az adatvédelmi hatóság függetlensége, valamint a bírák, ügyészek és közjegyzők szolgálati viszonyának felső korhatára kapcsán – az Európai Unió Bíróságához fordul Magyarországgal szemben.
A következőkben bemutatjuk, hogy miért erős fegyver a kötelezettségszegési eljárás az EB kezében (vagyis hogyan használható fel az eljárással érintett ügy pl. egy hitelfelvétel előszobájaként), hogyan lehet ennek keretében az uniós jog betartására szorítani egy tagállamot, s megvizsgáljuk azt is, hogy a magyar kormány milyen lépéseket tett, illetve mulasztott el a három szóban forgó területen felmerült aggályok rendezése tekintetében.
Az Európai Unióról Működéséről Szóló Szerződés (EUMSZ) 258-206. cikkei szabályozzák a kötelezettségszegési eljárást. Ha a Bizottság megítélése szerint egy tagállam a Szerződésekből eredő valamely kötelezettségét nem teljesítette, az ügyről indokolással ellátott véleményt ad, miután az érintett államnak lehetőséget biztosított észrevételei megtételére (ez történet a fenti három esetben). Ha az érintett állam a Bizottság által meghatározott határidőn belül nem tesz eleget a véleményben foglaltaknak, a Bizottság az Európai Unió Bíróságához fordulhat (ebben a fázisban van jelenleg az adatvédelmi hatóság és a bírák, ügyészek és közjegyzők nyugdíjazásának ügye). A Szerződés arra is lehetőséget biztosít, hogy bármely tagállam egyenesen az Európai Unió Bíróságához fordulhat, ha megítélése szerint egy másik tagállam a Szerződésekből eredő valamely kötelezettségét nem teljesítette.
Ha az Európai Unió Bírósága megállapítja, hogy egy tagállam nem teljesítette a Szerződésekből eredő valamely kötelezettségét, az adott államnak meg kell tennie az Európai Unió Bíróságának ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Ha a Bizottság megítélése szerint az érintett tagállam nem teszi meg az Európai Unió Bíróságának ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket, a Bizottság – miután a tagállamnak lehetőséget biztosított észrevételei megtételére – az Európai Unió Bíróságához fordulhat. A Bizottság meghatározza az érintett tagállam által fizetendő átalányösszeg vagy kényszerítő bírság összegét, amelyet az adott körülmények között megfelelőnek ítél. Ha az Európai Unió Bírósága megállapítja, hogy az érintett tagállam nem tett eleget az ítéletében foglaltaknak, a tagállamot átalányösszeg vagy kényszerítő bírság fizetésére kötelezheti.
Az MNB függetlensége
Az EB megállapítása szerint az elsődleges jog számos ponton sérült a jegybankra vonatkozó új alkotmányos és törvényi szabályozással, így az EUMSZ 130. cikke, amely a központi bank teljes függetlenségét írja elő, valamint az EUMSZ 127. cikkének (4) bekezdése, amely szerint az EKB-val konzultálni kell „a hatáskörébe tartozó valamennyi uniós jogi aktusra irányuló javaslattal kapcsolatban”. A Magyar Nemzeti Bankról szóló 2011. évi CCVIII. törvény értelmében a miniszter közvetlenül részt vehet a Monetáris Tanács ülésein, és ezáltal a kormány lehetőséget kap arra, hogy az MNB-t belülről befolyásolja. Ezenkívül a kormány részére előre meg kell küldeni az ülések napirendjét, ami korlátozza az MNB azon lehetőségét, hogy bizalmas megbeszéléseket tartson. Ráadásul az elnök díjazásának rendszere azonnali hatállyal, a hivatalban lévő elnökre nézve is változik, holott a módosításokat csak egy új elnöki megbízatás kezdetével volna helyénvaló alkalmazni, ezzel elkerülve, hogy a díjazás révén nyomást lehessen gyakorolni az MNB-re. Végezetül az elnöknek és a Monetáris Tanács tagjainak esküt kell tenniük (az országhoz és annak érdekeihez való hűségről), az eskü szövege aggályos, mivel az MNB elnöke egyúttal az Európai Központi Bank Általános Tanácsának is tagja. A Bizottságnak kétségei voltak továbbá az elnöknek és a Monetáris Tanács tagjainak felmentésére vonatkozó szabályokat illetően is, azok ugyanis kedveznek a politikai beavatkozásnak (még akkor is, ha az Országgyűlés javaslatot tehet a Monetáris Tanács valamely tagjának felmentésére) és visszaélésre alkalmasak. Kételyre adnak okot továbbá az MNB intézményi keretének gyakori változásai, például a Monetáris Tanács megnövekedett taglétszáma, valamint az elnökhelyettesek számának az MNB szükségleteire való tekintet nélküli növelhetősége. Ezenkívül alkotmányos rendelkezés szabályozza az MNB-nek a pénzügyi felügyeleti hatósággal való összeolvaszthatóságát. Maga az összeolvadás nem jelent problémát, ám annak folytán az MNB elnöke az új szervnek mindössze elnökhelyettesévé válna, ami strukturálisan csorbítaná függetlenségét.
A kormány többek közötti az Alaptörvény első módosításának beterjesztésével kívánta a problémát orvosolni. 2012. április 17-én a nemzetgazdasági miniszter terjesztette elő T/6817-es törvényjavaslatot, amely (ugyan még nem fogadták el, de) hatályon kívül helyezné az Alaptörvény 30. cikkét, amely az MNB és a pénzügyi közvetítőrendszer felügyeletét ellátó szerv általános jogutódja esetleges létrehozásának alapját teremtette volna meg.
