text:
Egyéb – Bal – Rad
Valamit – valamiért!
„Megdöbbentő a tudatlanságuk, de az arroganciájuk is” – szögezte le Dacian Cioloș. Nem csak azért, mert Európa részéről beszélnek, hanem azért is, mert nyilvánvaló történelmi okokból az Orbán Viktor és a hozzá hasonló gondolkodásúak által kultivált, szűk látókörű nacionalizmus Közép-Európában sokak számára a múlt fájdalmas emlékeit idézi fel.
„Ez a konferencia csapatépítő esemény volt olyan politikusok számára, akik a nacionalizmusukat akarják terjeszteni egy igazság utáni populista érában. Csalárd módon a nemzeti identitás felszabadítóinak, a szolidság és védelem elhozóinak mondják magukat” – véli a szerző.
Orbán, Janša és Vučić számára az olyan európai értékek, mint a jog uralma, a demokrácia alapvető elvei, a szólásszabadság, az egyéni jogok és a kisebbség védelme mind az úgynevezett „kulturális marxizmus” része, amellyel el akarják terelni a figyelmet arról, hogy milyen támadásokat intéznek ezen érzékek ellen a saját társadalmukban. „Bizonyos vagyok benne, hogy országaik polgárai sokkal nyitottabb gondolkodásúak, és egyaránt büszkék arra, hogy európaiak, magyarok, szlovének és szerbek” – írta Cioloș.
Nem engedhetjük meg, hogy az uniós pénzek demokrácia- és EU-ellenes autokraták zsebét tömjék. Ez a vita nem a nyugat- és kelet-európai értékek között folyik, hanem európai és Európa-ellenes értékek között. Ezért a küszöbön álló EU-csúcsnak véget kell vetnie az illiberalizmus finanszírozásnak. A már megvalósulóban lévő Európai Ügyészség mellett szükség van egy olyan új mechanizmusra, amely az uniós támogatások feltételévé teszi a jogállamiságot.
„Európa jövőjét nem lehet feláldozni Orbán Viktor illiberalizmusának oltárán. Nem fordíthatunk hátat a történekemnek, és nem engedhetjük meg, hogy az megismétlődjön. A megújuló Európa frakció fáradhatatlanul küzd ezért, de nem lehet, hogy egyedül küzdjön. Az Európai Néppárt a sötét, fájdalmas múlt visszatérését kockáztatja mindaddig, amíg hallgat, és biztos menedéket nyújt az Orbán Viktor féléknek” – írta a Megújuló Európa frakció vezetője. (hírklikk)
Bal-Rad komm: A szerző nyilvánvalóan rosszul ismeri, és kevésbé érti a helyzetet. Ami korántsem annyira bonyolult ám!
Ahogy a kutyából nem lesz szalonna, úgy a Soros képezte liberális Döbrögiből sem lesz nemzetben gondolkodni képes demokrata!
LESZ VISZONT EGY A TÚLÉLÉSRE HAJTÓ, ZSÁKMÁNYÁT FÉLTŐ DESPOTA, AKI IGYEKSZIK TÁBORT ÉPÍTENI MAGA KÖRÉ, HASONSZŐRŰ ALAKOKBÓL!
Olyanokból, akik csodálják mesés gazdagságát, és megingathatatlan (-nak tűnő) hatalmát és befolyását az EU – ra!
Ez a megingathatatlan(nak tűnő) hatalma az, ami viszont a zsákmányéhes EU – nak éppenhogy imponál. Hiszen az uniós júdáspénzekért cserébe, GARANTÁLJA DÖBRÖGISZTÁN VERSENYKÉPESSÉGÉT! Ennek “áldásait” érezzük itt, a határainkon BELÜL!
VALAMIT – VALAMIÉRT! EGYSZERŰ EZ MINT A FAÉK!
Szerző Közzétéve 2020-07-16 Kategória Egyéb, Vezető cikkek3 hozzászólás Valamit – valamiért! című bejegyzéshez
Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A tőkés felhalmozás
(idézet: Marx és Engels válogatott művei 2)
7. A tőkés felhalmozás történelmi tendenciája
Mire lyukad ki a tőke eredeti felhalmozása, azaz a tőke történelmi keletkezése? Amennyiben nem rabszolgáknak és jobbágyoknak közvetlen átváltoztatása bérmunkásokká, tehát puszta formaváltoztatás, annyiban a közvetlen termelők kisajátítását, azaz a saját munkán nyugvó magántulajdon megszüntetését jelenti csupán.
Magántulajdon, mint a társadalmi, kollektív tulajdon ellentéte, csak ott létezik, ahol a munkaeszközök és a munka külső feltételei magánszemélyek tulajdonában vannak. Aszerint azonban, hogy ezek a magánszemélyek a munkások-e vagy a nem-dolgozók, a magántulajdonnak is más-más a jellege. Az a végtelen sok árnyalat, amit az első pillantásra mutat, csak az e két véglet között levő közbenső állapotokat tükrözi vissza.
A munkás magántulajdona termelési eszközei felett az alapzata a kisüzemnek, a kisüzem pedig egyik szükséges feltétele annak, hogy a társadalmi termelés és magának a munkásnak a szabad egyénisége kifejlődjék. Igaz, hogy ez a termelési mód megvan a rabszolgaságon, a jobbágyságon és más függőségi viszonyokon belül is. De csak ott virágzik, ott fejti ki teljes energiáját, ott hódítja meg a neki megfelelő klasszikus formát, ahol a munkás szabad magántulajdonosa önmaga kezelte munkafeltételeinek, a paraszt a földnek, amelyet megművel, a kézműves a szerszámnak, amelyen virtuóz módon játszik.
Ez a termelési mód a föld és a többi termelési eszköz szétforgácsolását tételezi fel. Kizárja nemcsak az utóbbiak koncentrációját, hanem a kooperációt, a munkának ugyanazon a termelési folyamaton belüli megosztását, a társadalom úrrálevését a természeten és a természet társadalmi szabályozását, a társadalmi termelőerők szabad fejlődését is. A termelés és a társadalom szűk természetadta korlátaival fér csak össze. Ennek megörökítését akarni annyit jelentene, mint — ahogyan Pecqueur joggal mondja — „az általános középszerűséget elrendelni”.164 Egy bizonyos fokon ez a termelési mód megszüli saját megsemmisítésének anyagi eszközeit. Ettől a pillanattól kezdve olyan erők és szenvedélyek mozdulnak meg a társadalom ölében, amelyek úgy érzik, hogy e termelési mód bilincsbe veri őket. Meg kell semmisíteni, meg is semmisítik. Megsemmisítése, az egyéni és szétforgácsolt termelési eszközöknek társadalmilag koncentrált termelési eszközökké, tehát sokak törpe tulajdonának kevesek tömegméretű tulajdonává való átváltoztatása, tehát a nép nagy tömegének megfosztása a földtől, a létfenntartási eszközöktől és a munkaszerszámoktól, a nép tömegének ez a szörnyű és kínos kisajátítása — ez a tőke előtörténete. Egy sor erőszakos módszert ölel fel, amelyek közül csak a korszakalkotókat vettük szemügyre mint a tőke eredeti felhalmozásának módszereit. A közvetlen termelők kisajátítását a legkíméletlenebb vandalizmussal és a leggyalázatosabb, legpiszkosabb, legkicsinyesebben gyűlölködő szenvedélyek ösztönzésére hajtják végre. A saját munkával létrehozott, úgyszólván az egyes, független dolgozó egyénnek és munkafeltételeinek összenövésén nyugvó magántulajdont kiszorítja a tőkés magántulajdon, amely idegen, de formailag szabad munka kizsákmányolásán nyugszik.251*
251* „A társadalomnak egy egészen új állapotában vagyunk … afelé haladunk, hogy a tulajdon minden fajtáját elválasszuk a munka minden fajtájától.” (Sismondi: „Nouveaux principes d’économie politique”, II. köt. 434. old.)*
Mihelyt ez az átalakulási folyamat a régi társadalmat elég mélyen és elég nagy területen szétbomlasztotta, mihelyt a munkások proletárokká, munkafeltételeik tőkévé változtak, mihelyt a tőkés termelési mód a saját lábán áll, a munka további társadalmasítása és a földnek és más termelési eszközöknek további átváltoztatása társadalmilag kiaknázott, tehát közös termelési eszközökké, ennélfogva a magántulajdonosok további kisajátítása, új formát ölt. Amit most ki kell sajátítani, az már nem az önállóan gazdálkodó munkás, hanem a sok munkást kizsákmányoló tőkés.
Ez a kisajátítás maguknak a tőkés termelés benső törvényeinek játéka útján, a tőkék centralizációja útján megy végbe. Egy-egy tőkés sok tőkést üt agyon. Ezzel a centralizációval, vagyis sok tőkésnek kevés tőkés által történő kisajátításával karöltve kifejlődik mind nagyobb méretekben a munkafolyamat kooperatív formája, a tudomány tudatos technikai alkalmazása, a föld tervszerű kiaknázása, a munkaeszközök átváltozása csak közösen alkalmazható munkaeszközökké, minden termelési eszköz gazdaságosabbá tétele azáltal, hogy kombinált, társadalmi munka termelési eszközeiként használják őket, valamennyi nép bekapcsolása a világpiac hálózatába és ezzel a tőkés rendszer nemzetközi jellege. Ugyanakkor, amikor folytonosan csökken azoknak a tőkemágnásoknak a száma, akik ennek az átalakulási folyamatnak összes előnyeit bitorolják és monopolizálják, nő a nyomor, az elnyomás, a szolgaság, az elfajulás, a kizsákmányolás, de nő a mind nagyobbra duzzadó és magának a tőkés termelési folyamatnak a mechanizmusa által iskolázott, egyesített és megszervezett munkásosztály felháborodása is. A tőkemonopólium bilincsévé válik annak a termelési módnak, amely vele és alatta virágzott fel. A termelési eszközök centralizációja és a munka társadalmasítása olyan pontot ér el, amelyen már nem fér meg tőkés burkában. A burkot szétrepesztik. Üt a tőkés magántulajdon végórája. A kisajátítókat kisajátítják.
A tőkés termelési módból eredő tőkés elsajátítási mód, ennélfogva a tőkés magántulajdon, az első tagadása az egyéni, a saját munkán alapuló magántulajdonnak. De a tőkés termelés egy természeti folyamat szükségszerűségével létrehozza saját tagadását. Ez a tagadás tagadása. Ez nem állítja vissza a magántulajdont, de helyreállítja az egyéni tulajdont a tőkés korszak vívmánya: a kooperáció és a földnek valamint a maga a munka által termelt termelési eszközöknek a közös birtoklása alapzatán.
Az egyének saját munkáján nyugvó, szétforgácsolt magántulajdonnak tőketulajdonná való átváltoztatása természetesen hasonlíthatatlanul hosszadalmasabb, keményebb és nehezebb folyamat, mint a ténylegesen már társadalmi termelési üzemen nyugvó tőkés tulajdon átváltoztatása társadalmi tulajdonná. Ott arról volt szó, hogy a nép tömegét kisajátította néhány bitorló, itt arról, hogy néhány bitorlót kisajátít a nép tömege.252*
252* „Az ipar haladása, amelynek az akarat nélküli és ellenállásra képtelen hordozója a burzsoázia, a munkásoknak a konkurencia okozta elszigetelődése helyébe a munkásoknak a társulás révén létrejövő forradalmi egyesülését állítja. A nagyipar fejlődésével tehát kicsúszik a burzsoázia lába alól maga a talaj, amelyen termel és a termékeket elsajátítja. Mindenekelőtt saját sírásóját termeli. Pusztulása és a proletariátus győzelme egyaránt elkerülhetetlen … Valamennyi osztály közül, amely napjainkban a burzsoáziával szemben áll, csakis a proletariátus valóban forradalmi osztály. A többi osztály a nagyipar kifejlődésével lezüllik és elpusztul, a proletariátus a nagyipar legsajátabb terméke. A középrendek, a kisiparos, a kiskereskedő, a kézműves, a paraszt, mind azért harcolnak a burzsoázia ellen, hogy középrendként való létezésüket a pusztulástól megóvják … reakciósak, mert megpróbálják a történelem kerekét visszafelé fordítani.” (Karl Marx und F. Engels: „Manifest dér Kommunistischen Partei”, London 1848, 11., 9. old. [Marx és Engels Művei, 4. köt. 452., 450—451. old.])*
Szerző Közzétéve 2020-07-16 Kategória Egyéb, Vezető cikkekCímke ideológia Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A tőkés felhalmozás bejegyzéshez hozzászólás
Ragályhíradó 2020 07. 15.
Olvasói hozzászólás a balrad.ru kommentrovatában:
Mennyire veszélyes a kornavírus – a számok tükrében
“Sokkal könnyebb az embereket bolonddá tenni, mint mint rádöbbenteni őket a valóságra.”