Szintén április 17-én terjesztette elő a nemzetgazdasági miniszter az MNB-törvény (ugyancsak még el nem fogadott) módosítására irányuló T/6818-as számú javaslatát. A törvényjavaslat célja egyértelmű és deklaratív az EB felé: „A Magyar Nemzeti Bankról szóló szabályozásnak összhangban kell lennie az Alaptörvénnyel és az európai uniós előírásokkal, elsősorban az Európai Unió működéséről szóló szerződéssel, valamint a hozzá kapcsolódó, a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank Alapokmányáról szóló 4. számú Jegyzőkönyvvel. A törvényjavaslat célja az európai uniós előírásokkal való összhang megteremtése.” Éppen ezért hatályon kívül helyeznék a Magyar Nemzeti Bankról szóló törvény 34. §-át, amely szerint a Magyar Nemzeti Bank megküldi a Monetáris Tanács napirendjét a kormánynak, és a kormány képviselője szavazati jog nélkül részt vesz a Monetáris Tanács ülésein, továbbá a 46. § (10) bekezdését, amely a Monetáris Tanács tagjainak súlyos kötelezettségszegés esetén történő felmentését szabályozza, valamint a 46. § (17) bekezdését, amely a Monetáris Tanács megszűnéséről rendelkezik az euró magyarországi bevezetése esetén. Az MNB-elnök fizetésének és az eskü kérdése – mivel ez nem bizonyult elengedhetetlenül fontos tárgyalási előfeltételnek – nem kerül elő a törvényjavaslatban.
Ugyan a törvényeket még nem fogadták el, de a bennük foglalt garancia elegendőnek bizonyult az EB felé, hiszen a már hivatkozott április 25-i sajtóközleményében a következőket fogalmazta meg a testület: „… Magyarország ígéretet tett szabályozásának módosítására, továbbá olyan egyéb kötelezettségvállalásokat és pontosításokat tett, amelyek rendezik a Bizottság által felvetett kérdéseket. Amennyiben Magyarország végigviszi az általa bejelentett intézkedéseket, úgy a Bizottság a jogszabályok elfogadása után készen áll lezárni az ügyet…”.
Az adatvédelmi hatóságok függetlenségét az EUMSZ 16. cikke, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának 8. cikke is kifejezetten előírja. Az EU adatvédelmi irányelve (95/46/EK irányelv) értelmében az irányelv alkalmazásának felügyeletére a tagállamoknak ki kell jelölniük egy felügyelő hatóságot, amely teljes függetlenségben jár el. Ezt az Európai Unió Bírósága is megerősítette. Egy Németországgal kapcsolatos ügyben hozott ítéletében (a C-518/07 sz. ügyben 2010. március 9-án hozott ítélet) a Bíróság hangsúlyozta, hogy az adatvédelmi ellenőrző hatóságoknak minden külső befolyástól menteseknek kell lenniük, ideértve az állam által gyakorolt közvetlen vagy közvetett befolyást is.
Magyarország létrehozta 2012. január 1-jétől az adatvédelmi ombudsman hivatala helyébe lépő Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóságot (NAIH). E döntés következtében a 2008-ban kinevezett adatvédelmi ombudsman hatéves megbízatása idő előtt megszűnik. Ahogyan az EB megállapította a fő gond az, hogy nincsenek átmeneti rendelkezések, amelyeket 2014-ig, vagyis az ombudsman jelenlegi megbízatásának lejártáig kellene alkalmazni. Az új szabályozás értelmében továbbá a miniszterelnök és a köztársasági elnök önkényesen felmenthetik az új adatvédelmi biztost (a Hatóság elnökét). A nemzeti adatvédelmi felügyelő hatóság személyi függetlensége, amely magában foglalja a hivatalból történő elmozdítással szemben a megbízatás ideje alatt érvényesülő védelmet is, az uniós jog alapvető követelménye. A nemzeti adatvédelmi hatóság átszervezése nem indok az e követelménytől való eltérésre.
Magyarország részben orvosolta a Bizottság aggályait azáltal, hogy 2012. április 3-án módosította nemzeti jogszabályait annak érdekében, hogy az uniós joggal összhangban biztosítsa az új (a korábbi adatvédelmi biztos hivatalát 2012. január 1-jével felváltó) NAIH függetlenségét. A közigazgatási és igazságügyi miniszter által előterjesztett 2012. évi XXV. törvény célja a NAIH függetlenségét tovább erősítő módosítások végrehajtása az EB aggályaira való figyelemmel. Így többek között a Hatóság elnökének kinevezéséhez szükséges feltételek hiányát a miniszterelnök indítványára a köztársasági elnök állapítja meg; a Hatóság elnöke részt vehet és felszólalhat az Országgyűlés bizottságainak ülésén.
Minderre tekintettel az EB úgy határozhatott, hogy – bár az ügyben felvetett aggályai közül némelyeket elvet – az Európai Bíróság elé utalja az ügyet, hiszen álláspontja szerint Magyarország megsértette a felügyelő hatóság függetlenségét azáltal, hogy a törvény által előírtnál két évvel és 9 hónappal korábban megszüntette az adatvédelmi biztos megbízatását.
Az EB alapvetően két irányban vizsgálódott: a nyugdíjazási szabályok változása, valamint az igazságszolgáltatás függetlenségét érintő egyéb rendelkezések tekintetében. Az elválasztás azért is fontos, mert míg az első esetben már a Bíróság előtt van a kötelezettségszegési eljárás, a második esetben ennek csupán a lehetőségét vette fel az EB.
Az igazságszolgáltatást érintő jogsértési eljárás középpontjában a bírák és az ügyészek új nyugdíjkorhatára áll, Magyarország ugyanis a bírák, az ügyészek és a közjegyzők kötelező nyugdíjkorhatárát 2012. január 1-jei hatállyal 70 évről az általános nyugdíjkorhatárra (vagyis 62 évre) csökkentette. Az EB indokolása szerint foglalkoztatásbeli egyenlő bánásmódra vonatkozó uniós szabályok (2000/78/EK irányelv) tiltják az életkoron alapuló munkahelyi hátrányos megkülönböztetést. Az Európai Unió Bíróságának joggyakorlata értelmében objektív és arányos indokokra van szükség ahhoz, hogy egy kormány úgy dönthessen: valamely embercsoport nyugdíjkorhatárát leszállítja, míg a többiekét nem. A Bíróság ezt az elvet 2011. szeptember 13-i ítéletében szögezte le, életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősítve a hatvan éven felüli közforgalmi pilótáknak a munkától való eltiltását. Magyarország esetében az EB nem talált olyan objektív indokot, amely alátámasztaná, hogy a bírák és az ügyészek más csoportoktól eltérő elbírálás alá essenek, különösen most, amikor egész Európában fokozatosan emelik, nem pedig csökkentik a nyugdíjkorhatárt. A helyzetet jogi szempontból még vitathatóbbá teszi az a tény, hogy a kormány az EB-vel már közölte: az általános nyugdíjkorhatárt 65 évre kívánja emelni. Mindezek alapján az EB április 25-én úgy határozott, hogy az ügyet az Európai Unió Bírósága elé utalja.
Az igazságszolgáltatás függetlenségét illetően az EB a bíróságok szervezetére vonatkozó új szabályozásról is további tájékoztatást kért Magyarországtól. A törvény értelmében az újonnan létrehozott Országos Bírósági Hivatal (OBH) elnökének kezében összpontosulnak a bíróságok működésének rendjére, az emberi erőforrásokra, a költségvetésre és az ügyek elosztására vonatkozó jogkörök. A bíróságok működési rendjét illetően nincs többé testületi döntéshozatal vagy egyéb megfelelő biztosíték. Egyetlen személy dönt az igazságszolgáltatást érintő minden fontos kérdésben, beleértve a bírák kinevezését is. Ezenkívül a Legfelsőbb Bíróság (LB) volt elnökét, akit 2009 júniusában hat évre választottak meg, megbízatása lejárta előtt, 2011 végén megfosztották tisztségétől. Ezzel szemben a Legfelsőbb Bíróság volt bírái közül egyesek a Legfelsőbb Bíróság helyébe lépő új Kúria bíráiként kitölthetik megbízatásukat. A magyar álláspont ismertetése után az EB április 17-i közleményében arról ír, hogy két területen maradtak még aggályai: az Országos Bírói Hivatal elnökének a konkrét ügyben eljáró bíróság kijelölésére vonatkozó jogköre, másrészt a bírák – hozzájárulásuk nélküli – kirendelésének lehetősége. Tehát OBH egyéb szervezeti problémái, valamint a korábbi LB elnök „menesztése” egyelőre lekerült a napirendről. Az EB ugyanakkor szorosan figyelemmel fogja kísérni az ügyet, hogy meggyőződjön az uniós jogot érintő ügyekben az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke által garantált, hatékony jogorvoslathoz való jog biztosításáról, és figyelembe fogja venni, hogy a módosítások végrehajtása a Velencei Bizottság álláspontjának megfelelően fog-e megtörténni. Viviane Reding biztos nyár előtt találkozót fog összehívni az Európai Unió Legfelsőbb Bíróságai Elnökeinek Hálózatával, amelyre meghívást fog kapni a magyar igazságügyi miniszter, az Országos Bírói Hivatal elnöke, az Országos Bírói Tanács elnöke, valamint a magyar Alkotmánybíróság és a Kúria bírái, hogy felvilágosítást adjanak a magyar igazságszolgáltatás aktuális helyzetéről. Végső garanciaként pedig az EB fenntartotta magának a jogot, hogy ebben az ügyben is kötelezettségszegési eljárást indítson, amennyiben nem lenne meggyőződve arról, hogy Magyarországon a független bíróságok az uniós jog előírásainak megfelelően, hatékonyan fogják alkalmazni az uniós jogot.
Kötelezettségszegési eljárás A probléma Jogi lépés az ügy megoldása érdekében Bírósági szakaszba kerül-e az ügy?
Az MNB függetlensége Az Alaptörvény az új MNB-törvény veszélyeztette az MNB és annak elnöke, valamint a Monetáris Tanács függetlenségét. T/6817-es törvényjavaslat Magyarország Alaptörvényének első módosításáról.