Évente kb. 350-500 millió megbetegedés történik, ezek közül a halálos kimenetelűek száma egymillió feletti. A betegség szúnyogok közvetítésével kerül át egyik emberből a másikba
Évente világszerte 3-5 millió esetben okoz súlyos betegséget, és 290 000-650 000 beteg bele is hal.
A WHO becslése szerint 2000-ben 30-40 millióan betegedtek meg kanyaróban, és az ugyanebben az évben meghalt 1,7 millió gyerek majdnem felének haláláért a kanyaró volt a felelős
És akkor most lássuk Covid – 19 világragály július 13 – 14 közötti két napjának termelési eredményeit.
A vírus világszerte 423 459 új megszállottat gyűjtött be, így a tábor létszáma már 13 465 187 fő.
Megölt 9731 beteget, amivel a halottak száma immáron 581 405.
Az USA – ban begyűjtött 138 359 új megszállottat, 3 542 254 – re bővítve a megszállotti kör létszámát.
1260 amerikait mészárolt le, 139 145 – re növelve ottani áldozatai számát.
Az orvosi vizsgálatok eredményei megerősítették, hogy az USA-ban, Colorado államban felfedeztek egy
bubópestises mókust. Erről írt a New York Post, hivatkozva a helyi hatóságokra.
A fertőzött rágcsálót a Jefferson megyei Morrison városban találták, a fővárostól, Denvertől 27 kilométerre. Az állam Broomfield megyéjében már korábban is igazoltak egy esetet.
Ez a fajta ragály a fertőzött bolhákon vagy háziállatokon keresztül terjedhet az emberekre. A macskák hajlamosak a fertőzésre, ami a pusztulásukhoz vezethet, de a pestisnek ellenálló kutyák is hordozhatják fertőzött parazitákat.
Az orvosok azonban nyugtatnak. A szükséges óvintézkedések mellett a fertőzés kockázata nagyon csekély, nem is beszélve egy ragályszerű kitörésről.
Viszont biztos ami biztos, közölték: a bubópestis tünetei többek között magas láz, hidegrázás, fejfájás, hányinger, a nyirokcsomók duzzanata, melyek a fertőzés után egy héten belül jelentkeznek. VISZONT VAN RÁ GYÓGYSZER!
Egy rendőr agyonlőtt egy férfit az Egyesült Államokban, Michigan államban, miután az megkéselt egy 77 éves férfit egy kisboltban. A késelés előtt a két vásárló azon veszett össze, hogy a támadó nem viselt maszkot – írja a BBC.
A rendőrség közlése szerint a támadó, Sean Ruis autóval menekült a helyszínről. Később egy rendőrnő állította meg, akit fenyegetőnek találta a férfi viselkedését, és tüzet nyitott. Az eseményről videófelvétel készült:
— MSP First District (@MSPFirstDist) July 14, 2020
A rendőrség szerint Ruisnál fegyver volt. A 43 éves férfit kórházba szállították, ahol halottnak nyilvánították.
Braziliában az elmúlt két nap során 75 018 fő koronásodott. Eddig összesen 1 931 204 – en. Belehat a ragályba 2111 beteg, összességében pedig már 74 262.
Indiában 58 357 személyt szállt meg a víus, a tábor létszáma így már 937 844 – re bővült. Az 1123 halottal pedig Indiának van már 24 327 covidos halottja.
Oroszország szerte megfertőződött az utóbbi két nap során 12 785 személy, ami által az igazolt covidos oroszok száma 739 947 – re nőtt. Lett 279 új halott is, és így eddig összesen van 11 414 orosz áldozata Covid – 19 – nek.
Argentína próbálja megoldani a feladványt, hogyan kaphatta el a koronavírus-fertőzést 57 tengerész, akik 35 napig voltak a külvilágtól elszigetelve a vízen úgy, hogy az indulás előtt a komplett legénységnek negatív lett a tesztje
Az ország egészségügyi minisztériumának tájékoztatása szerint az Echizen Maru halászhajó hétfőn kötött ki Tierra del Fuego tartományban, miután egyre többen észlelték magukon a koronavírus tüneteit.
A 61 fős legénységből 57 matróznak pozitív, kettőnek negatívnak lett a mintája, ketten pedig még várják az eredményt. Mindannyiuknak Ushuaia városában 14 napra egy karanténhotelbe kellett vonulniuk. Két tengerészt kórházban ápolnak.
Nehéz megállapítani, hogy fertőződött meg a legénység, tekintve, hogy 35 napig senkivel nem léptek kapcsolatba és minden ellátmányt vittek magukkal, tehát nem kaptak utánpótlást – mondta Alejandra Alfaro, a tartomány egészségügyért felelős vezetője.
Most egy komplett csapat dolgozik azon, hogy a tengerészek jelentkezett tüneteit kronológiai sorrendbe rakják, hátha így közelebb jutnak az igazsághoz.
Leandro Ballatore, a városi kórház infektológiai osztályának igazgatója azt mondta, az eset biztosan kirívó az egész világot tekintve, mert a lappangási idő nem tart egy hónapig.
DÖBRÖGISZTÁN CSUDAVAJDASÁG..- MAGA A CSUDA!
Körülöttünk tombol a ragály, forronganak a népek, DE ITT MINDÖSSZESEN 19 ÚJ MEGSZÁLLOTTAT könyvelhetünk az elmúlt két nap ragálytörténései közé. Összes vajdasági megszállott 4263 fő!
HA ÍGY HALADUNK, FÖLTÁMADÁSRÓL BESZÉLHETÜNK LASSAN! Halálozási száma vajdaságunknak már egy hete 595 fő.
Szerző Közzétéve 2020-07-15 Kategória Egyéb, Vezető cikkek Ragályhíradó 2020 07. 15. bejegyzéshez hozzászólás
Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – Az ipari tőkés keletkezése
6. Az ipari tőkés keletkezése
Az ipari238* tőkés keletkezése nem olyan lassú módon ment végbe, mint a bérlőé.
238* Az ipari itt a mezőgazdasági ellentéte. „Kategorikus” értelemben a bérlő éppúgy ipari tőkés, mint a gyáros.*
Kétségtelen, hogy nem egy kis céhmester és még több önálló kis kézműves, sőt bérmunkás is változott át kis tőkéssé, s bérmunka fokról fokra nagyobb kizsákmányolása és ennek megfelelő felhalmozás révén sans phrase [egyszerűen] tőkéssé. A tőkés termelés gyermekkorában sokszor úgy történt, mint a középkori városok gyermekkorában, amikor azt a kérdést, hogy a szökött jobbágyok közül ki legyen mester és ki szolga, többnyire a szökés korábbi vagy későbbi időpontja döntötte el. Ennek a módszernek a csigalassúsága azonban semmiképpen sem felelt meg az új világpiac kereskedelmi szükségleteinek, amelyet a XV. század végének nagy felfedezései teremtettek meg. De a középkor örökül hagyta a tőke két különböző formáját, amelyek a legkülönbözőbb gazdasági társadalomalakulatokban megérlelődnek és a tőkés termelési mód korszaka előtt „a” tőkének [Kapital quand méme] számítanak — az uzsoratőkét és a kereskedőtökét. „Jelenleg a társadalom minden gazdagsága elsőbb a tőkés birtokába kerül… ő fizeti a földtulajdonosnak a járadékát, a munkásnak a bérét, az adó- és a tizedszedőnek a követeléseiket, és magának megtartja a munka évi termékének nagy, valójában a legnagyobb és folytonosan növekvő részét. A tőkés most, azt lehet mondani, az első tulajdonosa a közösség minden gazdagságának, habár semmiféle törvény nem ruházta rá a jogot ehhez a tulajdonhoz… Ezt a tulajdonban beállt változást a tőke után való kamatszedés… idézte elő; és nem kevéssé furcsa, hogy Európa összes törvényhozói törekedtek megakadályozni ezt uzsora elleni statútumokkal… A tőkés hatalma az ország minden gazdagsága felett teljes forradalom a tulajdonjogban, és mely törvény vagy sorozata törvényeknek idézte ezt elő?”239* A szerzőnek azt kellett volna önmagának mondania, hogy forradalmakat nem törvényekkel csinálnak.
Az uzsora és kereskedelem révén képződött pénztőkét a vidéken a hűbéri berendezkedés, a városokban a céhberendezkedés megakadályozta abban, hogy átváltozzék ipari tőkévé.240* Ezek a korlátok a hűbéri kíséretek feloszlatásával, a földművesnép kisajátításával és részleges elűzésével leomlottak. Az új manufaktúrákat tengeri kiviteli kikötőkben vagy a vidék olyan pontjain létesítették, amelyek kívül estek a régi városok és céhberendezkedésük ellenőrzési körén. Ezért Angliában a corporate townok [céhes városok] elkeseredett küzdelmet folytattak az iparnak ez új melegágyai ellen.
Amerika arany- és ezüsttelepeinek felfedezése, a bennszülött lakosság kiirtása, rabszolgaságba döntése és a bányákba való elevenen-eltemetése, Kelet-India kezdődő meghódítása és kifosztása, Afrika átváltoztatása kereskedelmi vadaskertté, ahol feketebőrűekre vadásznak, ez jelzi a tőkés termelés korszakának hajnalát. Ezek az idilli folyamatok az eredeti felhalmozás fő mozzanatai. Nyomukban jár az európai nemzetek kereskedelmi háborúja, amelynek színhelye az egész földkerekség. Kezdődik Németalföldnek Spanyolországtól való elszakadásával, óriási méreteket ölt Anglia antijakobinus háborújában, még tovább folyik a Kína elleni ópiumháborúkban stb.
239* The Natural and Artificial Right of Property Contrasted” [A tulajdon természetes és mesterséges jogának szembeállítása], London 1832, 98—99. old. A névtelen írás szerzője Th. Hodgskin.*
240* Még 1794-ben is a leedsi kis posztókészítők küldöttséget menesztettek a parlamenthez, hogy petíciót nyújtsanak be egy olyan törvény érdekében, amely minden kereskedőnek megtiltja, hogy gyárossá legyen. (Dr. Aikin. „.Description etc.”)*
Az eredeti felhalmozás különböző mozzanatai, többé-kevésbé időbeli sorrendben, főleg Spanyolországra, Portugáliára, Hollandiára, Franciaországra és Angliára oszlanak el. Angliában a XVII. század végén rendszeresen egyesítik e mozzanatokat a gyarmati rendszerben, az államadósságok rendszerében, a modern adórendszerben és a protekcionizmus rendszerében. Ezek a módszerek részben a legbrutálisabb erőszakon alapulnak, például a gyarmati rendszer. De valamennyien felhasználják az államhatalmat, a koncentrált és szervezett társadalmi erőszakot, hogy a hűbéri termelési mód tőkés termelési móddá való átváltozásának folyamatát mesterségesen előmozdítsák és az átmeneteket megrövidítsék. Az erőszak a bábája minden régi társadalomnak, amely új társadalommal terhes. Maga is gazdasági potencia.
A keresztény gyarmati rendszerről egy ember, akinek a kereszténység a specialitása. W. Howitt, a következőket mondja: „Azoknak a barbárságoknak és elvetemült rémtetteknek, amelyeket az úgynevezett keresztény fajok elkövettek a világ minden táján és minden nép ellen, amelyet le tudtak igázni, nincs párja a világtörténelem semmilyen korszakában, semmilyen fajnál, bármilyen vad és műveletlen, könyörtelen és szemérmetlen volt is az.”241* A holland gyarmati gazdálkodás története — és Hollandia a XVII. század tőkés mintanemzete volt — „az árulás, megvesztegetés, orgyilkosság és aljasság felülmúlhatatlan képét tárja elénk”.242* Mi sem jellemzőbb, mint celebeszi emberrabló rendszerük, amellyel Jáva számára rabszolgákat szereztek. Az emberrablókat e célra külön kiképezték. A rabló, a tolmács és az eladó voltak a főszereplők ebben az üzletben, és bennszülött hercegek a főeladók. Az elrabolt ifjakat a celebeszi titkos börtönökbe rejtették, míg megértek arra, hogy a rabszolga- hajókra küldjék őket. Egy hivatalos jelentés a következőket mondja: „Ez az egy város, Makasszar, például tele van titkos börtönökkel, egyik szörnyűbb, mint a másik, zsúfolva nyomorultakkal, a kapzsiság és zsarnokság áldozataival, akiket erőszakkal elszakítottak családjuktól és láncra vertek.” Hogy Malakkát hatalmukba kerítsék, a hollandok megvesztegették a portugál kormányzót. Ez 1641-ben beeresztette őket a városba. Rögtön házához siettek és meggyilkolták, hogy „lemondhassanak” a 21 875 font sterling megvesztegetési díj megfizetéséről.