T/6818-as törvényjavaslat a Magyar Nemzeti Bankról szóló 2011. évi CCVIII. törvény módosításáról. Nem
Az adatvédelmi hatóság függetlensége A törvény által előírtnál két évvel és 9 hónappal korábban megszűnt az adatvédelmi biztos megbízatása. 2012. évi XXV. törvény (nem bizonyult elégségesnek). Igen
Az igazságszolgáltatás függetlensége Magyarország a bírák, az ügyészek és a közjegyzők kötelező nyugdíjkorhatárát 2012. január 1-jei hatállyal 70 évről az általános nyugdíjkorhatárra (vagyis 62 évre) csökkentette. Nem történt. Igen
Az Országos Bírói Hivatal elnökének a konkrét ügyben eljáró bíróság kijelölésére vonatkozó jogköre, másrészt a bírák – hozzájárulásuk nélküli – kirendelésének lehetősége. Nem történt. Egyelőre nem
(A kötelezettségszegési eljárások tematikája)
Mindezek alapján világossá váltak a következők: a) a tárgyalások megkezdésének feltételeit az EB határozta meg és ennek kapcsán bevetette az egyik legerősebb fegyverét, a kötelezettségszegési eljárást; b) a három ügy, majd csupán a jegybank függetlenségének biztosítása a kötelezettségszegési eljárások keretében elsősorban uniós jogi kérdés és csak az EB-IMF kooperáció eredményként vált a hiteltárgyalások előfeltételévé; c) maga az EB is következetlen volt a kötelezettségszegési eljárások, mint feltételek ügyében, hiszen végétére is „megelégedett” a jegybank függetlenségének biztosításával; d) az EB maga is folyamatosan alakítja a kötelezettségszegési eljárások aktuális tematikáját, hiszen pl. az OBH egyes szervezeti kérdései, valamint az LB korábbi elnökének lemondtatása kikerült az eljárásból; e) utóbb kapcsán ugyanakkor felmerülhet a kettős mérce alkalmazása, hiszen amíg az adatvédelmi ombudsman „kigolyózása” alapot adhat a kötelezettségszegési eljárás folytatására, addig az LB elnökével való hasonlóan méltánytalan eljárás nem; f) végül megállapíthatjuk azt is, hogy a magyar kormány elsősorban az IMF-tárgyalások minimumfeltételeinek teljesítésére hajlik, s a többi esetben kivárja az Európai Bíróság verdiktjét.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Kúria bíróság Kúria bíróság Bíróság


text:
Adatkezelés | WBLAW.HU
Vissza a főoldalra | Adatkezelés
Adatkezelési tájékoztató a személyes adatok védelméről
A Winkler, Barna és Társai Ügyvédi Iroda (székhely: 1012 Budapest, Logodi utca 30., a továbbiakban: Iroda) az európai parlament és tanács 2016/679 rendeletének a természetes személyeknek a személyes adatok kezelése tekintetében történő védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról, valamint a 95/46/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről (GDPR), az ügyvédi tevékenységről szóló 2017. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Üttv.), a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása megelőzéséről és megakadályozásáról szóló 2017. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Pmt.), valamint az ügyvédi szervek iratai és az ügyvédi iratok irattári kezeléséről és selejtezéséről szóló Magyar Ügyvédi Kamara 1994. (VI. 1.) MÜK szabályzatának (a továbbiakban: 1994. (VI. 1.) MÜK szabályzat) rendelkezéseinek figyelembe vétele érdekében ügyfelei és partnerei részére az alábbi adatkezelési tájékoztatást adja.
Az adatkezelés célja és jogalapja, a kezelt adatok köre, az adatkezelés időtartama, az adatokhoz hozzáféréssel rendelkezők köre, adattovábbítások (Ügyfél-átvilágítási, illetve azonosítási kötelezettség)
I.1. Megbízások teljesítésével kapcsolatos adatkezelés
Ha az Iroda és Ön vagy az Ön munkáltatója között ügyvédi megbízási szerződés jött létre, akkor ennek teljesítése érdekében az Iroda a következő személyes adatokat kezeli:
az Ön, az ügyfél képviselője, az ellenérdekű felek, tanúk, szakértők és egyéb természetes személyek a konkrét megbízás teljesítésével kapcsolatban kezelt személyes adatai
Ebben az esetben az adatkezelés jogalapja A GDPR 6. cikk (1) bekezdés b) pontja (szerződés teljesítése), a GDPR 6. cikk (1) bekezdés c) pontja (jogi kötelezettség teljesítése) és az Üttv. 1.§ (1) bekezdése.
Az adatokhoz hozzáféréssel rendelkezők (munkakörök) megnevezése: az Iroda tagjai, ügyvédjelöltjei és a számlázási munkatársak; a megbízás jellegétől függően a hozzáférés bizonyos irodai tagokra, illetőleg munkavállalókra korlátozott.
Az adatokhoz az Iroda részére IT szolgáltatást nyújtó adatfeldolgozók szükség szerint hozzáférhetnek.
Adattovábbításra az ügy által megkívánt esetben kerül sor (pl. perben képviselt EGT-n kívüli ügyfél részére az ellenérdekű fél, tanú vagy szakértő adatainak megküldése).
Az adatkezelés időtartama 5 év, illetőleg 10 év (Üttv. 53.§ (3) és (5) bekezdés). A nevezett bekezdésekben nem szereplő, a megbízással kapcsolatos adatokat az elévülési idő végéig őrzi az Iroda.
I.2. Ügyfél-átvilágítással kapcsolatos adatkezelés
A Pmt. tételesen meghatározza, hogy mit ért szolgáltató alatt, azaz mely szervezetek kötelesek alkalmazni tevékenységük során a törvényben meghatározott ügyfél-átvilágítási, illetve azonosítási kötelezettséget. A Pmt.-nek megfelelően az ügyvéd szolgáltatónak minősül. Az ügyfél-átvilágítás során a szolgáltató köteles az ügyfelet azonosítani és személyazonosságának igazoló ellenőrzését elvégezni.
A Pmt. 6. § (1) bekezdése alapján a szolgáltató az alábbi esetekben köteles ügyfél-átvilágítást alkalmazni:
Amennyiben a jogszabályok ezt az Iroda részére előírják, az Iroda az ügyfélátvilágítással kapcsolatosan az alábbi adatokat kezeli:
a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása megelőzéséről és megakadályozásáról 2017. évi LIII. törvény (“Pmt.”) 7. § (2) és (8) bekezdésében meghatározott adatok
Ebben az esetben az adatkezelés jogalapja a GDPR 6. cikk (1) bekezdés c) pontja (jogi kötelezettség teljesítése) és a Pmt. 7-11.§-ai, illetve adott esetben a 17.§-21.§-ai.
Az adatokhoz hozzáféréssel rendelkezők (munkakörök) megnevezése: az Iroda tagjai, ügyvédjelöltjei és a számlázási munkatársak.
Az adatok a Pmt. által megkövetelt esetekben kerülnek továbbításra (Pmt. 74.§ (1) bekezdés alapján a területi kamara részére, a 75.§ (1) bekezdése alapján a NAV-on belül működő pénzügyi információs egység részére).
Az adatok az EGT-n kívülre nem kerülnek továbbításra.
Az Iroda az adatokat a megbízás teljesítésétől számított 8 évig őrzi (Pmt. 56.§ (2) bekezdés, 57.§ (2) bekezdés).
Az Üttv. 32. § (1) és (9) bekezdése alapján az alábbi esetekben kötelező az ügyfélazonosítás:
(1) A jogi tanácsadásra adott megbízás kivételével a megbízási szerződés megkötése előtt a megbízott, valamint a munkáltatója és harmadik személy közötti szerződés ellenjegyzését megelőzően a kamarai jogtanácsos (ezen alcím alkalmazásában a továbbiakban együtt: ügyvéd) elvégzi az ügyfél, a kamarai jogtanácsos a munkáltatójával szerződő személy, illetve az ezek képviseletében eljáró személy azonosítását.
(9) Az ügyvéd közhiteles nyilvántartásba való bejegyzésre irányuló eljárásban való jogi képviseletre, illetve közhiteles nyilvántartásba való bejegyzés alapjául szolgáló okirat szerkesztésére irányuló megbízási szerződés megkötése előtt köteles a (2) bekezdés szerinti természetes személy tekintetében a bemutatott okmányra vonatkozó, a (3) bekezdés szerinti adatokat igényelni.
Az Üttv. (2) bekezdése szerinti természetes személy: az a természetes személy, akit az ügyvéd nem ismer, vagy akinek a személyazonosságát illetően kétsége merül fel, személyazonosításra alkalmas okmánya megtekintésével azonosítja.
Az Üttv. (3) bekezdése szerint bemutatott okmányokra vonatkozó adatok:
Közhiteles nyilvántartás: A közhitelesség egy nyilvántartás szempontjából azt jelenti, hogy az adott adatkörre vonatkozó információk, adatok felvétele, módosítása és törlése kizárólag jogszabály által erre feljogosított szerv által, jogszabályban rögzített eljárási rend szabályai szerint, és ugyancsak jogszabályi szinten körvonalazott okiratok alapján történhet, garantálva ezáltal a nyilvántartás pontosságát, teljességét és megbízhatóságát. A cégnyilvántartás, a gépjármű-nyilvántartás és a polgárok személyi és lakcím adatait tartalmazó nyilvántartás mellett az ingatlan-nyilvántartás tartozik a legismertebb közhiteles adatbázisok közé.
A Pmt. 7. § (2) bekezdése rögzíti, azon adatok körét, amelyet a szolgáltató rögzíteni köteles. Természetes személy esetében a rögzítendő adatok a következők:
e) anyja születési neve,
f) lakcím, ennek hiányában tartózkodási hely,
g) azonosító okmányának típusa és száma.
Az ingatlan-nyilvántartásról szóló 1997. évi CXLI. törvény 26. § 3) bekezdésének megfelelően ingatlan tulajdonának átruházása esetén az okiratnak – ahhoz, hogy az ingatlan-nyilvántartási bejegyzés alapjául szolgálhasson – tartalmaznia kell az ügyfél természetes személyazonosító adatait, lakcímét és személyi azonosítóját.
Az illetékről szóló 1990. évi XCIII. törvény 91. § (1) bekezdése alapján az ingatlan tulajdonjogának, valamint az ingatlanhoz kapcsolódó vagyoni értékű jognak a megszerzését (megszüntetését) az ingatlanügyi hatósághoz kell bejelenteni illetékkiszabásra az azt tartalmazó szerződés (okirat), valamint az állami adóhatóság által erre a célra rendszeresített – a felek adóazonosító számát vagy az ennek hiányára utaló nyilatkozatot is tartalmazó – nyomtatvány benyújtásával, az ingatlan-nyilvántartási bejegyzésre irányuló kérelemmel egyidejűleg, az illetékkötelezettség keletkezését követő 30 napon belül.
Amennyiben az ingatlan adásvételi szerződésben Ügyfelünk meghatalmazza az Irodát, hogy az illetékkiszabásra az állami adóhatóság által erre a célra rendszeresített nyomtatványt benyújtsa, úgy Ügyfelünknek az adóazonosító számát is köteles részünkre ismertetni.
A cégeljárások vonatkozásában, ahhoz, hogy az illetékes cégbíróság részére a bejegyzési és változásbejegyzési eljárásokhoz szükséges okiratok benyújthassuk, szükséges az okiratokon és a eljárás alapjául szolgáló formanyomtatványon az alábbi személyes adatokat feltüntetni, a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény
24. § 1) (h) pontjának megfelelően:
cég képviseletére jogosultak neve, adóazonosító száma, lakóhelye, születési ideje, anyja születési neve.
25. § 1) (h) pontjának megfelelően:
könyvvizsgáló neve (cége) és lakóhelye (székhelye), e jogviszonya keletkezésének és megszűnésének időpontja, illetve ha a jogviszony megszűnésére a cégjegyzékben feltüntetett időpontnál korábban kerül sor, a megszűnés tényleges időpontja; könyvvizsgáló szervezet esetén annak a személynek a neve és lakóhelye is, aki a könyvvizsgálatért személyében is felelős.
25. § 1) (i) pontjának megfelelően:
felügyelőbizottsági tagok neve és lakóhelye – ha a felügyelőbizottsági tag munkavállalói küldött, ezt a tényt is -, e jogviszonyuk keletkezésének és megszűnésének időpontja, illetve ha a jogviszony megszűnésére a cégjegyzékben feltüntetett időpontnál korábban kerül sor, a megszűnés tényleges időpontja.
25. § 1) (k) pontjának megfelelően:
kiskorú tag (tulajdonos) esetén a törvényes képviselő neve és lakóhelye.
25. § 1) (l) pontjának megfelelően:
külföldi jogi személy, illetve magyarországi lakóhellyel nem rendelkező természetes személy kézbesítési megbízottjának neve (cégneve), lakóhelye (székhelye).
27. §-nak megfelelően:
tagok neve, születési ideje, lakóhelye, anyja születési neve.