241* William Howitt: „Colonization and Christianity. A Popular History of the Treatment of the Natives by the Europeans in all their Colonies” [Gyarmatosítás és kereszténység; népszerű története annak, hogyan bánnak az európaiak a bennszülöttekkel valamennyi gyarmatukon], London 1838, 9. old. A rabszolgákkal való bánásmódról jó összeállítás található Charles Comte „Traité de la législation”-jában [Értekezés a törvényhozásról], III. kiad., Brüsszel 1837. Ezt az anyagot részleteiben kell tanulmányozni, hogy meglássuk, mivé teszi a burzsoá önmagát és a munkást ott, ahol a világot zavartalanul a saját képére formálhatja.*
242* Thomas Stamford Raffles, late Lieutenant Governor of that island: „The History of Java”, London 1817. [II. köt. CXC—CXCI. old.]*
Ahová a lábukat betették, pusztulás és elnéptelenedés járt a nyomukban. Banjuwanginak, egy jávai tartománynak 1750-ben több mint 80 000 lakosa volt, 1811-ben már csak 8000. Ez a doux commerce [szelíd kereskedelem]!
Az Angol Kelet-Indiai Társaság157, mint ismeretes, a kelet-indiai politikai uralmon kívül megkapta a teakereskedelemnek és az egész kínai kereskedelemnek, valamint az Európából jövő és Európába menő áruk szállításának a kizárólagos monopóliumát is. Az indiai partok mentén és a szigetek közt való hajózás, valamint az India belsejében űzött kereskedelem azonban a Társaság főbb tisztviselőinek monopóliumává lett. A só, az ópium, a betel és más áruk monopóliuma a gazdagság kimeríthetetlen kincsesbányája volt. Maguk a tisztviselők szabták meg az árakat, és kedvük szerint nyúzták a szerencsétlen hindut. A főkormányzó részt vett ebben a magánkereskedelemben. Kegyencei olyan feltételekkel kaptak szerződéseket, amelyek segítségével, okosabban, mint az alkimisták, semmiből aranyat csináltak. Nagy vagyonok nőttek ki a földből gomba módra egy nap alatt, az eredeti felhalmozás végbement egyetlen shilling előlegezése nélkül. A Warren Hastings ellen indított bírói eljárás tele van ilyen példákkal. Nézzünk egy esetet. Egy ópiumszerződést egy bizonyos Sullivannak juttatnak, abban a pillanatban, amikor — hivatalos megbízásból — Indiának az ópium-kerületektől egészen távol levő részébe utazik. Sullivan eladja a szerződést 40 000 £-ért egy bizonyos Binn-nek, Binn még aznap továbbadja 60 000 £-ért, és a szerződés végső megvásárlója és kivitelezője kijelenti, hogy még ezután is óriási nyereséget zsebelt be. A parlament elé terjesztett jegyzék szerint a Társaság és tisztviselői 1757 és 1766 között 6 millió £-et ajándékoztattak maguknak az indiaiakkal! 1769—70-ben az angolok mesterségesen éhínséget idéztek elő azzal, hogy minden rizst összevásároltak és csak szédületes árakon voltak hajlandók újra eladni.243*
243* 1866-ban egyetlen tartományban, Orissában, több mint egymillió hindu halt éhen. Mindazonáltal az angolok arra törekedtek, hogy meggazdagítsák az indiai állampénztárakat, azokkal az árakkal, amelyeken az éhezőknek élelmet adtak.*
A bennszülöttekkel a legveszettebben természetesen a kizárólag kiviteli kereskedelemre szánt ültetvényeken bántak, mint Nyugat-Indiában, továbbá a szabad rablás és gyilkolás prédájára engedett gazdag és sűrűn lakott országokban, mint Mexikóban és Kelet-Indiában. Mindazonáltal a tulajdonképpeni gyarmatokon sem tagadta meg önmagát az eredeti felhalmozás keresztény jellege. A protestantizmus józan virtuózai, Új-Anglia puritánjai 1703-ban assembly-uk [törvényhozó gyűlésük] határozatai alapján 40 £ jutalmat tűztek ki minden indián skalpra és minden foglyul ejtett rézbőrűre; 1720-ban 100 £ jutalmat minden skalpra; 1744-ben, miután Massachusetts-Bay egy bizonyos törzset lázadónak nyilvánított, a következő árak voltak érvényben: férfi — 12 éves vagy idősebb — skalpjáért 100 £ új pénzben, férfi fogolyért 105 £, elfogott nőkért és gyermekekért 55 £, nők és gyermekek skalpjáért 50 £! Néhány évtizeddel később a gyarmati rendszer megbosszulta magát a kegyes pilgrim fathers158 időközben lázadóvá vált utódain. Angol ösztönzésre és angol zsoldban indián csatabárddal [tomahawk] öldösték őket. A brit parlament kijelentette, hogy a vérebek és a skalpolás olyan „eszközök, amelyeket Isten és a természet adott a kezébe”.
A gyarmati rendszer melegházszerűen érlelte a kereskedelmet és a hajózást. A „Gesellschaften Monopolia” (Luther) a tőkekoncentráció hatalmas emeltyűi voltak. A gyorsan sarjadó manufaktúrák számára a gyarmat felvevőpiacot és a piaci monopólium által hatványozott felhalmozást biztosított. Az Európán kívül közvetlenül fosztogatással, rabszolgaságba döntéssel és rablógyilkossággal zsákmányolt kincs visszaáramlott az anyaországba és itt átváltozott tőkévé. Hollandia, amely a gyarmati rendszert elsőnek fejlesztette ki teljesen, már 1648-ban kereskedelmi nagyságának tetőpontján állott. „A kelet-indiai kereskedelem, valamint az Európa délnyugati és északkeleti része közötti forgalom szinte kizárólag az ő birtokában volt. Halászatának, tengerhajózásának, manufaktúráinak nem volt párja egyetlen országban sem. A köztársaság tőkéje talán jelentékenyebb volt, mint Európa többi országáé együttvéve.”159 Gülich elfelejti hozzátenni: Hollandia néptömegeit már 1648-ban jobban túldolgoztatták, elszegényítették és brutálisabban elnyomták, mint Európa többi országának néptömegeit együttvéve.
Manapság az ipari hegemóniával együtt jár a kereskedelmi hegemónia. A tulajdonképpeni manufaktúra-időszakban ellenben a kereskedelmi hegemónia biztosítja az ipari uralmat. Innen adódik az a döntő szerep, amelyet a gyarmati rendszer akkoriban játszott. Ő volt „az idegen isten”, aki odaállt az oltárra Európa régi bálványai mellé, és egy szép napon egy csapással ledöntötte valamennyit. A gyarmati rendszer nyilvánította a többletcsinálást az emberiség végső és egyetlen céljának.
A közhiteinek, azaz az államadósságoknak a rendszere, amelynek kezdeteit Genovában és Velencében már a középkorban felfedezzük, a manufaktúra-időszakban egész Európát birtokába kerítette. A gyarmati rendszer a maga tengeri kereskedelmével és kereskedelmi háborúival melegház volt számára. Így először Hollandiában vetette meg a lábát. Az államadósság, azaz az állam — akár önkényuralmi, akár alkotmányos vagy köztársasági ez — elidegenítése rányomja bélyegét a tőkés korszakra. Az úgynevezett nemzeti gazdagság egyetlen része, amely a modern népeknek valóban közös birtokába kerül — államadósságuk.243a* Ezért egészen következetes az a modern tanítás, mely szerint egy nép annál gazdagabb, minél mélyebbre merül az adósságban. A közhitel a tőke hitvallásává lesz. És az állam eladósodásának megkezdődésével már nem a szentlélek ellen való bűn az, amire nincs bocsánat, hanem az államadósággal szemben való hitszegés.
243a* William Cobbet megjegyzi, hogy Angliában minden közintézményt „királyinak” neveznek, kárpótlásul viszont ott van a „nemzeti” adósság (national debt).*
Az államadósság az eredeti felhalmozás egyik legerőteljesebb emeltyűjévé válik. Mintha csak varázsvesszővel érintené, a nem-termelő pénzt nemzőerővel ruházza fel és így tőkévé változtatja anélkül, hogy ezért az ipari, sőt még az uzsorabefektetéstől is elválaszthatatlan fáradságnak és veszélynek kellene kitennie magát. Az állam hitelezői a valóságban semmit sem adnak, mert a kölcsönadott összeget könnyen átruházható állami adósságkötvényekké változtatják, melyek kezükben továbbra is éppen úgy működnek, mintha ugyanannyi készpénz volnának. De ha eltekintünk is a semmittevő járadékosok így teremtett osztályától és a kormányzat és a nemzet között közvetítőt játszó pénzemberek rögtönzött gazdagságától — valamint az adóbérlők, kereskedők, magángyárosok rögtönzött gazdagságától is, akiknek minden államkölcsön egy-egy jókora darabja égből hullott tőkét jelent —, az államadósság lendítette fel a részvénytársaságokat, a legkülönbözőbb fajtájú átruházható értékpapírokkal való kereskedést, az ázsióüzletet, egyszóval: a tőzsdejátékot és a modern bankokráciát.
A nemzeti címmel felcicomázott nagybankok születésüktől kezdve csak magánspekulánsok társaságai voltak, amelyek a kormány mellé álltak és — hála kapott kiváltságaiknak — tudtak neki pénzt kölcsönözni. Ezért az államadósság felhalmozódásának nincs csalhatatlanabb fokmérője, mint e bankok részvényeinek fokozatos emelkedése, amely bankok teljes kibontakozása az Angol Bank alapításától kelteződik (1694). Az Angol Bank azzal kezdte, hogy pénzét 8%-ért odakölcsönözte a kormánynak; ezzel egyidejűleg a parlamenttől felhatalmazást kapott arra, hogy ugyanabból a tőkéből pénzt kovácsoljon azáltal, hogy azt a közönségnek még egyszer kölcsönadta bankjegyek formájában. Jogában állott ezekkel a bankjegyekkel váltót leszámítolni, árura kölcsönt adni és nemesfémet vásárolni. Nem sok időbe telt és ez a magagyártotta hitelpénz lett az az érme, amellyel az Angol Bank az államnak kölcsönöket nyújtott és amellyel az állam számlájára az államadósság kamatait kifizette. Nem elég, hogy az egyik kezével adott, hogy a másikkal többet kapjon vissza; miközben ezt visszakapta, örökös hitelezője maradt a nemzetnek az utolsó kölcsönzött fillérig. Lassanként az ország fémkincsének nélkülözhetetlenőrzőjévé és az egész kereskedelmi hitel gravitációs középpontjává vált. Ugyan abban az időben, amikor megszűnt Angliában a boszorkányégetés, megkezdték a bankjegyhamisítók felakasztását. Hogy a bankokraták, pénzemberek, járadékosok, ügynökök, tőzsdei alkuszok és tőzsdei hiénák e fajzatának hirtelen felbukkanása a kortársakra milyen hatást tett, ezt a korszak írásai, például Bolingbroke munkái bizonyítják.243b*
243b* „Ha a tatárok ma elárasztanák Európát, igen nehéz volna velük megértetni, mit jelent nálunk egy pénzember.” (Montesquieu: „Esprit des lois”, londoni kiadás, 1769, IV. köt. 33.old )*
Az államadósságokkal együtt létrejött egy nemzetközi hitelrendszer, amely gyakran elrejti az eredeti felhalmozás egyik forrását ennél vagy annál a népnél. Így a velencei rablórendszer aljasságai alkotják Hollandia tőkegazdagságának egy ilyen rejtett alapzatát, a hanyatló Velence ugyanis nagy pénzösszegeket adott kölcsön Hollandiának. Ugyanígy áll a dolog Hollandia és Anglia között. Hollandia manufaktúráit már a XVIII. század elején messze túlszárnyalták, és Hollandia megszűnt vezető kereskedő- és ipari nemzet lenni. Ezért 1701 és 1776 között az lesz egyik fő üzletévé, hogy óriási tőkéket kölcsönöz ki, kiváltképpen hatalmas versenytársának, Angliának. Hasonló az eset ma Anglia és az Egyesült Államok között. Sok tőke, amely az Egyesült Államokban ma születési bizonyítvány nélkül fellép, nem egyéb Angliában csak tegnap tőkésített gyermekvérnél.