I.3. Ügyfélazonosítással kapcsolatos adatkezelés (személyes okmányok bemutatási kötelezettsége)
A Pmt. 7. § (3) bekezdése szerint:
Magyar állampolgár esetében: a személyazonosság igazolására alkalmas hatósági igazolványát és lakcímet igazoló hatósági igazolványát,
Külföldi állampolgár esetén: úti okmányát vagy személyazonosító igazolványát, feltéve hogy az magyarországi tartózkodásra jogosít, tartózkodási jogot igazoló okmányát vagy tartózkodásra jogosító okmányát.
Amennyiben a jogszabályok ezt az Iroda részére előírják, az Iroda az ügyfél azonosítással kapcsolatosan az alábbi adatokat kezeli:
az Üttv. 32.§ (3) és (9) bekezdésében, valamint 33.§ (2) bekezdésében meghatározott adatok
Ebben az esetben az adatkezelés jogalapja a GDPR 6. cikk (1) bekezdés c) pontja (jogi kötelezettség teljesítése) és az Üttv. 32-33.§-a.
Az adatok az Üttv. által megkövetelt esetekben kerülnek továbbításra (Pmt. 30-31.§) a NAV-on belül működő pénzügyi információs egység részére.
Az Iroda az adatokat az Üttv. 32.§ (3) bekezdése szerinti adatok esetén az Üttv. 112.§ (2) bekezdése szerinti időtartamig, a 33.§ (2) bekezdésében meghatározott adatok esetén a megbízás teljesítésétől számított 8 évig őrzi (Üttv. 33.§ (7) bekezdése, Pmt. 56.§ (2) bekezdés, 57.§ (2) bekezdés).
I.4. Ügynyilvántartással kapcsolatos adatkezelés
az Üttv. 53.§ (2) bekezdésben meghatározott adatok
Ebben az esetben az adatkezelés jogalapja a GDPR 6. cikk (1) bekezdés c) pontja (jogi kötelezettség teljesítése) és az Üttv. 53.§ (1) bekezdése.
Az adatok az Üttv. által megkövetelt esetekben kerülhetnek továbbításra (Üttv. 53.§ (4) bekezdés).
Az Iroda az adatokat 5 évig, illetőleg 10 évig őrzi meg (Üttv. 53.§ (3) és (5) bekezdés).
A fent meghatározott személyes adatok kezelője (adatkezelő): az Iroda.
A bemutatott okiratok másolatai, mind elektronikusan, mind papír alapon az Iroda székhelyén tárolásra kerülnek.
Az Iroda megtesz minden észszerűen elvárható technikai óvintézkedést a tárolt adatok biztonságos és harmadik személy részéről hozzáférésmentes tárolása érdekében. Az Iroda megteszi a megfelelő védelmi intézkedéseket, azonban felhívjuk figyelmét, hogy az interneten keresztül történő támadást nem lehetséges minden esetben megelőzni, kivédeni.
Önt az adatkezeléssel kapcsolatban megillető jogok (érintetti jogok):
b) helyesbítéshez való jog (GDPR 16. cikk): Ön jogosult arra, hogy kérésére az Iroda indokolatlan késedelem nélkül helyesbítse az Önre vonatkozó pontatlan személyes adatokat. Ön jogosult arra is, hogy kérje a hiányos személyes adatok kiegészítését.
c) törléshez való jog (GDPR 17. cikk): Ön jogosult arra, hogy kérésére az Iroda késedelem nélkül törölje az Önre vonatkozó személyes adatokat, az Iroda pedig köteles arra, hogy az Önre vonatkozó személyes adatokat késedelem nélkül törölje, ha az alábbi indokok valamelyike fennáll:
– amennyiben Ön visszavonja hozzájárulását;
– a személyes adatokat az Irodára alkalmazandó uniós vagy tagállami jogban előírt jogi kötelezettség teljesítéséhez törölni kell.
d) adatkezelés korlátozásához való jog (GDPR 18. cikk): Ön jogosult arra, hogy kérésére az Iroda korlátozza az adatkezelést, ha az alábbiak valamelyike teljesül:
– Ön vitatja a személyes adatok pontosságát, ez esetben a korlátozás arra az időtartamra vonatkozik, amely lehetővé teszi, hogy az Iroda ellenőrizze a személyes adatok pontosságát;
– az Irodának már nincs szüksége a személyes adatokra adatkezelés céljából, de Ön igényli azokat jogi igények előterjesztéséhez, érvényesítéséhez vagy védelméhez.
e) a fenti jogokkal kapcsolatos tájékoztatáshoz való jog (GDPR 12. cikk): az Iroda késedelem nélkül, de mindenféleképpen az Ön fenti a)-d) pontokban foglaltak szerinti kérelme beérkezésétől számított egy hónapon belül tájékoztatja Önt az adatkezeléssel kapcsolatos körülményekről tömören, átláthatóan, közérthetően és világosan.
f) panasztételhez való jog (GDPR 77. cikk): Ön jogosult arra, hogy panaszt tegyen a felügyeleti hatóságnál – különösen a szokásos tartózkodási helye, a munkahelye vagy a feltételezett jogsértés helye szerinti tagállamban –, ha a megítélése szerint az Önre vonatkozó személyes adatok kezelése sérti a GDPR-t. A panasz a Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóságnál tehető meg (cím: 1125 Budapest, Szilágyi Erzsébet fasor 22/C.; telefon: +36 1 391 1400; fax: +36 1 391 1410; www.naih.hu; ugyfelszolgalat@naih.hu).
g) bírósághoz fordulás joga (GDPR 79. cikk): Ön bírósági jogorvoslatra jogosult, ha megítélése szerint a személyes adatainak a GDPR-nak nem megfelelő kezelése következtében megsértették a GDPR szerinti jogait. Az Irodával szembeni eljárást az Iroda tevékenységi helye szerinti tagállam bírósága előtt kell megindítani. Az ilyen eljárás megindítható az Ön szokásos tartózkodási helye szerinti tagállam bírósága előtt is.
h) adathordozhatósághoz való jog (GDPR 20. cikk): amennyiben az adatkezelés az Ön hozzájárulásán vagy az Ön és az Iroda közötti szerződésen alapul, Ön jogosult arra, hogy az Önre vonatkozó és Ön által az Iroda rendelkezésére bocsátott személyes adatokat tagolt, széles körben használt, géppel olvasható formátumban megkapja, továbbá jogosult arra, hogy ezeket az adatokat egy másik adatkezelőnek továbbítsa anélkül, hogy az Iroda ezt akadályozná. Ön jogosult továbbá arra, hogy – ha ez technikailag megvalósítható – kérje az Irodától a személyes adatok másik adatkezelőhöz történő közvetlen továbbítását.
A személyes adatai kezelésével kapcsolatban további tájékoztatás Dr. Winkler Gábortól vagy Dr. Barna Pétertől kérhető levélben (1012 Budapest, Logodi utca 30.) vagy e-mailben (winkler.gabor@wblaw.hu; barna.peter@wblaw.hu).

matches:
§ 3
§ 1
§ 1
§ 1
§ 1
§ 1


text:
Életveszélyt okozó testi sértés bűntette - ítélet a Pécsi Ítélőtáblán | hírek | Jogi Fórum
Életveszélyt okozó testi sértés bűntette - ítélet a Pécsi Ítélőtáblán
2006.07.18. Jogi Fórum / Pécsi Ítélõtábla
A Baranya Megyei Bíróság a vádlottat bűnösnek találta emberölés bűntettének kísérletében, ezért őt - mint visszaesőt – 6 évi börtönre és 8 évi közügyektől eltiltásra ítélte. Az ítélet ellen a vádlott enyhítésért, védője eltérő minősítés és enyhítés érdekében jelentett be fellebbezést. A Pécsi Ítélőtábla Dr. Krémer László vezette büntető tanácsa az első fokon eljáró Baranya Megyei Bíróság ítéletét megalapozottnak találta és helybenhagyta. Az ítélet jogerős.
Az első fokon eljáró Baranya Megyei Bíróság megállapítása szerint a vádlott (56 éves pécsi férfi) és a sértett 25 évvel ezelőtt létesítettek egymással élettársi kapcsolatot. 10 évvel ezelőtt viszonyuk megromlott, ennek ellenére az élettársi kapcsolat továbbra is fennmaradt közöttük. Mindketten alkoholizáló életmódot folytattak, gyakoriak voltak közöttük a viták, veszekedések, amelyek nemritkán tettlegességig fajultak. A bíróság a vádlottat több esetben is elítélte a sértett sérelmére elkövetett testi sértések miatt.
2005. január 27-én az élettársak szintén italoztak, többször kisebb szóváltás alakult ki kettejük között, majd késő délután egy újabb szóváltás után, mely során a kiabálás és veszekedés egyre fokozódott, a sértett kijelentette, hogy elhagyja otthonukat és értesíti a rendőrséget. A vádlott élettársa fenyegetései miatt egyre nagyobb indulatba jött, felvett egy 15 cm pengehosszúságú kést és „most elvágom a torkod” felkiáltással a sértett törzsébe szúrt közepes-nagy erővel. A sértett elhagyta otthonukat azzal a szándékkal, hogy értesíti a mentőket, sérülése közvetlenül életveszélyes volt, orvosi ellátás nélkül halálhoz vezethetett volna. Ennekbekövetkezését a műtét, illetve a szakszerű orvosi ellátás akadályozta meg. A sérülés gyógytartama mintegy 4 hét volt.
A Baranya Megyei Bíróság a vádlottat bűnösnek találta emberölés bűntettének kísérletében, ezért őt - mint visszaesőt – 6 évi börtönre és 8 évi közügyektől eltiltásra ítélte. Az ítélet ellen a vádlott enyhítésért, védője eltérő minősítés és enyhítés érdekében jelentett be fellebbezést.
A Pécsi Ítélőtábla Dr. Krémer László vezette büntető tanácsa az első fokon eljáró Baranya Megyei Bíróság ítéletét megalapozottnak találta és helybenhagyta. Az ítélet jogerős.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
Vádlottak: 780 / 865
1923. 12. 22. Alma-Ata — 1958. 05. 06. Debrecen
Foglalkozása a peres iratok szerint: villanyszerelő
Apja az első világháborúban orosz hadifogságba esett, Alma Atában feleségül vett egy kazah nőt, akitől három gyermeke született (ezek egyike volt ifjabb Tomasovszky András). 1928-ban települtek Magyarországra, de mivel Tomasovszkytól a magyar felesége nem vált el, kazah felesége két gyermekkel visszament a Szovjetunióba, ahol 1932-ben meghalt. Ifjabb Tomasovszky András testvérei 1956-ban a szovjet hadsereg tisztjeiként kerültek vissza Magyarországra. A család úgy tudja, hogy megpróbáltak közbenjárni testvérük életének megmentése érdekében. Tomasovszky apja 1945-ben kisgazda képviselő lett, 1946–1947-ben pedig a megye főispánja volt. A pártnak fia is a tagja lett. Tomasovszky András a gimnáziumi érettségi után egy ideig a családi gazdaságban dolgozott (nyolcvanöt holdas birtokuk volt), onnan vonult be katonának. Leszerelését követően egy rövid időtől eltekintve villanyszerelőként dolgozott. 1944-ben megnősült, házasságából három gyermeke született. Felesége 1956 nyarán meghalt, Tomasovszky egyedül nevelte a három lányát. 1950-ben kétszer is elítélték. Előbb egy engedély nélküli fakivágást minősített közellátás érdekét veszélyeztető bűncselekménynek a bíróság, ezért fél év börtönt kapott. Ugyanebben az évben, ugyanezen a címen ismét fél év börtönre ítélték, mert a gyümölcsösében nem irtotta ki az amerikai szövőlepke hernyóját. 1956. október 26-án részt vett a nagy nyíregyházi tüntetésen, amelynek egy Miskolcról tehergépkocsin érkezett csoport adott határozott irányt. A ledöntött szovjet emlékmű talapzatáról ő olvasta fel a miskolciak ötpontos követelését, amelyet a helyi nyomdában tízezer példányban kinyomtattak, a Magyar Távirati Iroda helyi kirendeltségén pedig ő intézte el a nyíregyháziak követeléseinek eljuttatását Nagy Imréhez. Délután részt vett a munkástanács megalakításában, majd egy nagyobb csoporttal a börtönhöz ment, ahonnan kiszabadították a rabokat. Este eredménytelenül próbáltak fegyvert szerezni a honvédlaktanyából. Szilágyi László őt bízta meg a munkástanácsnak alárendelt hírszerző csoport vezetésével. Az egység tagjainak feladata a szovjet csapatok mozgásának figyelése volt, az általuk szerzett információkat a megyei munkástanács a budapesti, debreceni és miskolci forradalmi szerveknek továbbította. 1956. november 13-án fegyverrejtegetés vádjával őrizetbe vették. Ezért 1957. január 9-én háromhavi börtönre ítélték. Büntetését a bíróság kitöltöttnek tekintette az előzetes letartóztatásban töltött idővel, de szabadulás helyett közbiztonsági őrizetbe helyezték. Áprilisban 23-án onnan vette előzetes letartóztatásba a megyei rendőrség politikai osztálya.