Minthogy az államadósság az állami bevételekre támaszkodik, amelyeknek fedezniök kell az évi kamat- stb. fizetéseket, a modern adórendszer a nemzeti kölcsönök rendszerének szükségszerű kiegészítője lett. A kölcsönök lehetővé teszik a kormány számára, hogy rendkívüli kiadásokat fedezzen anélkül, hogy az adófizető ezt azonnal megérezné, de később mégis adóemelést tesznek szükségessé. Másrészt az egymást követő adósságok felhalmozódása által előidézett adóemelés arra kényszeríti a kormányt, hogy új rendkívüli kiadásoknál mindig újabb kölcsönöket vegyen fel. A modern adóügy, amelynek tengelyét azok az adók alkotják, amelyeket a legszükségesebb létfenntartási eszközökre kivetnek (tehát azokat megdrágítják), ezért magában hordja az automatikus fokozódás csíráját. A túladóztatás nem esetleges, hanem ellenkezőleg, alapelv. Ezért Hollandiában, ahol ez a rendszer először honosodott meg, de Witt, a nagy hazafi. Maximáiban úgy ünnepelte, mint a legjobb rendszert arra, hogy a bérmunkást alázatossá, mértékletessé, szorgalmassá és — munkával túlterheltté tegyék. Az a romboló hatás, amelyet ez a rendszer a bérmunkások helyzetére gyakorol, itt mégis kevésbé érdekel bennünket, mint a parasztoknak, a kézműveseknek, egyszóval a kis középosztály valamennyi alkotórészének általa előidézett erőszakos kisajátítása. Erről a vélemények még a polgári közgazdászok körében sem térnek el. Kisajátító hatékonyságát még erősíti a protekcionizmus rendszere, amely a modern adórendszernek lényeges alkotórésze.
A gazdagság tőkésítésében és a tömegek kisajátításában az államadósságnak és a neki megfelelő adórendszernek oly nagy része van, hogy ez sok írót, mint például Cobbettet, Doubledayt és másokat arra a gondolatra vezetett, hogy helytelenül itt keressék a modern népek nyomorának alapvető okát.
A protekcionizmus rendszere mesterséges eszköz volt arra, hogy gyárosokat gyártsanak, független munkásokat kisajátítsanak, a nemzet termelési és létfenntartási eszközeit tőkésítsék, a hagyományos termelési módból a modern termelési módba való átmenetet erőszakosan lerövidítsék. Az európai államok tülekedtek e találmány szabadalmáért, és ha már egyszer a többletcsinálók szolgálatába állottak, e célból nemcsak saját népüket sarcolták meg közvetett módon védővámokkal, közvetlenül kiviteli prémiumokkal stb. A függő helyzetben levő szomszéd országokban minden ipart erőszakkal kiirtottak, mint például Anglia az írországi gyapjú-manufaktúrát. Az európai szárazföldön Colbert eljárása alapján a folyamatot még jobban leegyszerűsítették. A gyáros eredeti tőkéje itt részben közvetlenül az államkincstárból folyik. „Miért keressük”, kiált fel Mirabeau, „oly messze az okot, hogy miért virágzott Szászországban a manufaktúra a hétéves háború előtt? 180 millió államadósság!”244*
A gyarmati rendszer, az államadósságok, az adóteher, a protekcionizmus, a kereskedelmi háborúk stb., a tulajdonképpeni manufaktúra-időszak e szülöttei, óriásira nőnek a nagyipar gyermekkorában. A nagyipar megszületését a nagy heródesi gyermekrablással ünneplik meg. Mint a királyi tengerészet, a gyárak is erőszakkal toborozzák újoncaikat. Bármennyire egykedvűen szemléli is Sir F. M. Eden a földművesnép földtől való megfosztásának a XV. század utolsó harmadától az ő koráig, a XVIII. század végéig folytatódó borzalmait, bármennyire önelégülten kíván is szerencsét ehhez a folyamathoz, amely „szükséges” ahhoz, hogy a tőkés mezőgazdaságot és a „szántóterület és a legelő közti igazi arányt kialakítsák”; mégsem tanúsít ugyanilyen gazdasági megértést az iránt, hogy a gyermekrablás és a gyermekrabszolgaság szükséges ahhoz, hogy a manufaktúra-üzem gyári üzemmé változzék át és a tőke és a munkaerő közti igazi arány helyreálljon. A következőket mondja: „Talán érdemes a közönségnek mérlegelnie, vajon bármilyen manufaktúra, amelynek az eredményes üzletvitelhez cottage-okból és dologházakból szegény gyermekeket kell elrabolnia, hogy ezeket csoportonként felváltva az éjszaka nagy részén át robotoltassa és a pihenéstől megfossza; egy manufaktúra, amely ezenkívül különböző korosztályú, hajlamú és mindkét nembeli csoportokat úgy összekever, hogy a ragadós példa feltétlenül romlottsághoz és feslettséghez vezet — vajon egy ilyen manufaktúra gyarapíthatja-e a nemzeti és az egyéni boldogság összességét?”245* „Derbyshire-ben, Nottinghamshire-ban és különösen Lancashire-ben”, mondja Fielden, „a nemrégiben feltalált gépi berendezést nagy gyárakban alkalmazták, olyan folyóvíz közvetlen közelében, amellyel vízikereket lehet hajtani. Ezeken a helyeken, távol a városoktól, hirtelen sok ezer kéz vált szükségessé; és főleg az eddig viszonylag gyéren lakott és terméketlen Lancashire-nek most mindenekelőtt népességre volt szüksége. A kicsi és fürge ujjakat keresték elsősorban. Rögtön az a szokás támadt, hogy különböző londoni, birminghami és más egyházközségek dologházaiból tanoncokat (!) hozattak. Sok-sok ezer ilyen kicsi, gyámoltalan teremtést, 7-től 13 vagy 14 éves korig, szállítottak így északra.
244* „Pourquoi aller chercher si loin la cause de l’éclat manufacturier de la Saxe avant la guerre? Cent quatre-vingt millions de dettes faites par les souverains!” (Mirabeau: „De la monarchie prussienne”, VI. köt. 101. old.)*
245* Eden: „The State of the Poor”, II. könyv, I. fej., 421. old.*
Az volt a szokás, hogy a tanoncokat a mester” (azaz a gyermekrabló) „ruházta, élelmezte és szállásolta el a gyár közelében levő »tanoncházban«. Felügyelőket szerződtettek, hogy munkájukat ellenőrizzék. Ezeknek a rabszolgahajcsároknak érdekükben állott a gyermekeket a végsőkig megdolgoztatni, mert fizetésük attól a termékmennyiségtől függött, amelyet a gyermekből ki tudtak préselni. Ennek természetes következménye a kegyetlenség volt… Sok gyári kerületben, különösen Lancashire-ben, a legszívfájdítóbb módon kínozták ezeket az ártatlan és védtelen teremtéseket, akiket a gyáros uraknak bizományba adtak. Agyonhajszolták őket túlzott munkával … korbácsolták, megláncolták és legválogatottabb, körmönfont kegyetlenséggel kínozták őket; sok esetben csonttá soványodtak, miközben a korbács munkára kényszerítette őket… Sőt néhány esetben a gyermekeket öngyilkosságba kergették!… Derbyshire, Nottinghamshire és Lancashire szép és romantikus völgyei, a nyilvánosság szeme elől elzárva, a kínzás és gyakran a gyilkolás szörnyű pusztaságaivá váltak!… A gyárosok profitja óriási volt. Ez csak növelte farkasétvágyukat. Megkezdték az éjjeli munka gyakorlatát, azaz miután a kezek egyik csoportja kimerült a nappali munkától, egy másik csoportot tartottak készenlétben az éjjeli munkára; a nappali csoport azokba az ágyakba vándorolt, amelyeket az éjszakai csoport éppen elhagyott és fordítva. Néphagyomány Lancashire-ben, hogy az ágyak sohasem hűltek ki.”246*
246* John Fielden: „The Curse of the Factory System”, 5—6. old. A gyárrendszer kezdete gyalázatosságairól v. ö. dr. Aikin: (1795) „Description etc.”, 219. old., és Gisborne: „Inquiry into the Duties of Men” [Vizsgálódás az emberek kötelességeiről], 1795, II. köt. — Minthogy a gőzgép a gyárakat a vidéki vízesések mellől a városok közepébe telepítette, a „lemondó kedvű” többletcsináló most kéznél találta a gyermekanyagot, anélkül hogy erőszakkal kellett volna rabszolgákat hozatnia a dologházakból. — Amikor Sir R. Peel („a plauzibilitás miniszterének” atyja) 1815-ben a gyermekek védelmére irányuló törvényjavaslatát beterjesztette, F. Horner (a bullion-bizottság160 lumene [esze] és Ricardo meghitt barátja) kijelentette az alsóházban: „Köztudomású, hogy egy csődbement gyáros értékeivel együtt gyári gyermekek egy bandáját — ha szabad ezt a kifejezést használnia — kínálták eladásra és árverezték el nyilvánosan, mint az illető tulajdonának részét. Két évvel ezelőtt” (1813) „undorító eset került a King’s Bench161 elé. Egy csomó fiúról volt szó. Egy londoni egyházközség átadta őket egy gyárosnak, aki a gyermekeket továbbadta egy másiknak. Végül is néhány emberbarát a teljes kiéhezettség (absolute famine) állapotában talált rájuk. Egy másik, még undorítóbb esetet mint a parlamenti vizsgáló bizottság tagja tudott meg. Néhány évvel ezelőtt egy londoni egyházközség és egy lancashire-i gyáros szerződésre léptek, amelyben megállapodtak, hogy a gyáros köteles minden 20 egészséges gyermek után egy gyengeelméjűt átvenni.”*
A tőkés termelésnek a manufaktúra-időszak alatti fejlődésével Európa közvéleménye elvesztette szégyenérzetének és lelkiismeretének utolsó maradványait is. A nemzetek cinikusan kérkedtek minden gyalázatossággal, amely eszközül szolgált a tőkefelhalmozáshoz. Olvassuk el például a jámbor A. Andersen naiv kereskedelmi krónikáját. Ebben az angol állambölcsesség diadalának kürtölik ki, hogy Anglia az utrechti békében az asiento-szerződéssel62 kikényszerítette a spanyoloktól azt a kiváltságot, hogy a rabszolgakereskedelmet, amelyet addig csak Afrika és az angol Nyugat-India között űzött, most Afrika és a spanyol Amerika között is űzhesse. Anglia jogot kapott arra, hogy 1743-ig évente 4800 négerrel lássa el a spanyol Amerikát. Ez egyúttal hivatalos takaróul szolgált a brit csempészet számára. Liverpool a rabszolgakereskedelem bázisán nőtt naggyá. Ez volt az ő módszere az eredeti felhalmozásra. És a liverpooli „tiszteletreméltó polgárság” mind a mai napig Pindarosza a rabszolgakereskedelemnek, amely — vö. dr. Aikin idézett 1795-ös írásával — „a kereskedelmi vállalkozó szellemet a szenvedélyig fokozza, remek tengerészeket nevel és óriási pénzeket jövedelmez”. Liverpool 1730-ban 15 hajót foglalkoztatott rabszolgakereskedelemmel, 1751-ben 53-at, 1760-ban 74-et, 1770-ben 96-ot és 1792-ben 132-t.
A pamutipar, miközben Angliában bevezette a gyermekrabszolgaságot, egyúttal megadta a lökést ahhoz, hogy az Egyesült Államok korábban többé- kevésbé patriarchális rabszolgagazdálkodása kereskedelmi kizsákmányoló rendszerré változzék át. Egyáltalában az európai bérmunkások burkolt rabszolgaságához szükség volt arra az alapzatra, amelyet az Újvilág sans phrase [kertelés nélküli] rabszolgasága nyújtott.247*
Tantae molis erat163 a tőkés termelési mód „örök természeti törvényeinek” szabad utat teremteni, a munkások és a munkafeltételek szétválasztási folyamatát véghezvinni, az egyik póluson a társadalmi termelési és létfenntartási eszközöket tőkévé, a másik póluson a nép nagy tömegét bérmunkássá, szabad „dolgozó szegénnyé”, a modern történelem e mesterséges termékévé változtatni.248*
247* 1790-ben az angol Nyugat-Indiában 10 rabszolga, a franciában 14, a hollandban 23 jutott 1 szabad emberre. (Henry Brougham: „An Inquiry into the Colonial Policy of the European Powers” [Vizsgálódás az európai hatalmak gyarmati politikájáról], Edinburgh 1803, II. köt. 74. old.)*
248* A „labouring poor” [dolgozó szegény] kifejezés az angol törvényekben attól a pillanattól kezdve fordul elő, amikor a bérmunkások osztálya figyelemreméltóvá válik. A „labouring poor” ellentéte egyrészt az „idle poornak” [dologtalan szegénynek], koldusoknak stb., másrészt azoknak a munkásoknak, akik még nem megkopasztott csirkék, hanem tulajdonosai munkaeszközeiknek. A „labouring poor” kifejezés a törvényből átment a politikai gazdaságtanba, Culpepertől, J. Childtól stb. kezdve A. Smithig és Edenig. Ezen az alapon ítéljük meg az „execrable political cantmonger” [utálatos politikai képmutató] Edmund Bürke bonne foiját [jóhiszeműségét], amikor a „labouring poor” kifejezést „execrable political cantnak” [utálatos politikai képmutatásnak] nyilvánítja. Ez a tányérnyaló, aki az angol oligarchia zsoldjában a francia forradalommal szemben a romantikust játszotta, éppen úgy, ahogyan az észak-amerikai gyarmatok zsoldjában az amerikai bonyodalmak kezdetén az angol oligarchiával szemben a liberálist, keresztül-kasul közönséges burzsoá volt: „A kereskedelem törvényei a természet törvényei és következésképpen Isten törvényei.” (E. Burke: „Thoughts and Details on Scarcity”, 31—32. old.) Nem csoda, ha isten és a természet törvényeihez híven önmagát mindig a legjobb piacon adta el! Tucker tiszteletes írásaiban — Tucker pap volt és tory, egyébként azonban tisztességes ember és derék politikai gazdász — igen jó jellemzést találunk erről az Edmund Burke-ről abból az időből, amikor liberális volt. A gyalázatos jellemtelenség közepette, amely manapság uralkodik és hódolatteljesen hisz a „kereskedelem törvényeiben”, kötelességünk újra és újra megbélyegezni a Burke-öket, akik utódaiktól csak egyben különböznek — tehetségben!*
Ha a pénz, Augier szerint, „félorcáján természetes vérfoltokkal jön a világra”249*, akkor a tőke tetőtől talpig, minden pórusából vért és szennyet izzadva.250*
249* Marie Augier: „Du crédit public” [Az állami hitelről], (Párizs 1842, 265. old.)*
250* „A tőke, mondja a Quarterly Reviewer, menekül a tumultustól és a viszálytól, és félénk természetű. Ez nagyon igaz, de mégsem a teljes igazság. A tőke irtózik a profit hiányától vagy a nagyon kicsi profittól, mint a természet az ürességtől. Megfelelő profit esetén a tőke bátor lesz. 10 százalékos biztos profit, és mindenütt alkalmazható; 20 százaléknál élénkké válik; 50 százaléknál határozottan vakmerő; 100 százalékért minden emberi törvényt lábbal tipor; 300 százalék — és nincs olyan bűntett, amelyet meg ne kockáztatna, még ha akasztófa fenyegeti is. Ha a tumultus és a viszály profitot hoz, mindkettőt szítani fogja. Bizonyíték: a csempészet és a rabszolgakereskedelem.” (T. J. Dunning: „Trades’ Unions and Strikes” 35—36. old.)*
Szerző Közzétéve 2020-07-15 Kategória Egyéb, Vezető cikkekCímke ideológia Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – Az ipari tőkés keletkezése bejegyzéshez hozzászólás
Kaleta…
Ha elítélik Kaleta ügyét, miért titkosítják?
A gyermekpornográfiával lebukott magyar diplomata, Kaleta Gábor ügyéről kérdeztünk kormánypárti képviselőket. A Fidesz az elmúlt napokban a jogszabályok szigorítását ígérte, de miért nem árulták el egy évig, hogy miért váltották le Kaletát és miért titkosították tíz évre az erről szóló ülés jegyzőkönyvét?
Olvasónk e témában küldött témaajánlata:
“…ez a gyermekpornográfia bűntettének alapesete, mely szerint az elkövető megszerzi vagy magánál tartja az inkriminált fotókat, melyek 18 év alatti gyermekeket ábrázolnak. Ezt a bűncselekményt a törvény 3 hónaptól 3 évig terjedő szabadságvesztés büntetéssel fenyegeti.
A közérthetőség miatt itt leírom a büntetéskiszabási matekot:
Ez, a védője (dr. Mester Csaba) által „mintaértékű jogászként dolgozó, keresztény életű férfi”-ként definiàlt vádlott – nem jogerősen – 1 év szabadságvesztés büntetést kapott, 2 év 6 hónapra felfüggesztve, továbbá 540 ezer forint pénzbüntetést.
A közvélemény azonnal dühödten a bírónak és az ügyésznek esett, holott ez az ítélet a Fidesz többséggel 2013-ban és 2017-ben megszavazott új Büntető Törvénykönyv és büntetőeljárási törvény (Be.) szabályozásának köszönhető. A vádlott ún. előkészítő ülésen tett a vádirattal egyező tényállás szerint a bűnösségére is kiterjedő beismerő vallomást, amelyet a bíróság elfogadott, hiszen a tettenérés folytán nem merült fel kétely a beismerés valódisága tekintetében. Ilyenkor a terhelt lemond a tárgyaláshoz való jogáról is, tehát nem kell a hosszas és drága bizonyítási eljárást a bíróságnak lefolytatnia. Ezen új eljárásjogi intézmény célja az volt a jogalkotó szerint, hogy gyorsítsa, egyszerűsítse a büntetőeljárásokat. Természetesen ehhez kellett valamilyen kedvezményt fűzni a terheltek beismerési hajlandóságát növelendő.
Ezt a “paranormális” ítéletet tehát úgy dobta a gép, hogy egyrészt a bíróság nem térhetett el a vádirati tényállástól és a minősítéstől, másrészt az ügyész által javasolt büntetéstől súlyosabbat nem alkalmazhatott. Az ügyész ilyen esetben a büntetési tétel alsó határához közeli joghátrányt indítványoz, hiszen, ha a normál eljárásban kiszabható – a büntetési tétel középmértékéből kiinduló – büntetést javasolná, senkinek nem volna érdeke az azonnali beismerés.
Az ügyészi indítványában egy év szabadságvesztés szerepelt, végrehajtásában 3 évi próbaidőre felfüggesztve és mellé pénzbüntetés. A bíróság majdnem ugyanezt a joghátrányt alkalmazta. Nem kellett tehát bravúros védői tevékenységet kifejtenie dr. Mester Csaba ügyvédnek sem, hogy elérje; védencének ne kelljen börtönbe vonulnia.
Azt viszont a tárgyalóteremben járatos büntetőjogász kollégáim állítják, hogy ilyen felháborító és szakmailag dilettáns védőbeszédet még nem hallottak több évtizedes pályafutásuk során! Az ügyvéd valójában több súlyosító körülményt sorolt fel védence „érdekében”, mint enyhítőt, de nem ez borzolta a jogászok kedélyeit, hanem a mérhetetlen álságosság és a gátlástalanság!
Annak ellenére, hogy az Országgyűlés a Fidesz 2/3-os többségével hozta meg a hatályos Btk. és Be. jelen ügyben is irányadó szabályait, Kocsis Máté – 2 gyermek apja – a Fidesz frakcióvezetője, kirohant a bíróság „enyhe” ítélete miatt.
A farizeusság persze alapeleme ennek az egész rendszernek és magának ennek a büntetőügynek is!
Mindenki – aki nyomta az “Igen” gombot a Parlamentben – felelős azért, hogy milyen anyagi és eljárási szabályokat kénytelen alkalmazni a büntető igazságszolgáltatás, melynek eredménye ez az ítélet. Az ügyész és a bíró – hiába akar Deutsch jogászdoktor úr – belőlük bűnbakot csinálni, ennek a jogalkalmazó gépezetnek csak a két, szabályosan működő fogaskereke volt. A bíró csak a vád alapján és a NER által generált jogszabályból tudott ítéletet gyártani!
Egyebekben itt látható, hogy kik szavazták még meg a törvény ilyetén gyorsító/enyhítő szakaszának módosítását, nekik tessék „megköszönni” ne a bírót és az ügyészt gyalázni:
https://www.parlament.hu/web/guest/iromanyok-elozo-ciklusbeli-adatai?p_p_id=hu_parlament_cms_pair_portlet_PairProxy_INSTANCE_9xd2Wc9jP4z8&p_p_lifecycle=1&p_p_state=normal&p_p_mode=view&p_auth=3iXZmDWW&_hu_parlament_cms_pair_portlet_PairProxy_INSTANCE_9xd2Wc9jP4z8_pairAction=%2Finternet%2Fcplsql%2Fogy_szav.szav_lap_egy%3Fp_szavdatum%3D2017.06.13.12%3A18%3A25%26p_szavkepvszav%3DI%26p_ckl%3D40%26p_osszefuz%3DI%26p_kitiltott%3D
Az pedig a demokratikus jogállam egyik alapkövét; a jogbiztonságot messze aláásó gyakorlat, hogy a jogalkotó minden egyes esetben módosítja a Btk.-t és a Be.-t – nagyjából 2 havonta – amikor valamely precedens bűneset révén kiderülnek a törvény hibái!
Az igazat szólva nekem csak dr. Mester Csaba ügyvédre kellene neheztelnem, hiszen rengeteget tett azért, hogy az ellenem kreált karaktergyilkosság az egészségemet megviselje, a gyermekeim életét megnehezítse, a megélhetésünket minél jobban ellehetetlenítse.
A pedofil ügyvédje Mester Csaba képviselte ugyanis munkaügyi peremben azt az önkormányzatot amely ellenem, mint független polgármester ellen aljas karaktergyilkosságot követett el.
Majd, amikor nem boldogultak velem akkor még Mester Csaba jóvoltából büntetőeljárásokat is soroztak rám. Mára már több mint 3 millió Ft-ra rúg az az összeg, amit egyedülállóként fizettem ki ügyvédre, perköltségre, útiköltségre ahelyett hogy a gyermekeimmel nyaralni mehettem volna!
Magyarul: Magyarországon én az ártatlanságomért való sorozatos küzdelmekben 3 millió Ft-ot áldoztam,Kaleta Gábor pedig 540 ezer forintot fizetett azért,hogy pedofilként megmeneküljön a börtöntől!
Gondolom ezek az ügyek is “beleférnek” a keresztény férfikarakterekbe:
https://index.hu/belfold/2019/03/11/szentistvan_pusztai_csato_adrienn_polgarmester_fidesz_birosag/
https://index.hu/belfold/2019/12/04/pusztai_csato_adrienn_hadhazy_akos_gyujtes_itelet/
Mester Csaba az Ördög Ügyvédje nevet kapta a közvéleménytől úgy, hogy a közvélemény nem is tudta, hogy engem, mint független polgármestert egy Ördög Jakab nevű zilált lelkű volt tanácselnök és társai megbízásából akart egyedülállóként teljesen megsemmisíteni.
Nem haragszom rá, mert hitem van abban, hogy már ácsolják a hatalmas fehér ítélőszéket, ahol a gátlástalan politikai farizeusokat, a hatalomtól megrészegült aberrált hajlamúakat, de még a néptömegek manipulátorait, illetve az őket pénzért kiszolgáló csinovnyikokat sem fogják felmenteni!
Az ajkamat a vér kisercenéséig tudnám harapni a tehetetlenségtől, ahogyan látnom kell ezeket a magukat „mintaértékű életvitelű jogásznak” tituláló farizeusokat.
A jogásztársadalom nevében kikérem magunknak, hogy ebben a sztoriban minket akár az elítélttel, akár a védőjével, akár a három törvényalkotó fideszes honatyával bárki is összehasonlítson.
Ami pedig minden büntetőjogászi és emberi, erkölcsi képzeletet felülmúlt az az, hogy dr. Mester Csaba, Kaleta Gábor védője elment a falig és enyhébb ítéletért fellebbezett, mivel az ügyész súlyosbításért nem élt jogorvoslattal. A súlyosítási tilalom ezzel beállt és köti a másodfokú bíróság kezét.
Az ügyvéd védőbeszédében hangoztatott keresztény alázatnak, a büntetésnek való alávetés szándékának a látszatát sem adták meg a Mester és pedofil tanítványa. Miért is? Mert már csak ugyanaz vagy enyhébb ítélet születhet, ugyancsak a hatályos Be. szabályai szerint! ……mert a jelenlegi mélyen „keresztény” politikai hatalom ezt lehetővé tette nekik!
…….mert ebben az erkölcsi mélységben fetreng ez az ország ma!
2 gyermekes egyedülálló anya, egyszerű keresztény jogalkalmazó az Isten háta mögül
egy Fidesz “holocaust” túlélő
(Minden megosztást azért köszönök meg, mert szeretném ha eljutna az említett farizeusokhoz! Szeretnék már a szemükbe nézni:
a gyerekeimért, de leginkább azokért a gyerekekért……”
Bal-Rad komm: Bizonyos pletykák szerint Kaletát a LEGNAGYOBB TITOKBAN KIMENTETTÉK EGY NEMZETKÖZI NYOMOZÁS ELŐL PERUBÓL, döbrögisztáni elítélése pedig egy döbrögista szerecsenmosdatás! Meg különben is: már a maszopos időben is közszolga volt a művész úr! Aki a döbrögista tákolmányos jogrend szerint “elnyerte méltó jutalmát”! Össznépi fölháborodást kiváltva.
Azt nem tudjuk, hogy a 19 ezernyi fotó között volt – e magyar gyerekeket ábrázoló. AKÁR lehetett is! De nem is ez a lényeg ebben a tekintetben.
A balrad.ru MOST a téma kapcsán inkább a társadalom és a SZÜLŐK FELELŐSSÉGÉT firtatná. Merthogy az áldozatoknak is vannak szülei, őket is anya szülte! A szülők magaviselete is ott van a háttérben, AZ OKOKKAL EGYÜTT!
Talán ráéreznek a Tisztelt Olvasók, hogy mire is akarunk célozni, ha ráklikkelnek a következő linkre: femina.hu/gyerek
Rengeteg ilyen van! A gyerekek szüleit pedig több ok is motiválhatja. SAJNOS! És hát sajnos vannak beteg hajlamú emberek is! Nem csak Szodomában és Gomorrában VOLTAK!
A VILÁG MÁR CSAK ILYEN! MI TETTÜK ILYENNÉ! Beteggé, morálisan és erkölcsileg IS züllötté!
A Kaleta – ügyről fogunk még hallani bőven! MEGNYUGTATÓ MEGOLDÁSRÓL ALIGHA! Hiszen SAJÁT FELELŐSSÉGÜNKRŐL nem szeretünk beszélni!
Szerző Közzétéve 2020-07-14 Kategória Egyéb, Vezető cikkek11 hozzászólás Kaleta… című bejegyzéshez
Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A mezőgazdasági forradalom
5. A mezőgazdasági forradalom visszahatása az iparra. A belső piac kialakítása
az ipari tőke számára
A földművesnép lökésszerűen végbemenő és folyton megújuló kisajátítása és elűzése, mint láttuk, a céhviszonyokon teljesen kívül álló proletároknak mind újabb és újabb tömegét bocsátotta a városi ipar rendelkezésére; olyan szerencsés körülmény volt ez, amely az öreg A. Andersont (nem cserélendő össze James Andersonnal) kereskedelemtörténetében arra késztette, hogy a gondviselés közvetlen beavatkozását lássa benne. Az eredeti felhalmozásnak ennél az eleménél még időznünk kell egy pillanatig. A független, önállóan gazdálkodó földművesnép megritkulásának nemcsak az ipari proletariátus összesűrűsödése felelt meg, mint ahogy Geoffroy Saint-Hilaire a világanyag egyik helyen való összesűrűsödését azzal magyarázza, hogy másutt megritkult.230* Annak ellenére, hogy művelőinek száma csökkent, a föld továbbra is ugyanannyi vagy több terméket hozott, mert a földtulajdonviszonyokban végbemenő forradalom a művelés tökéletesített módszereivel, nagyobb kooperációval, a termelési eszközök koncentrációjával stb. járt együtt, és mert a mezőgazdasági bérmunkásokat nemcsak intenzívebben dolgoztatták231*, hanem a termelésnek az a mezeje is, amelyen önmaguk számára dolgoztak, mindinkább összezsugorodott. A földművesnép szabaddá tett részével együtt tehát korábbi tápláléka is szabaddá lesz. Ez most a változó tőke anyagi elemévé változik át. A földjétől megfosztott paraszt arra kényszerül, hogy ezeknek az élelmiszereknek az értékét új urától, az ipari tőkéstől a munkabér formájában megvásárolja. S ami a létfenntartási eszközökre, az érvényes az ipar hazai mezőgazdasági nyersanyagára. Az állandó tőke elemévé változott.
Tegyük fel például, hogy a vesztfáliai parasztok egy részét, akik II. Frigyes idejében mindnyájan, ha selymet nem is155, de lent fontak, erőszakkal kisajátítják és elkergetik földjéről, másik, hátramaradó részüket pedig nagybérlők napszámosává változtatják. Ezzel egyidejűleg nagy lenfonodák és szövödék jönnek létre, ahol a „szabaddá tettek” most bérért dolgoznak. A len ugyanolyannak látszik, mint azelőtt. Egyetlen rostja sem változott, de új társadalmi lélek költözött testébe. Most a manufaktúra-tulajdonos állandó tőkéjének része. Azelőtt eloszlott számtalan kis termelő között, akik maguk termesztették és kis adagokban családjukkal együtt fonták, most viszont egyetlen tőkés kezében koncentrálódik, aki másokkal fonat és szövet a maga számára.
230* „Notions de philosophie naturelle” [A természetfilozófia alapelemei] című munkájában, Párizs 1838.*
231* Ezt a pontot Sir James Steuart kiemeli.*
A lenfonásra fordított külön munka azelőtt számtalan parasztcsalád külön jövedelmében vagy akár, II. Frigyes idején, a pour le roi de Prusse [szószerint: a porosz királynak; átvitt értelemben: semmiért] fizetett adókban realizálódott. Most kisszámú tőkés profitjában realizálódik. Az orsók és szövőszékek, amelyek azelőtt szét voltak szórva a vidéken, most kisszámú nagy munka-kaszárnyába tömörültek, akárcsak a munkások, akárcsak a nyersanyag. S az orsók, a szövőszékek és a nyersanyag, amelyek a fonók és a szövők független megélhetésének eszközei voltak, mostantól kezdve olyan eszközökké változtak át, amelyeknek segítségével nekik parancsolnak232* és meg nem fizetett munkát szívnak ki belőlük. A nagy manufaktúrákon, akárcsak a nagy bérleteken, nem látszik meg, hogy sok kis termelőhelyből vonták egybe őket, és hogy sok kis független termelő kisajátítása révén jöttek létre. Az elfogulatlan szemlélőt azonban nem lehet megtéveszteni. Mirabeau, a forradalom oroszlánja idejében a nagy manufaktúrákat még manufactures réunies-nek, egybevont műhelyeknek nevezték, mint ahogy mi egybevont földekről beszélünk. „Csak azokat a nagy manufaktúrákat veszik észre”, mondja Mirabeau, „amelyekben százával dolgoznak az emberek egyetlen igazgató alatt, és amelyeket általában egyesített manufaktúráknak (manufactures réunies) neveznek. Ezzel szemben azokat, amelyekben igen nagy számú munkás szétforgácsolva és mindegyik a saját számlájára dolgozik, alig méltatják figyelemre. Egészen a háttérbe állítják őket. Ez igen nagy tévedés, mert csak ezek valóban fontos alkotórészei a nép gazdagságának… Az egyesített gyár (fabrique réunie) csodálatosan meggazdagít egy vagy két vállalkozót, a munkások azonban csak jobban vagy rosszabbul fizetett napszámosok, és semmilyen tekintetben nem részesednek a vállalkozó jó sorában. Az elkülönült gyárban (fabrique séparée) viszont senki sem gazdagszik meg, de egy csomó munkás jólétben él… A szorgalmas és takarékos munkások száma növekedni fog, mert a bölcs viselkedésben, a tevékenységben olyan eszközt találnak, amellyel helyzetüket lényegesen megjavíthatják, ahelyett hogy kis béremelést érnének el, amely sohasem lehet fontos a jövőre nézve, hanem legfeljebb arra ad módot az embereknek, hogy valamivel jobban éljenek máról holnapra. Az elkülönült, individuális manufaktúrák, többnyire kis mezőgazdasággal egybekötve, csak azok szabadok.”233*
232* „Megengedem nektek”, mondja a tőkés, „hogy abban a megtiszteltetésben részesüljetek, hogy nekem szolgáltok, azzal a feltétellel, hegy azért a fáradságért, amellyel parancsnoklok felettetek, nekem adjátok azt a csekélységet, ami marad nektek.” (J. J. Rousseau: „Discours sur l’économie politique” [Értekezés a politikai gazdaságtanról]156)*
233* Mirabeau: „De la monarchie prussienne”, III. köt. 20—109. old., elszórtan. Hogy Mirabeau a szétforgácsolt műhelyeket gazdaságosabbaknak és termelékenyebbeknek is tartja, mint az „egyesítetteket”, és az utóbbiakban csak mesterséges melegházi növényeket lát, amelyeket az államkormányok gondoskodása tart életben, ez a kontinentális manufaktúrák nagy részének akkori állapotával magyarázható.*
A földművesnép egy részének kisajátítása és elűzése a munkásokkal együtt nemcsak létfenntartási eszközeiket és munkájuk anyagát teszi szabaddá az ipari tőke számára, hanem megteremti a belső piacot is.
Valóban, azok az események, amelyek a kisparasztokat bérmunkásokká, létfenntartási és munkaeszközeiket pedig a tőke dologi elemeivé változtatták, egyidejűleg megteremtették az utóbbi számára a belső piacot. Azelőtt a parasztcsalád maga termelte és dolgozta fel azokat a létfenntartási eszközöket és nyersanyagokat, amelyeket azután legnagyobbrészt maga fogyasztott el. Ezek a nyersanyagok és létfenntartási eszközök most árukká lettek; a nagybérlő eladja őket, a manufaktúrákban megtalálja a maga piacát. A fonal, a vászon, a durva gyapjúszövet, azok a dolgok, amelyeknek nyersanyagai minden parasztcsaládnál megtalálhatók voltak, és amelyeket a család a maga használatára font és szőtt — most manufaktúra-cikkekké változnak, amelyeknek felvevőpiacát éppen a mezőgazdasági kerületek alkotják. A számtalan szétszórt vevő, aki eddig egy sereg kis, saját számlára dolgozó termelő feltétele volt, most egy nagy piaccá koncentrálódik, amelyet az ipari tőke lát el.234* Ily módon a korábban önállóan gazdálkodó parasztok kisajátításával és termelési eszközeiktől való elválasztásukkal karöltve halad a falusi mellékipar elpusztítása, a manufaktúra és a mezőgazdaság szétválasztásának folyamata. És csak a falusi háziipar elpusztítása adhatja meg egy ország belső piacának azt a kiterjedést és szilárdságot, amelyre a tőkés termelési módnak szüksége van.
234* „Húsz font gyapjú, amelyet egy munkáscsalád saját iparkodásával, egyéb munkája szüneteiben, észrevétlenül a család évi ruházatává változtatott — ez nem kelt feltűnést; de vigyétek a gyapjút a piacra, küldjétek a gyárba, aztán az ügynökhöz, majd a kereskedőhöz, és akkor nagy kereskedelmi műveleteket bonyolítotok le és hússzor annyi névleges tőkét használtok fel, mint amennyi a gyapjú értéke … A dolgozó osztályt így azért zsákmányolják ki, hogy fenntartsanak egy elnyomorodott gyári népességet, egy élősdi boltos osztályt és egy fiktív kereskedelmi, pénz- és bankrendszert.” (David Urquhart: „Familiar Words”, 120. old.)*
Mindazonáltal a tulajdonképpeni manufaktúra-időszak nem ér el gyökeres átalakulást. Emlékszünk rá, hogy a nemzeti termelést csak nagyon apránként keríti hatalmába, és mindig a városi kézművességen és a falusi házi mellékiparon nyugszik mint széles mögöttes alapon. Ha az utóbbiakat egyik formában, külön iparágakban, bizonyos pontokon el is pusztítja, másutt ismét életre kelti, mert a nyersanyag feldolgozása szempontjából ezekre bizonyos fokig rá van szorulva. Ezért a falusi kisemberek új osztályát hozza létre, akik a földművelést mint mellékágat, az ipari munkát pedig, amelynek termékét — közvetlenül vagy a kereskedő közvetítésével — a manufaktúrának adják el, mint főfoglalkozást űzik. Ez az egyik oka, ha nem is fő oka annak a jelenségnek, amely az angol történelem kutatóját eleinte megzavarja. A XV. század utolsó harmadától kezdve folytonos — csak bizonyos időközökre halkul el — az a panasz, hogy a vidéken tért hódít a tőkés gazdálkodás és a parasztság mind gyorsabban pusztul. Másrészt ezt a parasztságot mindig újra megtalálja, habár kisebb számban és mind rosszabb formában.235* A fő ok a következő: Anglia változó időszakokban hol elsősorban gabonatermesztő, hol állattenyésztő, és a paraszti üzem kiterjedése ezzel együtt ingadozik. Csak a nagyipar teremti meg a gépekkel a tőkés mezőgazdaság állandó alapzatát, sajátítja ki gyökeresen a földművesnép óriási többségét és teszi teljessé a mezőgazdaság és a falusi háziipar szétválasztását, mely utóbbinak a gyökereit — a fonást és a szövést — kitépi.236* Ezért csak a nagyipar hódítja meg az ipari tőke számára az egész belső piacot.237*
235* Kivétel e tekintetben Cromwell ideje. Amíg a köztársaság tartott, az angol néptömegek minden rétege kiemelkedett abból a lealacsonyodásból, amelybe a Tudorok alatt süllyedt.*
236* Tuckett tudja, hogy a tulajdonképpeni manufaktúrákból és a falusi vagy házi manufaktúra szétrombolásából keletkezik, a gépi berendezés bevezetésével, a nagy gyapjúipar. (Tuckett: „A History of the Past and Present State of the Labouring Population”, I. köt. 139—144. old.) „Az eke, az iga istenek találmánya és hősök foglalatossága volt: vajon a szövőszék, az orsó és a rokka származása kevésbé nemes-e? Elválasztjátok a rokkát az ekétől, az orsót az igától, s gyárakat és szegényházakat, hitelt és pánikot, két ellenséges nemzetet, földművelőt és kereskedőt kaptok eredményül.” (David Urquhart, i. m. 122. old.) Most azonban megjelenik Carey és, kétségkívül nem igaztalanul, azzal vádolja Angliát, hogy minden más országot pusztán földművelő néppé akar változtatni, amelynek Anglia a gyárosa. Azt állítja, hogy így tették tönkre Törökországot, mert „a föld tulajdonosainak és megművelőinek sohasem engedték meg” (ti. Anglia), „hogy az eke és a szövőszék, a kalapács és a borona közti természetes szövetség útján megerősödjenek”. („The Slave Trade”, 125. old.) Szerinte maga Urquhart is egyik fő előidézője Törökország romlásának, ahol az angolok érdekében szabadkereskedelmi propagandát űzött. A legjobb a dologban az, hogy Carey, aki mellékesen az oroszok lakája, a protekcionizmus rendszerével akarja megakadályozni azt a szétválasztási folyamatot, amelyet ez a rendszer meggyorsít.*
237* A filantróp angol közgazdászok, mint Mill, Rogers, Goldwin Smith, Fawcett stb., és liberális gyárosok, mint John Bright és társai, megkérdezik az angol földbirtokos arisztokratákat — mint ahogy Isten kérdezte Káint testvére, Ábel felől —, hová lett a mi sok ezer freeholderunk [szabad birtokosunk]? De ti vajon honnan lettetek? E freeholderok elpusztításából. Miért nem kérdezitek tovább, hová lettek a független szövők, fonók, kézművesek?*
Szerző Közzétéve 2020-07-14 Kategória Egyéb, Vezető cikkekCímke ideológia Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A mezőgazdasági forradalom bejegyzéshez hozzászólás
Putyin: Oroszországnak bársonykesztyűbe bújtatott vasököl politikát kell folytatnia
Moszkva, 2020. július 13. hétfő (MB)
Oroszországnak bársonykesztyűbe bújtatott vasököl politikát kell folytatnia nemzetközi téren – mondta Putyin orosz elnök vasárnap a Rosszia-1 TV csatornának adott nyilatkozatában.
Putyin sajnálatosnak nevezte, hogy az Egyesült Államokban oroszellenes retorikával akarnak érvényt szerezni az amerikai érdekeknek. „Ami ott, a világ legnagyobb gazdaságában, a legnagyobb nukleáris és katonai hatalomban végbemegy azért sajnálatos, mert kihat az egész nemzetközi rendszerre, és kedvezőtlen következményekkel jár az orosz-amerikai kapcsolatokra nézve” – jelentette ki az amerikai elnökválasztási korteshadjáratban tapasztalható oroszellenességről.
Mi nem viselkedhetünk, mint az őrültek, kik késsel a kezükben hadonásznak és szórják átkaikat szanaszét. A mi szólásmondásunk szerint „vasököl a bársonykesztyűben”. Úgy vélem, ez a mondás fejezi ki a legjobban a mi stílusunkat – mondta Oroszország elnöke arról, hogy milyen módszerrel védelmezik az orosz nemzeti érdekeket.+++
Szerző Közzétéve 2020-07-13 Kategória Egyéb, Vezető cikkek6 hozzászólás Putyin: Oroszországnak bársonykesztyűbe bújtatott vasököl politikát kell folytatnia című bejegyzéshez
A 2020 06. 13 – i Ragályhíradó
A július 11 – 12 – i hétvége ragálymérlege világszerte kedvezőbb, mint az azt megelőző két nap hasonló eredménye.
BÁR A LEGFRISSEBB KIMUTATÁS SZERINT A MEGSZÁLLOTTAK SZÁMA ÁTLÉPTE A 13 MILLIÓT. A pontos szám 13 041 728.
8130 ember esett áldozatául a ragálynak a hét végén, az összesítésben pedig eddig már 571 624 – en!
Az USA – ban 121 743 új ragályost igazoltak, amivel 3 413 995 megszállottjuk lett. 1200 halottal pedig 137 782 – re hízott az amerikai halottlista.
Braziliában 61 796 új fertőzöttel már 1 866 186 főt számlál a koronás tábor. Az 1626 új halott pedig 72 151 – re növelte az áldozatok eddigi számát.
India 55 550 új megszállottal gyarapította a kört 889 487 tagúra, 1041 új halálesettel pedig 23 194 – re pedig az áldozatok számát.
Oroszországban 6615 ferőzött lett a hét végén. Az eddigi esetszámuk 727 162 fő. Szombat – vasárnap 130 – an haltak bele a ragályba, összesen pedig 11 335 – en.
Az “USA – ba menekült” wuhani tudósok hamarosan le fogják leplezni Kína bűnösségét a ragály vírusának összebarkácsolása, és világra szabadítása ügyében! – jelentették be az USA – ban.
DÖBRÖGISZTÁN CSUDAVAJDASÁG:
A Ragályhíradó bepötyögésekor (júl. 13. 09:10) a qrmányvetítöldén még csak az előző napi mese szerepel.
Ebben pedig azt állítják az illetékesek, hogy vajdaságunkban vasárnap reggel volt 4247 megszállott, és 595 áldozat.
A halálozási rátánk: a fertőzöttek 14,00988933364728 százaléka.
Szerző Közzétéve 2020-07-13 Kategória Egyéb, Vezető cikkek A 2020 06. 13 – i Ragályhíradó bejegyzéshez hozzászólás
Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A tőkés bérlők keletkezése
4. A tőkés bérlők keletkezése
Miután megvizsgáltuk a szabad prédául szolgáló proletárok erőszakos megteremtését, a véres fegyelmet, amely őket bérmunkásokká változtatja, a piszkos politikai tragikomédiát154, amely rendőri úton növeli a munka kizsákmányolási fokával együtt a tőke felhalmozását, felmerül az a kérdés, honnan jönnek eredetileg a tőkések? Hiszen a falusi népesség kisajátítása közvetlenül csak nagy földtulajdonosokat teremt. Ami a bérlő keletkezését illeti, ezt úgyszólván ujjunkkal tapinthatjuk, mert lassú, sok évszázadon át kibontakozó folyamat. Maguk a jobbágyok, akárcsak a szabad kis földtulajdonosok, igen különböző birtoklási viszonyok között éltek, és ezért igen különböző gazdasági feltételek között szabadultak fel.
Angliában a bérlő első formája a bailiff, aki maga is jobbágy. Helyzete hasonlít a régi római villicuséhoz, csak tevékenységi köre szűkebb. A XIV. század második felében olyan bérlő lép a helyére, akit a landlord lát el vetőmaggal, jószággal és mezőgazdasági szerszámokkal. Helyzete nem nagyon különbözik a parasztétól, csak több bérmunkát zsákmányol ki. Csakhamar metayer, felesbérlő lesz belőle. Ő adja a földműveléshez szükséges tőke egyik részét, a landlord a másikat. Az összterméken szerződésben meghatározott arányban osztoznak. Ez a forma Angliában gyorsan eltűnik, hogy átadja helyét a tulajdonképpeni bérlőnek, aki saját tőkéjét értékesíti bérmunkások alkalmazása révén, és a többlettermék egy részét fizeti, pénzben vagy természetben, a landlordnak mint földjáradékot.
Ameddig — a XV. század folyamán — a független paraszt és a bérmunka mellett önállóan is gazdálkodó béres maga gazdagszik munkája révén, a bérlő körülményei és termelésének mezeje egyaránt közepesek maradnak. A XV. század utolsó harmadában meginduló mezőgazdasági forradalom, amely csaknem az egész XVI. században (de utolsó évtizedeit kivéve) tovább tart, éppoly gyorsan meggazdagítja a bérlőt, mintahogyan a földművesnépet elszegényíti.227* A községi legelők stb. elbitorlása lehetővé teszi számára, hogy állatállományát szinte minden költség nélkül nagymértékben szaporítsa, a jószág viszont bőségesebb trágyát ad a föld megművelésére.
227* „Bérlők”, mondja Harrison „Description of England”-jében, „akiknek korábban nehezükre esett 4 £ járadékot fizetni, most 40, 50, 100 £-et fizetnek, és mégis azt hiszik, hogy rossz üzletet kötöttek, ha bérleti szerződésük leteltével 6—7 évi járadékot nem tesznek félre.”*
A XVI. században ehhez egy döntően fontos mozzanat járul még. Akkoriban a bérleti szerződések hosszúak voltak, gyakran 99 évre szóltak. A nemesfémek és ezért a pénz értékének folytonos esése arany gyümölcsöt termett a bérlőknek. Minden egyéb, korábban megtárgyalt körülménytől eltekintve, csökkentette a munkabért. A munkabér egy részét hozzácsapták a bérlő profitjához. A gabona, a gyapjú, a hús, egyszóval valamennyi mezőgazdasági termék árának folytonos emelkedése a bérlő pénztőkéjét, ennek bárminő közreműködése nélkül, megduzzasztotta, míg a fizetendő földjáradékot a szerződés a régi pénzértékben rögzítette228* Ily módon egyidejűleg gazdagodott bérmunkásai és landlordja rovására. Nem csoda tehát, ha Angliának a XVI. század végén az akkori viszonyokhoz képest gazdag „kapitális bérlő” osztálya volt.229*
228* A pénz XVI. századbeli elértéktelenedésének a társadalom különböző osztályaira való hatásáról lásd: „A Compendious or Brief Examination of Certain Ordinary Complaints of Diverse of our Countrymen in these our Days By W. S., Gentleman” [Velős illetve rövid vizsgálata néhány honfitársunk bizonyos közönséges panaszainak ezekben a mi napjainkban írta W. S. Gentleman] (London 1581). Ennek az írásnak párbeszédes formája hozzájárult ahhoz, hogy sokáig Shakespeare-nek tulajdonították és még 1751-ben is az ő nevével adták ki. Szerzője William Stafford Az egyik helyen a lovag (knight) a következőképpen elmélkedik:
Lovag: „Te, földműves szomszédom, te, szatócs úr és te, rézműves koma, valamint a többi kézművesek, ti aránylag könnyen segíthettek magatokon. Mert amennyivel az összes dolgok drágábbak, mint voltak, annyival emelitek áruitok és foglalatosságaitok árát, amelyeket ismét eladtok. De nekünk nincsen semmi eladnivalónk, aminek árát emelhetnénk, hogy kiegyenlíthessük azokat a dolgokat, amelyeket ismét vennünk kell ” Egy másik helyen a lovag megkérdi a doktortól: „Kérlek, mondd meg, milyen embercsoportok azok, amelyekre gondolsz. És először is, véleményed szerint, kik nem fognak ezen veszíteni?” — Doktor: „Úgy gondolom, mindazok, akik vásárlásból és eladásból élnek, mert ha drágán vásárolnak, aszerint adnak is el.” — Lovag: „Melyik a kővetkező csoport, amely, mint ahogy mondod, nyerni fog ezen?” — Doktor: „Nos, mindazok, akiknek saját kezelésükben” (azaz megművelésükben) „levő vállalkozásuk vagy bérletük van és régi bért fizetnek, mert ott, ahol a régi áron fizetnek, az új áron adnak el — azaz igen keveset fizetnek földjükért és mindazt, ami rajta terem, drágán adják el …” — Lovag: „Melyik csoport az, amely szerinted eközben többet veszít, mint amennyit amazok nyernek?” — Doktor: „Az összes nemesek, urak és mindazok, akik valamilyen megszabott járadékból vagy illetményből élnek, vagyis akik nem maguk kezelik” (művelik) „földjüket, vagy nem adásvétellel foglalkoznak.”*
229* Franciaországban a régisseur, aki a korai középkorban tiszttartó és a hűbérúrnak teljesítendő szolgáltatások behajtója volt, csakhamar homme d’affaires-ré (üzletemberré) lesz, aki zsarolással, csalással stb. tőkéssé küzdi fel magát. Ezek a régisseurok néha maguk is előkelő urak voltak. Például: „Ezt a számadást nyújtja át Jacques de Thoraisse úr, Besancon lovagi várnagya urának, aki Dijonban a burgundi herceg és gróf nagyuram számára számadást vezet azokról a járadékokról, amelyek a nevezett váruraságot 1359. december 25. napjától 1360 december 28. napjáig illetik.” (Alexis Monteil: „Traité de matériaux manuscrits etc.” [Értekezés a történelem különböző ágainak kézírásos anyagairól], I. köt. 234—235. old.) Már itt megmutatkozik, hogy a társadalmi élet minden területén az oroszlánrész a közvetítőnek jut. A gazdasági területen például pénzemberek, tőzsdések, kereskedők, szatócsok fölözik le az üzleteket; a polgári jogban az ügyvéd kopasztja meg a feleket, a politikában a képviselő többet jelent, mint a választók, a miniszter többet, mint az uralkodó; a vallásban istent háttérbe szorítja a „közbenjáró”, és ezt viszont a papok, akik ismét elkerülhetetlen közvetítők a jó pásztor és nyája között. Angliához hasonlóan Franciaországban is a nagy hűbéri birtokok végtelenül sok kis gazdaságra oszlottak, de olyan feltételekkel, amelyek a falusi népre hasonlíthatatlanul kedvezőtlenebbek voltak. A XIV. század folyamán elterjedtek a bérletek, ferme-ek vagy terrier-k. Számuk állandóan növekedett, jóval 100 000 fölé. A termék 1/12 részétől 1/5 részéig váltakozó földjáradékot fizettek pénzben vagy természetben. A terrier-k hűbérbe, alhűbérbe stb. adott birtokok (fiefs, arriére-fiefs) voltak, az uradalmak értéke és terjedelme szerint, amelyek közül némelyik csak néhány arpent nagyságú volt, Mindezeknek a terrier-knek az ott lakók felett valamilyen fokú bíráskodási joguk volt; négy ilyen fok volt. Elképzelhető, hogy a falusi nép mindezen kis zsarnokok alatt milyen nyomásnak volt kitéve. Monteil azt mondja, hogy akkoriban 160 000 bíróság volt Franciaországban, holott ma 4000 törvényszék (beleértve a békebíróságokat is) elegendő.*
Szerző Közzétéve 2020-07-13 Kategória Egyéb, Vezető cikkekCímke ideológia Marx – Tőke 1 – Az úgynevezett eredeti felhalmozás – A tőkés bérlők keletkezése bejegyzéshez hozzászólás
Szerző Közzétéve 2020-07-12 Kategória Egyéb, Vezető cikkek7 hozzászólás Mi lesz ebből…? című bejegyzéshez
Realista - Valamit – valamiért!

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Kvk.I.37.443/2014/4. számú határozat | K Ú R I A
Kvk.I.37.443/2014/4. számú határozat
Kvk.I.37.443/2014/4.szám
A Kúria a ... ügyvéd által képviselt Együtt – a Korszakváltók Pártja kérelmezőnek a Nemzeti Választási Bizottság 2014. április 1. napján meghozott 933/2014. számú határozata ellen benyújtott bírósági felülvizsgálat iránti kérelme folytán megindult nemperes eljárásban - tárgyaláson kívül - meghozta az alábbi
A Kúria a Nemzeti Választási Bizottság 933/2014. számú határozatát helybenhagyja.
... a Magyar Szocialista Párt, az Együtt – a Korszakváltók Pártja, a Demokratikus Koalíció, a Párbeszéd Magyarországért Párt és a Magyar Liberális Párt jelöltje facebook oldalán egy narancsot ábrázoló képet tett közzé, melyről horogkereszt formában kivágták a héjat, és az alatt a Jobbik párt logója tűnt elő. A képhez tartozó szöveg: „Illúzió ne legyen: ha megkapargatjuk a felszínt, akkor valami ilyesmi tűnik elő”.
Egy magánszemély beadványozó kifogást nyújtott be a Békés Megyei 03. számú Országgyűlési Egyéni Választókerületi Választási Bizottságához (a továbbiakban: OEVB). Előadta, hogy a képpel a jelölt a köznyugalom megzavarására alkalmas módon azt sejteti, hogy a FIDESZ – Magyar Polgári Szövetség egy náci párt, mely sérti a választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény (a továbbiakban: Ve.) 2. § (1) bekezdés e) pontjában foglalt jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás elvét, és a Büntető törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) 335. §-ának rendelkezését.
Az OEVB 32/2014. (III. 28.) határozatában a kifogást elutasította.
A beadványozó fellebbezése folytán eljárt Nemzeti Választási Bizottság (a továbbiakban: NVB) a 2014. április 1. napján kelt 933/2014. számú határozatával az OEVB határozatát megváltoztatta, a kifogásnak helyt adott, és a jogsértőt eltiltotta a további jogszabálysértéstől.
Indokolása szerint a választási eljárás valamennyi résztvevőjével szemben megfogalmazott törvényi követelmény a Ve. 2. § (1) bekezdés szerinti alapelvek megtartása. Az általános törvényi kötelezettségnek csak akkor tehetnek eleget, ha a Ve. által kampányeszközként definiált eszközeik, tevékenységük is megfelel a Ve. alapelveinek.
A vizsgált képen megjelenő „narancs” a közéletben egyértelműen a FIDESZ – Magyar Polgári Szövetség emblémája, vele azonosítható jelkép. A kép és a felette olvasható szöveg a 2014. évi országgyűlési képviselőválasztáson jelölő szervezetként részt vevő demokratikus pártokat a nácizmus ideológiájával azonosította, mindezt egy olyan internetes oldalon, mely a választópolgárok nagy tömege által is megtekinthető.
Álláspontja szerint súlyosan sérti a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét az, ha a jelölő szervezetek és a jelöltek kampánytevékenységük során egymást, illetve ellenfeleiket önkényuralmi jelképek használatával, az a mögött húzódó ideológiával azonosítják, széles körben megosztva, illetve terjesztve ezt, esetlegesen a negatív kampány szabályainak és a szólásszabadság alkotmányos védelmet élvező alapjog égisze alatt.
Az NVB álláspontja szerint a jelölt által közzétett kép és az ahhoz fűzött nyilatkozat egyértelműen túlmutat a szabad véleménynyilvánítás és a negatív kampány határain és az alkalmas a Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontjában foglalt alapelv megsértésére. Mivel a jelölt megsértette a Ve. hivatkozott alapelvét, az NVB eltiltotta a további jogszabálysértéstől.
A kérelmező felülvizsgálati kérelmében az NVB határozat megváltoztatását és a kifogás elutasítását kérte.
Hivatkozott a Legfelsőbb Bíróság korábbi választások során meghozott Kvk.III.37.211/2006/3. és Kvk.37.107/2008/2. végzéseire, melyek szerint a vélemény, értékítélet kifejtésével a választási alapelvek sérelme nem valósítható meg még akkor sem, ha az adott megnyilvánulás éles megfogalmazást tartalmaz.
A facebookon megosztott kép és az ahhoz kapcsolódó szöveg szimbolikus véleménynyilvánítás, egy súlyosan elmarasztaló értékítélet kifejezése. Ha a Fővárosi Ítélőtábla döntése nyomán a „neonáci” jelző használata a véleménynyilvánítás szabadságának része, akkor a hasonló értékítéletet kifejező képi megjelenés is annak tekinthető. Mindezek alapján az elmarasztalt jelölt a véleménynyilvánítás szabadságával élve osztotta meg a facebookon kifogásolt fotót és fűzött ahhoz értékelő megjegyzést, ami így nem sérti a Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontjában meghatározott választási alapelvet.
A Kúria a kérelmező felülvizsgálati kérelmének keretei között azt vizsgálta, hogy a Ve. szerinti rendeltetésszerű joggyakorlás elvének keretei között miként egyeztethető össze a véleménynyilvánítás szabadsága és az önkényuralmi jelképek használata. Végzésének meghozatala során a Kúria tekintettel volt az Alkotmánybíróság 14/2000. (V.12.) és 4/2013. (II.21.) AB határozataiban foglaltakra.
A választási kampányban a jelölő szervezetek saját programjuk ismertetésén túlmenően választási ellenfeleik programját is értékelik és minősítik, ehhez mind a Ve., mind a korábbi szabályok szerint kampányeszközöket vehetnek/vehettek igénybe. A felülvizsgálati kérelemben megjelölt legfelsőbb bírósági határozatok verbális és nyomtatott szöveges közlésekre vonatkozó eseti döntések. Jelen esetben azonban nem is csupán egy képi megjelenítésről, hanem egy, a Btk. 335. § (1) bekezdése szerint önkényuralminak minősülő jelképnek a kampányeszközként való alkalmazhatóságáról kellett állást foglalni. Ezért a Kúria a választásra irányadó eltérő jogszabályi környezeten túl, az eltérő tartalom miatt is mellőzte a Legfelsőbb Bíróság felülvizsgálati kérelemben megjelölt eseti döntéseinek részletesebb elemzését.
A kampányeszköz képi voltának, és ezen belül önkényuralmi jellegének további következménye az, hogy a Ve. keretei között nem alapos a felülvizsgálati kérelemnek azon előadása, miszerint ha a „neonáci” jelző használata a véleménynyilvánítás szabadságának része, akkor a hasonló értékítéletet kifejező képi megjelenés is annak tekinthető.
A kampánytevékenység Ve. 141. § szerinti meghatározásából következően a Ve. nem tiltja a negatív kampányt, annak korlátját a Ve. 2. § (1) bekezdésében megfogalmazott alapelvek jelentik. A Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontja szerint a választási eljárás szabályainak alkalmazása során érvényre kell juttatni a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét.
A rendeltetésszerű joggyakorlás a joggal való visszaélés törvényi tilalmát rögzítő polgári jogi szabályozásból kiindulva az egész jogrendszert átható követelmény. Azt jelenti, hogy a jogintézményekkel célhoz és tartalomhoz kötötten élhetnek annak címzettjei. Csak az a joggyakorlás élvez törvényi védelmet és elismerést, amelyben a jogosultság formális előírásain túl annak valódi tartalma is felismerhető (Kúria Kvk.IV.37.359/2014/2., Kvk.I.37.394/2014/2., Kvk.I.37.441/2014/2.).
A véleménynyilvánítás szabadságának kitüntetett szerepe van az alkotmányos alapjogok között. A véleménynyilvánítási jog nem csupán alanyi jog, hanem a nyilvánosságot alakító különböző vélemények szabad kifejezésének garanciája is. Nem korlátozhatatlan, de kiemelt szerepe folytán olyan védelmet élvez, hogy csak kevés más joggal lehetséges a korlátozása. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság is kimondta, hogy az alkotmányos értékekkel összeegyeztethetetlen véleménynyilvánítás nem védett, a szabad véleménynyilvánítás kötelezettségekkel és felelősséggel jár együtt. A véleménynyilvánítás szabadságának alkotmányos korlátja lehet a Btk. szerinti szabályozás.
A korábbi Btk. 2013. április 30-a előtt hatályos 269/B.§-a szerinti szabályozásához kapcsolódó jogalkalmazási gyakorlatot elemezve mutatott rá az Alkotmánybíróság, hogy a jogbiztonság követelményének meg nem felelő jogalkotás esetén a jogalkalmazónak nagyszámú, egymásnak ellentmondó körülményre – ezen belül ellentétes eseti döntésekre - kell tekintettel lenni. Ezek között szerepel az OEVB határozatában nevesített BH. 2009.131. számú ítélet (Legfelsőbb Bíróság Bfv.III.1037/2006/5.) és a Pécsi Ítélőtáblának az azzal gyökeresen szemben álló Bhar.II.2/2010/4. számú ítélete. Az új Btk. hatályba léptetett 335. §-a az általános jellegű tiltás helyett az önkényuralmi jelképeknek a köznyugalom megzavarására alkalmas módon való terjesztését, nagy nyilvánosság előtti használatát vagy közszemlére tételét tiltja.
Az önkényuralmi jelképek használatának tiltására vagy megengedésére irányadó korábbi szabályozás jogalkalmazói gyakorlata ellentmondó volt, a hatályos szabályozás alkalmazására még nem keletkeztek irányadó bírósági határozatok. Az azonban megállapítható, hogy a választási kampány nem semlegesíti az önkényuralmi jelképek használatának tilalmát. A választási kampány a közhatalom demokratikus megszerzésének folyamatához kapcsolódik, a kampány önmagában is nagy nyilvánosságot, az internetes felület pedig közszemlére tételt feltételez. A választási bíráskodás keretei között - a szoros határidőkre is tekintettel - nincs mód a használat céljának, következményeinek részletes bizonyítására, az azonban megállapítható, hogy az önkényuralmi jelkép alkalmazása nem áll az Alaptörvény IX. cikk (1) bekezdésébe foglalt véleménynyilvánítási szabadság védelme alatt.
Mindez azt eredményezi, hogy a Btk. 335. § (1) bekezdésében nevesített önkényuralmi jelkép választási kampány részeként való használata a használat céljának, következményeinek vizsgálata nélkül alkalmas a rendeltetésellenes joggyakorlás megállapítására. A Kúria ezért akként osztja az NVB megállapítását, hogy sérti a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét az, ha a jelöltek kampánytevékenységük során egymást önkényuralmi jelképek használatával azonosítják a jelkép mögött húzódó ideológiával.
Az eljárás illetékének mértékét az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 43. § (7) bekezdése alapján határozta meg. A Kúria a kérelmezőt a 6/1986. (VI.26.) IM rendelet 13. § (2) bekezdése alapján kötelezte az illeték viselésére.

matches: Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Bíróság Bíróság Kúria Kúria