Szilágyi László és társai pere
A nagy nyíregyházi perben együtt állították bíróság elé a városi és a megyei forradalmi szervek vezetőit. A vádlottak közül többeket rögtön a második szovjet támadás során őrizetbe vettek és kihallgattak. A megyei rendőrség politikai osztálya 1957. februárban kezdte meg hivatalosan a vizsgálatot, amelyet jóval a rendelkezésre álló határidőn túl, 1957. júliusban zárt le. Mivel a vádlottak között rendőr- és katonatisztek is voltak, illetve a szovjet csapatok megfigyelését a magyar honvédelem érdekeit sértő cselekménynek minősítették, az ügyet katonai eljárásra utalták. A Debreceni Katonai Ügyészség 1957. szeptember 9-re állította össze a közel hatvanoldalas vádiratot, és terjesztette azt a Debreceni Katonai Bíróság elé. Mivel Nyíregyházán sem erőszakos cselekményekre, sem fegyveres harcra nem került sor, a vádlottakat demokratikus államrend elleni szervezkedés vezetésével, illetve abban való részvétellel vádolták. A katonai bíróság 1957. október 24-én a népbírósági rendeletben meghatározott feltételek szerint kezdte tárgyalni az ügyet, amelyben december 13-án hozott ítéletet. A Barta Kálmán hadbíró alezredes vezette különtanács a tizenkilenc vádlottból négyre rótt ki súlyos büntetést: a népi demokratikus államrend megdöntésre irányuló szervezkedés kezdeményezésével (valamint Szilágyi esetében kétrendbeli személyes szabadság megsértésével) vádolt Szilágyi Lászlót és Tomasovszky Andrást halálra, Szentmártoni Sándort és Lupkovits Györgyöt pedig tizenöt-tizenöt év börtönbüntetésre ítélte, a többi vádlott ötvenhatos mértékkel nagyon enyhe, általában egy-két éves ítéletet kapott. (Szentmártoni súlyos ítéletének oka nem látszik az iratokból. Lupkovits György vélhetően az 1945 utáni koalíciós években játszott politikai szerepe miatt kapott tizenöt évet.) A fellebbezéseket a Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégiumának Sömjén György hadbíró őrnagy vezette különtanácsa bírálta el, és 1958. április 28-án helybenhagyta az összes elsőfokú ítéletet.
1956.11. 27. — 1957.08. 22.
Főkihallgató
Tóth Antal rny. hadnagy
Szabolcs-Szatmár Megyei RFK PNYO
1957.09. 09.
Ügyészségi szakasz
dr. Süveges Ignác százados ügyészségvezető
Vádiratban
foglalt vád
1957.10. 24. — 1958.04. 28.
Elsőfokú eljárás 1957. 10. 24. — 1957. 12. 13.
Tárgyalás módja
B.I.261/1957
Debreceni Katonai Bíróság különtanácsa
1957.10.24. , 10.25. , 10.26. , 10.28. , 10.29. , 10.30. , 10.31. , 11.05. , 11.06. , 11.07. , 11.08. , 11.14. , 11.15. , 11.16. , 11.19. , 11.20. , 11.21. , 11.22. , 11.23. , 11.28. , 11.29. , 11.30. , 12.03. , 12.04. , 12.05. , 12.13.
A tárgyaláson eljáró ügyész
Barta Kálmán hb. alezredes
Turay Miklós főhadnagy
Liszt Vilmos ezredes
katonai ülnök
Szabó Nagy László százados
Száma: B.I.261/1957Kihirdetés helye: NyíregyházaIdőpontja: 1957. 12. 13.
Vagyoni mellékbüntetés
Az ítélet jogerős?
ítéletben foglalt
Másodfokú eljárás 1958. 04. 28.
Katf.Kt.254/1958
Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégiuma különtanácsa
dr. Sömjén György hb. őrnagy
dr. Kálmán László alezredes
Török Sándor r. ezredes
Csonka Tibor ezredes
Badánti Antal r. ezredes
Zentai József r. őrnagy
Száma: Katf.Kt.254/1958Kihirdetés helye: BudapestIdőpontja: 1958. 04. 28.
Kegyelmi tanácskozás
A bírói tanácsból alakult kegyelmi tanács
kegyelemre nem ajánlotta
1958.05. 06.
Ítéletvégrehajtás helye
1958. 05. 06.
Nyíregyházi Megyei Börtön
NEB footer logo
Lábléc link lista

matches: bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság