text:
IV/00355/2016
. IV/00355/2016
Az ügy tárgya: A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (ügyféli jogállás, perindítási jogosultság igazolása)
Az indítványozó - az Abtv. 27.§-a alapján - a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó álláspontja szerint az alapügyben eljárt hatóság megsértette a fegyveregyenlőség elvét és a tisztességes eljárás követelményét azzal, hogy az eljárásba annak ellenére nem vonta be az indítványozót, hogy a határozat rá vonatkozó értékítéletet és megállapításokat tartalmaz. Álláspontja szerint a hatóság tényállástisztázási és indokolási kötelezettségének sem tett eleget, mivel az ügyben bizonyítást nem folytatott le.
Az indítványozó álláspontja szerint azzal, hogy az eljárt bíróság támadott határozatában megállapította, hogy az indítványozó perindítási jogosultsága nem nyert igazolást és a keresetét elutasította, jogszabálysértő módon elzárta a jogorvoslathoz való jogától. Állsápontja szerint ennek okán nem volt lehetősége - az ügy alapjául szolgáló közigazgatási határozattal szemben - az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésében foglalt jogait érvényesíteni, ezért a támadott bírói döntés sérti az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdésében, valamint XXIV. cikk (1) bekezdésében foglaltakat..
a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete
IV_355_0_2016_inditvany_anonim.pdf IV_355_2_2016_ind_kieg.pdf
A határozat száma: 3033/2018. (II. 13.) AB határozat
Az ABH 2018 tárgymutatója: alkotmányértelmezési szabályok; jogorvoslathoz való jog; távhőszolgáltatás díja; tisztességes eljáráshoz való jog; ügyféli jogok; alkotmányértelmezés; távhőszolgáltatás; tisztességes hatósági eljáráshoz való jog
Az Alkotmánybíróság tanácsa elutasította a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi
Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének
alapjául szolgáló ügyben a Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal
visszavonta a hőszolgáltatással foglalkozó Kft. távhőtermelői és
távhőszolgáltatói működési engedélyét, egyidejűleg egy másik gazdasági
társaságot jelölt ki a szolgáltatás ellátására a városban. Az indítványozó,
mint a Kft-ben tulajdonrésszel rendelkező gazdasági társaság a hatóság
határozatának bírósági felülvizsgálata iránt nyújtott be keresetet, amelyet a
bíróság az indítványozó perindítási jogosultságának hiányára hivatkozással
elutasított. Az indítványozó a döntéssel szemben benyújtott alkotmányjogi
panaszában kifejtette, hogy a hatóság az eljárása során a tényállás tisztázása
körében nem a Kft-vel, hanem az abban többségi tulajdonos helyi önkormányzattal
tartott kapcsolatot, tőle kért véleményeket, álláspontokat; a Kft. számára nem
biztosított véleményezési, észrevételezési lehetőséget, megsértve ezzel annak
ügyféli jogait. Mindezek álláspontja szerint megalapozzák a fegyveregyenlőség
elvének, illetve a hatóság pártatlanságának megsértését, vagyis a tisztességes
hatósági eljáráshoz való joga sérelmének megállapítását. Az Alkotmánybíróság a
panaszt nem találta megalapozottnak. A távhőtermelői és távhőszolgáltatói
működés nem az indítványozó, hanem a Kft. joga volt; a hatósági döntés nem az
indítványozó, hanem a Kft. jogát vonta meg. Kétségtelen, hogy egy adott –
engedélyköteles – gazdasági tevékenység folytatása, illetve annak akár
kényszerű beszüntetése közvetetten az érintett gazdasági társaságban
tulajdonrésszel rendelkező személyekre is kihatással van. Ugyanakkor ezen
tulajdonosok tekintetében fontos hangsúlyozni, hogy a gazdasági társaság
megalakításával egy tőlük különálló, a jövőben a saját nevében gazdálkodó jogi
személy létrehozatalára szereztek jogosultságot, és vállaltak egyszersmind
kötelezettséget. Ahogyan a társaság kötelezettségeiért az egyes tulajdonosok
felelőssége is csak mögöttes, úgy a gazdálkodási tevékenység befolyásolására is
csak a gazdasági társaságokra vonatkozó jogszabályi előírások megtartásával,
közvetetten van lehetőségük. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint nem
tekinthető alaptörvény-ellenesnek az a bírói jogértelmezés, amely a konkrét
gazdasági társaságok esetében azok tulajdonosait nem ismeri el a társaságot
érintő közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatának kezdeményezésére
jogosultként. A határozathoz különvéleményt csatolt dr. Hörcherné dr. Marosi
Ildikó alkotmánybíró.
3033_2018 AB határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság tanácsa alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Hörcherné dr. Marosi Ildikó alkotmánybíró különvéleményével – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
[1]	1. A jogi képviselővel (dr. Strausz Éva ügyvéd, 2400 Dunaújváros, Építők útja 7.) eljáró indítványozó (ENERGOTT Fejlesztő és Vagyonkezelő Korlátolt Felelősségű Társaság) az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 3.K.32.052/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítása és megsemmisítése iránt.
[3]	2. A Magyar Energetikai és Közmű-szabályozási Hivatal 4034/2015. számú határozatával visszavonta az engedélyes Kft. (a továbbiakban: Engedélyes) távhőtermelői és távhőszolgáltatói működési engedélyét, egyidejűleg egy másik gazdasági társaságot jelölve ki a távhőtermelés és távhőszolgáltatás ellátására Szegeden, a kijelölt engedélyes rendes eljárásban kiadandó engedélyeinek jogerőre emelkedéséig terjedő időszakra. Az indítványozó, mint az Engedélyes tekintetében tulajdonrésszel rendelkező gazdasági társaság a hatóság határozatának bírósági felülvizsgálata iránt nyújtott be keresetet; annak jogszabálysértő voltára tekintettel, kérve a határozat hatályon kívül helyezését és a hatóság új eljárás lefolytatására kötelezését. Az indítványozó a perben hivatkozott arra, hogy a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 15. § (1) bekezdése alapján „[…]az adott ügyben ügyfélnek minősül, miután a támadott határozat felperes jogát (üzletrészre vonatkozó tulajdonjogát) közvetlenül érinti”.
[4]	A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság a támadott ítéletében a keresetet – az indítványozó perindítási jogosultságának hiányára alapítottan – elutasította. A támadott ítélet rögzítette, hogy a fellebbezés lehetőségét a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban Pp.) 340. § (1)–(2) bekezdései kizárják.
[5]	Az indítványozó a döntéssel szemben benyújtott alkotmányjogi panaszában, illetve indítványa kiegészítésében részletesen kifejtette a bíróság által felülvizsgálni kért, általa jogsértőnek tartott határozattal összefüggésben szerinte feltárható törvénysértéseket, a hatóság által tett, szerinte megalapozatlan, nem bizonyított megállapításokat, illetve az azzal kapcsolatos kifogásait, hogy a hatóság az eljárása során a tényállás tisztázása körében nem az Engedélyessel, hanem az abban többségi tulajdonos helyi önkormányzattal tartott kapcsolatot, tőle kért véleményeket, álláspontokat; majd az ezek alapján az Engedélyes tekintetében megfogalmazott megállapításokkal kapcsolatban az Engedélyes számára nem biztosított véleményezési, észrevételezési lehetőséget, megsértve ezzel annak ügyféli jogait. Mindezek álláspontja szerint megalapozzák a fegyveregyenlőség elvének, illetve a hatóság pártatlanságának megsértését, vagyis a tisztességes hatósági eljáráshoz való joga sérelmének megállapítását [Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdés] is. A határozatnak – az Engedélyes kisebbségi tulajdonosaként – az indítványozóval, illetve a szintén az indítványozó gazdasági érdekeltségébe tartozó másik gazdasági társasággal összefüggésben tett, az indítványozó által megalapozatlannak tartott megállapításai, mint a hatóság döntésében lényeges indokok, az indítványozó szerint megalapozzák [meg kellett volna alapozniuk] a hatósági eljárás tekintetében az ügyfélkénti elismerését is. Álláspontja szerint azáltal, hogy az eljáró bíróság az általa relevanciaként kezelt ügyféli minőségét a támadott döntésben ennek ellenére nem tartotta megállapíthatónak, sérült az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való joga. A támadott bírósági döntésnek a kereshetőségi jogát kizáró rendelkezése ellehetetlenítette a hatósági döntés érdemével szembeni; a fellebbezést kizáró rendelkezése pedig a kereshetőségi jogával kapcsolatos bírósági döntéssel szembeni jogorvoslatot. Mindezek az indítványozó szerint az Alaptörvény XXVIII. cikke (7) bekezdésében rögzített jogorvoslathoz való joga sérelmét is okozták.
[7]	1. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése értelmében az Alkotmánybíróságnak elsődlegesen az alkotmányjogi panasz befogadhatóságáról szükséges döntenie. Ennek keretében az Alkotmánybíróság mindenekelőtt az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának formai és tartalmi feltételeit vizsgálja. Ezekkel kapcsolatban a következőket állapította meg.
[8]	1.1. Az alkotmányjogi panasz a befogadhatóság formai feltételeinek [Abtv. 30. § (1) bekezdés, valamint 52. § (1b) bekezdés) a)−f) pont] eleget tesz. Az indítványozó alkotmányjogi panaszát az Abtv. 30. § (1) bekezdésében foglalt határidőn belül adta postára, megjelölte az Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó törvényi rendelkezést (Abtv. 27. §), és az Alaptörvény sérülni vélt rendelkezéseit [XXIV. cikk (1) bekezdése, valamint XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdései], az indítvány továbbá tartalmaz a támadott ítélet alaptörvény-ellenességére vonatkozó okfejtést, valamint kifejezett kérelmet a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság támadott döntése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére [Abtv. 52. § (1b) bekezdés a)−f) pontjai].
[9]	1.2. Az Abtv. 56. § (2) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság megvizsgálta az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29. § szerinti feltételeket.
[10]	1.3 Az Abtv. 27. §-ában meghatározott egyedi ügyben való érintettség megállapítható: az indítványozó, mint az alkotmányjogi panasz benyújtásának alapjául szolgáló közigazgatási határozat felülvizsgálatára irányuló per felperese, nyilvánvalóan érintettnek tekinthető.
[11]	Az indítványozónak nem áll rendelkezésre további jogorvoslati lehetőség, a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság támadott döntésével szemben további (rendes) jogorvoslati eljárás nem vehető igénybe, ezért a panasz az Abtv. 27. § b) pontjában és az Ügyrend 32. § (2) bekezdés b) pontjában foglalt követelményeknek eleget tesz.
[12]	1.4. Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt befogadta, mivel úgy ítélte meg, hogy az Abtv. 29. §-ára figyelemmel a jelen ügy kapcsán alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésként vizsgálandó, hogy nem jelenti-e az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmét az a jogértelmezés, amely alapján nem tekinthető jogosultnak a hatósági határozat bírósági felülvizsgálatára irányuló per megindítására az a természetes vagy jogi személy, aki abban a gazdasági társaságban, amelyre nézve a hatóság döntése rendelkezést tartalmaz, és amely a hatósági eljárásban nevesített ügyfél, (kisebbségi) tulajdonrésszel rendelkezik. Ennek kapcsán az Alkotmánybíróság szükségesnek látta továbbá megvizsgálni, hogy a jelen ügy kapcsán a bírói döntésben megjelenő fenti jogértelmezés, illetve ebből adódóan az indítványozó keresetének a kereshetőségi jog hiányára tekintettel történő elutasítása, tekintettel a meghozott döntéssel szembeni fellebbezés kizártságára is, jelentheti-e az indítványozó jogorvoslathoz való jogának a bírói döntésből fakadó sérelmét. Az Alkotmánybíróság mindezekre tekintettel az alkotmányjogi panasz befogadása és érdemi vizsgálata mellett döntött.
[13]	1.5. Az érdemi vizsgálat során ugyanakkor az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az indítványozónak az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes hatósági eljáráshoz való jog sérelme körében előadott érvelései, állításai egyrészt nem alkotmányossági, hanem törvényességi kifogásokat tartalmaznak, másrészt pedig nem az indítványozó, hanem az Engedélyes eljárási helyzetével, lehetőségeivel kapcsolatosak. Az indítványozó érvelése valójában legfeljebb az Engedélyesnek a tisztességes hatósági eljáráshoz való joga tekintetében lehetne értelmezhető, azonban az Abtv. 27. §-a alapján az alkotmányjogi panasz akkor nyújtható be, ha a sérelmezett (bírói) döntés – legalábbis az indítványozó érvelése alapján – az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti. A jelen ügyben azonban az Alkotmánybíróság azt állapította meg, hogy az indítványozó által előadott érvelés, és saját Alaptörvényben biztosított joga között alkotmányjogilag is értelmezhető összefüggés a tisztességes hatósági eljáráshoz való jog tekintetében nem volt megállapítható. Erre tekintettel érdemi elbírálásra az indítványnak az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésének sérelmét állító eleme tekintetében – mivel nem felel meg az Abtv. 27. § a) pontjában foglalt feltételnek – nem volt lehetőség.
[15]	Az Alkotmánybíróság a becsatolt iratokból az alkotmányjogi panasz alapját képező hatósági és bírósági eljárások tekintetében az alábbiakat állapította meg.
[16]	A hatóság a felülvizsgálni kért határozata indokolásában részletesen kifejtette, hogy az Engedélyes távhőtermelői és távhőszolgáltatói működési engedélyét milyen indokok, illetve törvényi rendelkezések alapján vonta vissza, továbbá, hogy a kialakult helyzettel kapcsolatban beszerzett, az Engedélyes gazdasági társaságban egyébként többségi tulajdonos helyi önkormányzat állásfoglalásait milyen szempontok alapján értékelte, illetve vette figyelembe. Mindezek, továbbá törvényben foglalt felhatalmazás, illetve döntési kötelezettség alapján egy, a hatáskörébe és illetékességébe tartozó, az Engedélyes működési engedélyeit érintő (azokat visszavonó és új engedélyest kijelölő) határozatot hozott. Ezen határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perben a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság az alkotmányjogi panasszal támadott ítélete indokolásában számot adott arról, hogy az indítványozó ügyfélkénti elismerhetősége, és ezáltal kereshetőségi joga hiányát megállapító döntését a jogszabályok milyen értelmezésére alapította, függetlenül egyébként attól, hogy – az ítéletben foglaltak szerint – az indítványozó az eljárásban nem igazolta a szerinte az ügyféli minőségét megalapozó, az Engedélyes gazdasági társaság kisebbségi üzletrészére vonatkozó tulajdonjogának fennállását.
[17]	Az Alkotmánybíróság a támadott bírói döntés vonatkozásában elsőként az indítványozónak a jogorvoslathoz való joga sérelmével kapcsolatos panaszelemét vizsgálta. A támadott döntés alapjául szolgáló per közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránt indult. A keresetet az indítványozó kereshetőségi jogának hiánya okán elutasító döntésében a bíróság megállapította, hogy azzal szemben a Pp. 340. § (1)−(2) bekezdései a fellebbezés lehetőségét kizárják. Az indítványozó jogi álláspontja szerint azonban ezen rendelkezések alkalmazására csak abban az esetben kerülhetett volna sor, ha a keresetét a bíróság érdemben elbírálta volna. Ennek hiányában viszont – nézete szerint – a bíróság döntésével szemben a fellebbezés lehetőségének kizárása valójában alapjogi sérelmet, a jogorvoslathoz való joga sérelmét okozta.
[18]	A Pp. 340. § (1) bekezdése alapján főszabályként a közigazgatási perben hozott ítélettel szemben nincs helye fellebbezésnek, a (2) bekezdésben foglaltak szerint erre csak akkor van kivételesen lehetőség, ha a közigazgatási pert olyan elsőfokú határozat bírósági felülvizsgálata iránt indították, amely ellen közigazgatási úton nincs helye fellebbezésnek és e határozatot a bíróság törvény alapján megváltoztathatja [ezzel a feltétellel kapcsolatban lásd még: Pp. 339. § (2) bekezdés]. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy a hatóság a felülvizsgálni kért határozata indokolásában megjelölte azokat a törvényi rendelkezéseket, amelyek kizárják a határozata bíróság általi megváltoztatását. Erre tekintettel megállapítható volt, hogy a bíróság a jelen ügyben a hatályos jogszabályok alapján reformatórius jogkörrel nem, csak kasszációs jogkörrel rendelkezett, ezért a Pp. 340. § (2) bekezdésében foglalt együttes követelmények közül a határozat bíróság általi megváltoztathatóságának követelménye nem volt megállapítható. A kereshetőségi jog hiánya pedig – a kereset tartalmától, érveitől függetlenül – a kereset egészének elutasítását vonja maga után, ami – habár az indítványozó lényegében ezt kifogásolja – a Pp. szabályai alapján közigazgatási perben meghozott, fellebbezéssel nem támadható ítélet esetén sem tekinthető önálló jogorvoslattal támadható döntésnek. A bíróság támadott ítélete tehát egyfokú hatósági eljárás eredményeként keletkezett, a bíróság által meg nem változtatható hatósági határozat bírósági felülvizsgálatára irányuló perben meghozott [a keresetet elutasító] döntés volt; erre tekintettel nem foghatott helyt az indítványozó azzal kapcsolatos érvelése, hogy az általa kifogásolt ítélet nem értékelhető a Pp. 340. § (2) bekezdésében meghatározott döntésként. Mivel pedig a közigazgatási perekre vonatkozó eljárási szabályok ilyen esetben a fentebb kifejtettek szerint kizárják a hatósági határozat bírósági felülvizsgálata tárgyában született döntéssel szembeni fellebbezés lehetőségét, megállapítható volt, hogy az eljáró bíróság a Pp. kógens szabályait alkalmazta. Az eljárási szabályok bíróság általi megfelelő (és legfőképpen kötelező) alkalmazása önmagában nem idézheti elő a bírói döntés alaptörvény-ellenességének az Abtv. 27. §-a alapján indult eljárásban történő megállapítását; az indítványozó pedig az alkalmazott jogszabályi rendelkezés alaptörvény-ellenességét nem állította. Mivel az Alkotmánybíróság sem látott okot arra, hogy a Pp. 340. §-a említett rendelkezéseinek vizsgálatára a jelen ügy kapcsán az Abtv. 28. §-ának alkalmazásával áttérjen, a kifejtettekre tekintettel az indítványt az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésének sérelmét állító eleme tekintetében elutasította.
[19]	A tisztességes bírósági eljáráshoz való jog indítványozó által állított sérelme tekintetében az Alkotmánybíróság az alábbiakat állapította meg.
[20]	A bíróság a támadott ítéletében rögzítette, hogy a Pp. 327. § (1) bekezdése alapján a közigazgatási per indítására az ügyfél [Pp. 327. § (1) bekezdés a) pont], továbbá a kifejezetten rá vonatkozó rendelkezés tekintetében az eljárás egyéb résztvevője [Pp. 327. § (1) bekezdés b) pont] jogosult. Döntése indokolásában kifejtette, hogy a felülvizsgálni kért határozat az indítványozóra nézve rendelkezést nem tartalmaz [ezért nem lehetett a Pp. 327. § (1) bekezdése b) pontja alapján jogosult a per megindítására]. Megállapította, hogy az indítványozónak a Ket. 15. §-a szerinti ügyféli minőségére való hivatkozása sem megalapozott. A döntésben foglaltak szerint az indítványozó a Pp. 327. § (1) bekezdése a) pontjában foglalt, a Ket. 15. § (1) bekezdése szerinti ügyféli minőségét arra alapította, hogy a támadott határozattal érintett gazdasági társaságban üzletrészre vonatkozó tulajdonjoggal rendelkezik, így a határozat nyilvánvalóan jogos érdekét érinti. Ezzel összefüggésben a bíróság kifejtette, hogy az indítványozó egyfelől a kisebbségi üzletrészre vonatkozó tulajdonjoga fennállását semmilyen módon nem igazolta, másfelől pedig „[…] még a kisebbségi üzletrész tulajdonjogának fennállása esetén sem áll fenn olyan közvetlen érintettség, illetve jogi érdek, ami a perindítást felperes számára lehetővé tenné”, mivel arra – fogalmaz a támadott döntés indokolása – a határozat rendelkező részével érintett, a közigazgatási eljárásban nevesített módon ügyfélként szereplő gazdasági társaság [lett volna] jogosult. A bírósági döntésben foglaltak szerint az indítványozó, „[…] mint kisebbségi tulajdonos a gazdasági társaságokra vonatkozó jogszabályok alapján érvényesítheti a tulajdonrészével kapcsolatos jogosultságokat, ennek megfelelően élhet a kisebbségi tulajdonosként őt megillető jogokkal. A jogérvényesítés lehetőségei szempontjából meg kell különböztetni a perindítás lehetőségét konstituáló tényállási elemeket, illetve az egy gazdasági társaságon belüli jogviszonyok alapján igénybe vehető – többek között a kisebbségi tulajdonosok érdekeit védő jogintézményeket.”
[21]	A bíróság álláspontja szerint arra nincsen lehetőség, hogy egy hatósági eljárásban ügyfélként nevesített gazdasági társaság valamennyi tulajdonosa – ami a bíróság által példaként hozott részvénytársasági forma esetén a részvényesek nagy számára tekintettel akár több ezres nagyságrendet is jelenthet – a hatósági ügyben érintett jogos érdekére hivatkozással a Ket. szerinti ügyfélként egyenként, külön-külön keresettel támadja meg a hatósági határozatot. A bíróság jogi álláspontja szerint erre a[z ügyfélként elismert] gazdasági társaság képviseleti szerveinek van jogosultsága, míg a társaság (kisebbségi) tulajdonosai a tulajdonosi jogaikat a társasági jog rendelkezései szerint érvényesíthetik; így van lehetőségük elérni, hogy a gazdasági társaság adott esetben az ő érdekeiket is képviselje a közigazgatási perben (illetve, hogy egyáltalán kezdeményezze azt). Mindezekre tekintettel állapította meg a bíróság, hogy az indítványozó perindítási jogosultsága nem nyert igazolást, ezért a határozat jogszabálysértő voltát állító keresetet e vonatkozásban érdemben már nem vizsgálta.
[22]	Az Alkotmánybíróság szerint a jelen ügy kapcsán az abban foglalt jogértelmezés az alábbiak szerint nem okozta a bírói döntés alaptörvény-ellenességét.
[23]	A hatóság eljárásának, illetve az annak eredményeként végül meghozott döntésnek a távhőszolgáltatás adott területen történő biztosítása, az Engedélyes működése, illetve az ezt lehetővé tevő engedélyei – végső soron pedig éppen a szolgáltatás biztosíthatóságára tekintettel azok visszavonása – képezte a tárgyát. A távhőtermelői és távhőszolgáltatói működés nem az indítványozó, hanem az Engedélyes joga volt; a hatósági döntés nem az indítványozó, hanem az Engedélyes jogát vonta meg. Kétségtelen, hogy egy adott – engedélyköteles – gazdasági tevékenység folytatása, illetve annak akár kényszerű beszüntetése közvetetten az érintett gazdasági társaságban tulajdonrésszel rendelkező magán-, vagy jogi személyekre is kihatással van. Ugyanakkor ezen tulajdonosok tekintetében fontos hangsúlyozni, hogy a gazdasági társaság megalakításával és az ehhez való anyagi hozzájárulással egy tőlük különálló, a jövőben a saját nevében gazdálkodó jogi személy létrehozatalára szereztek jogosultságot, és vállaltak egyszersmind kötelezettséget. Ez a jogi személy a továbbiakban az általuk választott cégformának megfelelő döntési mechanizmusok és képviselet alapján folytat a saját nevében és kockázatára gazdálkodó tevékenységet; a társaságot megillető jogok érvényesítése, illetve a társaságot ért esetleges jogsérelmek reparálása érdekében is ekként jogosult fellépni. A tulajdonosok a cég tevékenységéből adott esetben ugyan saját bevételre is szert tehetnek amennyiben a társaság nyereségesen működik, azonban ez a – elsősorban a társaság működésének gazdaságossága függvényében, esetlegesen beteljesülő – várakozás sem alapozza meg, hogy a társaság jogait, kötelezettségeit érintő lépéseket a cég, illetve annak a jegyzésére jogosult képviselete helyett megtegyék. Ahogyan a társaság kötelezettségeiért az egyes tulajdonosok felelőssége is csak mögöttes (és adott esetben a vagyoni hozzájárulás mértékére korlátozott), úgy a nyereség realizálására, vagy az egyes konkrét gazdálkodási cselekmények, esetleg magának a gazdálkodási tevékenység körének befolyásolására is csak áttételesen, a gazdasági társaságokra vonatkozó jogszabályi előírások megtartásával, közvetetten van lehetőségük.
[24]	Az Alkotmánybíróság megítélése szerint, tekintettel az egyes gazdasági társaságok gazdálkodása és a tulajdonosok ezzel kapcsolatos joggyakorlása közötti áttételes, mögöttes kapcsolatra, nem tekinthető alaptörvény-ellenesnek az a bírói jogértelmezés, amely a konkrét gazdasági társaságok esetében azok tulajdonosait nem ismeri el a társaságot érintő közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatának kezdeményezésére jogosultként. A társasági jogi szabályok, valamint az egyes eljárási törvények rendelkezései meghatározzák, hogy a cég nevében ki jogosult másokkal szemben, illetve a bíróság előtt fellépni. Az engedélyköteles gazdasági tevékenység folytatására az a gazdasági társaság jogosult, amely az engedélyt kiadó hatósági határozat rendelkező részében az engedély jogosultjaként van feltüntetve. Ahogyan az engedély kiadásáról szóló hatósági döntés sem közvetlenül érinti az egyes engedélyes gazdasági társaságok tulajdonosait, úgy az ezen engedélyt esetlegesen visszavonó hatósági határozatok sem közvetlenül rájuk nézve tartalmaznak rendelkezéseket. Ezért az ilyen hatósági döntésekkel szembeni esetleges fellépés kapcsán is irányadóak a cég képviseletével kapcsolatban fentebb kifejtettek; a gazdasági társaságban tulajdonrésszel rendelkező (magán-, vagy jogi) személyek – a társasági jog szabályainak megtartásával – elsősorban a gazdasági társaság képviselője, vagy képviseleti szerve számára jogosultak (és képesek) konkrét lépések kezdeményezésére. Ily módon a társaságot érintő hatósági és adott esetben bírósági döntések, valamint az egyes tulajdonosok relációjában csak közvetett kapcsolat állapítható meg.
[25]	Önmagában az, hogy a jelen ügyben a bíróság ezen közvetett kapcsolat alapján, a gazdasági társaságokra és a tulajdonosi joggyakorlásra vonatkozó társasági jogi szabályokra utalással az Engedélyes hatósági engedélyeivel kapcsolatos határozat bírósági felülvizsgálata kapcsán az Engedélyes egyik (jelen esetben a kisebbségi) tulajdonosa tekintetében a Ket. szerinti ügyféli minőséget nem tartotta megállapíthatónak, nem eredményezi ezen bírói jogértelmezés alaptörvény-ellenességét. Az eljáró bíróság azon megállapítása, amely rámutat, hogy a gazdasági társaságok egyes tulajdonosai tekintetében a céget érintő hatósági határozat megtámadására való önálló perindítási jogosultság elismerése adott esetben a hatósági határozatok végrehajthatatlanságát, lényegében a közigazgatás egyes (rész)területeinek a lebénulását eredményezhetné, az Alkotmánybíróság szerint az Alaptörvény 28. cikkében foglalt, a bíróságokra nézve kötelező értelmezési szabály megfelelő alkalmazásának tekinthető.
[26]	Az Alkotmánybíróság megjegyzi, hogy − tekintettel a társasági jog és a gazdasági élet működésének sajátosságaira −, könnyen előfordulhat, hogy egy adott gazdasági társaság tulajdonostársai közötti bizalom megbomlására, az együttműködésre való szándék, vagy képesség hiányára tekintettel (vagy akár pusztán a gazdasági környezet megváltozása okán), valamely meghatározott gazdasági tevékenység további folytatása, esetleg magának a gazdasági társaságnak a további működése, ellehetetlenül. Ez akár abban az esetben is megtörténhet, ha egyes tulajdonostársak szándéka (gazdasági megfontolása) a tevékenység, a működés folytatására irányul. Az ellehetetlenülés még könnyebben előfordulhat, ha a társaság engedélyköteles tevékenységet folytat, hiszen ebben az esetben az engedély kiadásához (fenntartásához) szükséges feltételek megtartásának elmaradása – akár még a tulajdonosok ezzel ellentétes, egybehangzó szándéka ellenére is – a tevékenység (kényszerű) beszüntetéséhez, sőt akár a társaság megszűnéséhez is vezethet. Azokban az esetekben, amikor a társaság fennmaradása, vagy az adott tevékenység folytatása külső, objektív körülmények, vagy a tulajdonosok közötti együttműködési készség hiánya okán a társasági jognak a tulajdonosi jogok gyakorlására vonatkozó szabályai alkalmazásával sem biztosítható, a tulajdonosok egymással, vagy a (esetleg megszűnő) céggel szemben immár mellérendelt pozícióban, a magánjogi szabályok szerint jogosultak fellépni. Ez azonban jellemzően elszámolási jellegű jogviták lefolytatását jelentheti, ami egyfelől a jelen eljárásnak nem tárgya, másfelől az ilyen jogviták alapvetően nem eredményezik egy, a társaságot korábban megillető hatósági engedélyt visszavonó hatósági döntés megváltoztatását.
[27]	Az Alkotmánybíróság mindezekre tekintettel az indítványt az Alaptörvény XVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmét állító részében is elutasította.
[28]	Az Alkotmánybíróság a döntést az Abtv. 47. § (1) bekezdése és az 56. § (1)–(2) és (4) bekezdései, 63. §-a, valamint az Ügyrend 5. § (1) és (2) bekezdései, 31. § (6) bekezdése alapján eljárva hozta meg.
[29]	Nem értek egyet a határozat rendelkező részével és annak indokaival sem az alábbiak miatt.
[30]	Az Alkotmánybíróság tanácsa két kérdés kapcsán látta érdemben elbírálhatónak a panasz-indítványban foglaltakat:
[31]	A határozat értelmében a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet vet fel a kereshetőségi jog hiányával kapcsolatos ítéleti álláspont, valamint a panaszos jogorvoslathoz való jogát sérti a támadott bírói döntés a fellebbezési jog kizártsága miatt.
[32]	Előjáróban szükséges arra utalni, hogy nem kétséges a kapcsolat a bírósághoz fordulás és a jogorvoslathoz való jog között, ugyanakkor a két alapjog nem azonos. Az Alkotmánybíróság állandó gyakorlata szerint a jogorvoslathoz való jog nem jelenti szükségképpen a bírósághoz fordulás jogának biztosítását, azaz nem feltétlenül kell biztosítani a bírói utat, mivel a jogorvoslat joga, annak immanens tartalma megvalósulhat adott esetben a közigazgatási eljárás keretei között is. A jogorvoslat szükségképpeni eleme annak hatékonysága, ez következik az Alkotmánybíróság több évtizedes – az Alaptörvény változatlan szabályozására tekintettel továbbra is irányadó – gyakorlatából és a nemzetközi egyezmények (különös tekintettel az Emberi Jogok Európai Egyezménye 13. cikkére) által felállított követelményekből egyaránt {3150/2017. (VI. 14.) AB határozat, Indokolás [14]}.
[33]	1. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében a tisztességes – avagy az alapjog tartalmát jobban kifejező „kiegyensúlyozott” – bírósági eljáráshoz való jog az Alkotmánybíróság állandó gyakorlatában „[…] olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembe vételével lehet csupán megítélni. Ezért egyes részletek hiánya ellenére éppúgy, mint az összes részletszabály betartása dacára lehet az eljárás méltánytalan vagy igazságtalan, avagy nem tisztességes” {elsőként: 6/1986. (III. 11.) AB határozat, ABH 1998, 85., legutóbb: 20/2017. (VII. 18.) AB határozat, Indokolás [16]}. A testület az alapjogot abszolút jellegűnek minősítette, ugyanakkor abból számos részjogosítványt, egyebek között a bírósághoz fordulás jogát is kibontotta {17/2015. (VI. 15.) AB határozat, Indokolás [103]–[109]}. Ahogy arra a testület 2/2017. (II. 10.) AB határozatában rámutatott, „[a] tisztességes eljáráshoz való jog több garanciális szabályból áll. Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz való jog részjogosítványai különösen: a bírósághoz fordulás joga, a tárgyalás igazságossága, a tárgyalás nyilvánosságának és a bírói döntés nyilvános kihirdetésének a követelménye, a törvény által létrehozott bíróság, a bírói függetlenség és a pártatlanság kívánalma, továbbá az ésszerű határidőn belüli elbírálás követelménye” (Indokolás [50]).
[34]	Az Alkotmánybíróság gyakorlatában a bírósághoz fordulás lehetőségét tekintette az alapjog lényegi tartalmának [38/2012. (IX. 14.) AB határozat], amelyben az Alaptörvényben elismert alapjogok érvényre juttatásának garanciáját látta {3/2013. (II. 6.) AB határozat, Indokolás [76]}. Ugyanakkor vitathatatlan megállapítás az is, hogy mindenki a saját jogát érvényesítheti csupán a független és pártatlan bíróság előtt [38/2006. (IX. 20.) AB határozat, ABH 2006, 489, 492.].
[35]	A jelen eljárásban a panaszos arra hivatkozott, hogy a kereshetőségi jogának hiányát megállapító ítélet részben a XXVIII. cikk (1) bekezdésébe ütközött arra tekintettel, hogy a bíróság helytelenül értelmezte a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatásról szól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 15. §-ában foglalt ügyféli fogalmat.
[36]	A panasszal támadott bírói ítélet azt igazolta vissza, hogy a megelőző közigazgatási eljárásban a hatóság törvényesen járt el akkor, amikor nem tekintette a panaszost a Ket. 15. §-a szerinti ügyfélnek. A bíróság nem találta elfogadhatónak a panaszos perbeli legitimáltságát a közigazgatási per megindítására.
[37]	Mivel a hatósági határozat az Engedélyes, önálló jogi entitás működési engedélyének visszavonásáról rendelkezett, ezért az abban foglalt korlátozás csupán közvetetten, a szolgáltatóban fennálló tulajdoni arányának megfelelően érintette a panaszost. De a társasági tulajdonrész nem tette a vitatott hatósági határozat jogszerűségének kérdését „saját” jogává, amelyet saját, egyedüli döntése, a jogi személy szolgáltató nélkül peresíthetett volna.
[38]	Álláspontom szerint, a kérelem akkor felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) és e) pontjai szerinti határozottság követelményének, ha egyértelműen megjelöli az Alaptörvényben biztosított jog sérelmének a lényegét, valamint indokolást tartalmaz arra nézve, hogy a sérelmezett bírói döntés miért ellentétes az Alaptörvény felhívott rendelkezéseivel. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint az indítvány érdemi elbírálásának akadálya, ha az indokolás hiányosságai miatt a kérelem nem felel meg a határozottság követelményének, illetve nem kapcsolja össze alkotmányjogilag értékelhető módon az Alaptörvény felhívott rendelkezését a sérelmezett döntéssel {3058/2016. (III. 22.) AB végzés, Indokolás [11], 3102/2015. (V. 26.) AB végzés, Indokolás [24], 34/2014. (XI. 14.) AB határozat, Indokolás [212]}.
[39]	A jogi képviselővel eljárt panaszostól az indokolási kötelezettség körében elvárható annak az alkotmányossági összefüggésnek a megjelenítése, amelyet a támadott bírói döntés és a sérelmezett alapjog között vélt felfedezni. Az indokolási kötelezettség elmulasztása esetén pedig a panaszelem érdemi elbírálására nincs lehetőség, a hiányosság a panasz visszautasításához kell, hogy vezessen.
[40]	A jelen esetben az alkotmányjogi panaszban nem volt olyan érdeminek minősíthető, alkotmányosan is értékelhető indokolás, amely kapcsolatot teremtett volna a támadott bírói döntés és a panaszos által megjelölt XXVIII. cikk (1) bekezdése, közelebbről a bírósághoz fordulás joga között. A Ket. 15. § (1) bekezdésének törvényi szabálya és annak bírói alkalmazása önmagában nem lép túl a törvényességi kontroll keretein, amelynek felülvizsgálatára azonban az Alkotmánybíróságnak nincs hatásköre.
[41]	2. A panaszos vitatta az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdése szerinti jogorvoslathoz való jogának sérelmét is. A jogsérelmét ebben a körben arra vezette vissza, hogy a bírói ítélet a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: régi Pp.) 339. § (1) bekezdése és 340. §-a alapján az ítélet elleni fellebbezési jogát kizárta.
[42]	Az Alkotmánybíróság immár közel három évtizedes gyakorlata értelmében a jogorvoslathoz való jog immanens tartalma az érdemi határozatok tekintetében a más szervhez, vagy a magasabb fórumhoz fordulás lehetősége {elsőként: 5/1992. (I. 30.) AB határozat, ABH 1992, 27, 31.; legutóbb: 30/2017. (XI. 24.) AB határozat, Indokolás [86]}. A jogorvoslat másik fogalmi eleme a kifogásolhatóság, vagyis az, hogy a sérelem igazolása nélkül arra bárki hivatkozhasson. Az orvoslásra azonban a döntés hibás volta, törvénysértő jellegének megállapítása esetén kell sort keríteni [elsőként: 22/1995. (III. 31.) AB határozat, ABH 1995, 108, 110.].
[43]	Ahogyan az Alkotmány, úgy az Alaptörvény sem sorolja fel a jogorvoslat eszközeit és nem állapítja meg fórumrendszerét. Ebből következőleg a különböző eljárásokra vonatkozó törvényi szabályozások határozzák meg a jogorvoslati formák lehetőségeit, a jogorvoslatot elbíráló fórumokat, valamint azt, hogy milyen szintű és hány fokú jogorvoslati rendszer érvényesülhet {elsőként: 1437/B/1990. AB határozat, ABH 1992, 453, 454.; legutóbb: 30/2017. (XI. 24.) AB határozat, Indokolás [86]}.
[44]	Nem kétséges, hogy a jelen esetben a bíróság támadott ítélete törvényes volt: a kereshetőségi jog hiánya – lévén az igényérvényesítés akadálya – olyan anyagi természetű kérdés, amelyben a bíróságnak érdemben, ítélettel kellett állást foglalnia. A Pp. XX. fejezetében kitűnő hivatkozott rendelkezések a közigazgatási perek eljárási sajátosságait rögzítették, amely sajátosságok az egyes közigazgatási eljárások jogorvoslati fórumrendszerére is kiterjedtek.
[45]	Ebben a jogi környezetben kell utalni arra, hogy a közigazgatás jog alá rendeltségének érvényesítése, a közigazgatási határozatok törvényessége körében a bírósági felülvizsgálat lehetősége önmagában jogorvoslati lehetőséget jelent. Így a jelen esetben is jogorvoslati fórumként járt el a bíróság azon hatósági eljárás kapcsán, amelyben a panaszos önállóan, „saját” jogán nem válhatott ügyféllé. Emellett a Pp. által intézményesített eljárási rendben a rendes jogorvoslat kizárása nem jelentette egyben a jogorvoslás teljes kiüresítését. A rendkívüli jogorvoslat, vagyis a felülvizsgálati eljárás keretében az esetleges helytelen bírói jogértelmezés, törvénysértés továbbra is orvoslást nyerhetett (volna).
[46]	Az Abtv. 29. §-a értelmében „[a]z Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be”.
[47]	A kifejtettek alapján és figyelemmel az Abtv. 29. §-ára is meggyőződésem, hogy a panasz ebben az összefüggésben nem vetett fel olyan, a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet, illetve nem utalt olyan alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésre sem, amely szükségessé tette volna az érdemi elbírálást: a panaszos nem saját jogát kívánta a bíróság előtt érvényesíteni, ugyanakkor a bírósági ítélet törvényességét megkérdőjelezhette volna a Kúria előtt.
[48]	Ezért a tanácsnak ezt az indítványi elemet is vissza kellett volna utasítania.
. Constitutional complaint against the judgement No. 3.K.32.052/2015/5 of the Budapest-Capital Administrative and Labour Court (legal status of the client, verification of the entitlement to sue) (IV/355/2016.)
. 3033/2018. (II. 13.)

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria


text:
Tájékoztató vállalkozási szerződés tárgyában a Kúria kiemelt jelentőségű perben hozott Pfv.V.20.788/2018/13. számú határozatáról | K Ú R I A
Tájékoztató vállalkozási szerződés tárgyában a Kúria kiemelt jelentőségű perben hozott Pfv.V.20.788/2018/13. számú határozatáról
A felperes és az I. rendű alperes egy kohó felújításával összefüggő tervezési és kivitelezési feladatok elvégzésére vállalkozási szerződést, és ehhez kapcsolódóan tűzálló anyagokra vonatkozó szállítási szerződést kötöttek. A felperes a kivitelezési munkákra a II. rendű alperessel alvállalkozási szerződést kötött. Az I. rendű alperes még a kivitelezés előtt mind a vállalkozási szerződéstől, mind a szállítási szerződéstől elállt.
A felperes keresetében a szerződéseknek az I. rendű alperesnek felróható okból való lehetetlenülésére hivatkozással kártérítés, a többlettervezési feladataira tekintettel pótmunkadíj megfizetésére kérte az I. rendű alperes kötelezését.
Az I. rendű alperes viszontkeresetében a vállalkozási szerződés, az egyesített perben előterjesztett keresetében pedig az alvállalkozási szerződés érvénytelenségének megállapítását kérte. Érvénytelenségi okként elsődlegesen a szerződés nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközését jelölte meg. Előadta, hogy a felperes minden kivitelezési munkát az alvállalkozóval végeztetett volna el lényegesen alacsonyabb áron, így munkavégzés nélkül extraprofitot realizált volna.
Az elsőfokú bíróság részítéletével megállapította a vállalkozási szerződés és az alvállalkozási szerződés érvénytelenségét, míg ítéletével a keresetet elutasította.
A másodfokú bíróság jogerős részítéletével az elsőfokú bíróság részítéletét részben megváltoztatta és az I. rendű alperesnek az egyesített perben előterjesztett, az alvállalkozási szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti keresetét elutasította; a vállalkozási szerződés érvénytelenségét megállapító rendelkezés tekintetében az elsőfokú részítéletet hatályon kívül helyezte és ebben a körben – az eshetőleges, a megtámadási okokra alapított érvénytelenségi viszontkereset elbírálására – az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. Az elsőfokú bíróság ítéletének a szállítási szerződés lehetetlenülésére alapított kártérítési keresetet és a pótmunkadíj megfizetése iránti keresetet elutasító rendelkezését helybenhagyta; ezt meghaladóan az elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyezte és ebben a keretben az elsőfokú bíróságot a per újabb tárgyalására és újabb határozat hozatalára utasította. A másodfokú bíróság álláspontja szerint nem volt megállapítható, hogy a felperesnek a szerződéskötéssel az lett volna a célja, hogy érdemi munkavégzés nélkül jusson extraprofithoz. Erre figyelemmel a vállalkozási szerződés nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközés miatti semmisségének megállapítása iránti viszontkeresetet megalapozatlannak tartotta. Az alvállalkozási szerződés érvénytelenségének megállapítása iránti kereset elutasítását az I. rendű alperes perbeli legitimációjának hiányával indokolta. A szállítási szerződés lehetetlenülésén alapuló kártérítési kereset elutasításának indokaként azt jelölte meg, hogy a felperes a kár bekövetkeztét sem bizonyította.
A felperes és az I. rendű alperes felülvizsgálati kérelme folytán eljárt Kúria a jogerős részítéletet a felülvizsgálattal támadott részében hatályában fenntartotta. A vállalkozási szerződés nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközés vizsgálatakor – a másodfokú bírósággal egyezően – jelentőséget tulajdonított annak, hogy a felek pályázati eljárást követően kötöttek szerződést, az I. rendű alperes ezért utóbb nem hivatkozhatott arra, hogy a kikötött díj nem volt reális. A felperes jogosult volt alvállalkozó igénybevételére, és azt a kivitelezési munkák volumene, komplexitása és a rövid teljesítési határidő is indokolta. A szerződés jóerkölcsbe ütközését az a körülmény sem alapozhatta meg, hogy a felperes a díjkülönbözet révén kívánt haszonra szert tenni. A Kúria egyetértett azzal, hogy az I. rendű alperesnek az alvállalkozási szerződés érvénytelenségének megállapításához fűződő védendő jogi érdeke hiányzott. A felperes kártérítési keresetének elutasításával kapcsolatban rámutatott arra, hogy kiemelt jelentőségű perekben a bíróságot a bizonyításra szoruló tényekre, a bizonyítási teherre, illetve a bizonyítás sikertelenségének következményeire vonatkozó előzetes tájékoztatási kötelezettség nem terheli. Miután pedig a felperes az elmaradt haszon tekintetében a bizonyítási kötelezettségének nem tett eleget, a bizonyítatlanság következményeit a terhére kellett értékelni.

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria


text:
Semmissé nyilvánított megtorló ítéletek - A Kúria két 1956 utáni koncepciós perben hozott ítéletet | hírek | Jogi Fórum
Semmissé nyilvánított megtorló ítéletek - A Kúria két 1956 utáni koncepciós perben hozott ítéletet
Két újabb 1956 utáni, a forradalom megtorlásának szándékával lefolytatott koncepciós perben mondta ki az ítéletek semmisségét a Kúria kedden. Egy nyíregyházi, illetve egy pécsi ügyben fordult a Kúriához a Legfőbb Ügyészség a semmisségi igazolások kiadása érdekében. Az egykori vádlottak érdekében eljáró ügyvéd csatlakozott az ügyészi indítványhoz.
A Legfőbb Ügyészség képviselője a tárgyaláson elmondta: már közvetlenül a rendszerváltás előtt, 1989 őszén megszületett az első semmiségi törvény, melyet még több követett. Céljuk az volt, hogy a forradalom leverése utáni koncepciós jellegű, megtorló ítéletek semmisségének kimondását lehetővé tegyék.
Az 1956-os forradalom utáni megtorlásra jellemző volt, hogy minden megyében kiválasztottak egy nagyobb ügyet, lehetőleg minél több vádlottal és vádponttal, aztán gyorsan lefolytatták az eljárást. Ezek a jogrendtől idegen, a hazai és a nemzetközi jogot is sértő perek voltak - mutatott rá az ügyész.
Jelen eljárás, a semmisségi igazolások kiadásának célja, hogy az utókor valóban úgy tekintsen ezekre az elítélésekre, mintha meg se történtek volna - tette hozzá.
A védő egyetértett az ügyésszel. Rámutatott, hogy az elítéltek a forradalom céljaival, eszmeiségével azonosuló, azért cselekvő emberek voltak. Többek között a szovjet csapatok kivonását és a többpártrendszer visszaállítását szorgalmazták. Az ítéleteket viszont kifejezetten a bosszú motiválta.
A Kúria mindkét ügyben kimondta, hogy igazolja a perbeli elmarasztaló ítéletek semmisségét, ami visszaható hatályú, a semmis ítélet olyan, mintha meg sem született volna.
A Kúria tanácsvezető bírája rámutatott: ezek az eljárások nem pusztán rosszul végződtek, de el sem lett volna szabad kezdődniük, hiszen céljuk nem az igazság felkutatása volt, ellentmondtak a hazai és nemzetközi jogi követelményeknek, hiányzott jogi jellegük.
A forradalom miatt perbe fogottak helyzete eleve reménytelen volt, ügyükben nem voltak adottak a pártatlan ítélkezés feltételei, elítélésük szükségképp elfogult volt, egy politikai koncepció ítéletbe foglalása - mutatott rá.
A bíró felhívta a figyelmet arra is, hogy az egykori ítéletek szókimondóak voltak, indoklásuk önmagáért beszél. A két ügyben eljárt bíróságok többek között azt rótták fel a vádlottaknak, hogy "nem akarták a szocializmust építeni", "hátat fordítottak a dolgozó népnek és a pártnak", "megmutatkozott náluk a népi demokrácia és a Szovjetunió elleni gyűlölet", vissza akarták állítani a "hazaáruló Nagy Imre" és a tőkések és a földbirtokosok kormányát, és "újból szolgaságba akarták dönteni a végre felemelkedő dolgozókat".
A nyíregyházi ügyben 1957-1958-ban 10 vádlott ellen folytatták le az eljárást. A vádpontok között szerepelt tüntetés, polgárőrség, illetve pártok szervezése, szobordöntés, börtönből szabadítás, a posta, a rendőrség, a vasút, a sajtó feletti ellenőrzés átvétele, kapcsolatfelvétel más forradalmi csoportokkal.
A cselekmények jobbára erőszakmentesek voltak, és a forradalom céljával, eszmeiségével összhangban álltak. Az akkori ügyészség azonban részben népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés, részben különféle köztörvényes bűncselekmények miatt emelt vádat.
A pécsi ügy 8 vádlottja közül a forradalom idején volt 15, 17 és 18 éves is. Ez a per a mecseki láthatatlanok néven ismerté vált ellenálló csoportról szólt, amelynek tagjai a november 4-ei szovjet bevonulás után többször is fegyverrel szállt szembe az idegen megszállók hadseregével. A nyíregyházi ügyben két, a pécsi ügyben egy személyt ítéltek halálra és végeztek ki 1958 tavaszán, sokakat pedig súlyos börtönbüntetéssel és vagyonelkobzással sújtottak.
A nyíregyházi ügy egyik vádlottja, az 1891-ben született, majd dolgozott az Igazságügyi Minisztériumban, volt táblabíró, 1939-től a Kúria bírája, 1944-ben a Szálasi vezette hungarista Nemzeti Összefogás Kormánya a sopronkőhidai börtönbe záratta, 1947 és 1949 között kisgazda országgyűlési képviselő volt, az alkotmány előkészítő bizottság alelnöke, 1958-ban, 68 évesen pedig 15 év börtönre ítélték a forradalomban való részvételért.
A Kúria a 2016-os semmisségi törvénymódosítás óta a 14 legfőbb ügyészségi indítvány alapján összesen 58 személy ügyében járt el. Az első ezek közül az 1958-ban halálra ítélt és kivégzett Nagy Imre miniszterelnök és társai ügyében kiadott semmiségi igazolás volt tavaly ősszel. Akkor a Kúria kimondta, hogy hat évtizeddel ezelőtt igazságszolgáltatásnak nem nevezhető színjáték zajlott, ártatlanok bűnösségét mondták ki, legitim kormányzat tevékenységéért szabtak ki büntetést. Abban az ügyben a legfőbb ügyész képviselője elmondta, hogy összesen még mintegy 200 ember ügyében vizsgálják a semmiségi igazolások ügyét.
A kriminológus kultúrember - Arckép Vámbéry Rusztem jogtudósról (2019.03.04.)
A bajvívás perdöntő bizonyíték volt az 1526 előtti Magyarországon - Tudta-e? - Jogtörténeti nyalánkságok (2019.02.15.)
Határidők a Kúria előtti felülvizsgálati eljárásokban - A legfőbb bírói fórum legújabb tájékoztató kisfilmje (2019.02.28.)
Érvényes az érvénytelenné nyilvánított deviza alapú kölcsönszerződés - Egy nem tipikus tényállású devizahiteles perben döntött a Kúria (2019.02.19.)
Mikor csökkenthető a megváltozott munkaképességűek ellátása? - Alaptörvényt sért a Kúria ítélete - Az Alkotmánybíróság döntött (2019.02.01.)
Közigazgatási határozatok kézbesítése, perelhetősége, semmissége - Jogegységi határozatokat hozott a Kúria (2019.01.31.)
Az igazságügyi szakértők kamarai költségátalányáról - Milyen számviteli és adójogi megítélés alá esik, hogyan lehet helyesen kezelni?

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
IV/01810/2016
. IV/01810/2016
Első irat érkezett: 10/28/2016
Az ügy tárgya: A Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (kiüresített jelzálogjogi jogviszony - jogalap nélküli gazdagodás)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján a Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó - az alapeljárás felperese - jogerősen megítélt, nem vitatott követeléssel rendelkezik a magyar állammal szemben, amely alapján az erdőről, az erdő védelméről és az erdőgazdálkodásról szóló 2009. évi XXXVII. törvény (Erdőtv.) 8. § (1) bekezdése hatálybalépése előtt végrehajtási eljárás indult. A végrehajtó a követelések behajtási érdekében végrehajtási jogot jegyeztetett be a magyar állam tulajdonában álló ingatlanokra, amelyek egy része erdő művelési ágba tartozik. A követelés végrehajtását azonban megakadályozta a 2009. július 10-én hatályba lépett Erdőtv., amelynek 8. § (1) bekezdése alapján a végrehajtó megtagadta a végrehajtási árverezést, így az indítványozó követelései csak részben térültek meg. Az indítványozó keresetet nyújtott be az érintett ingatlanok forglomképességének megállapítása iránt. Az eljáráshoz kapcsolódva, bírói kezdeményezés nyomán az Alkotmánybíróság meghozta 11/2013. (V. 9.) és 3197/2014. (VII. 15.) AB határozatát. A bírósági eljárás az indítványozó pervesztességével zárult. Ezt követően jogalap nélküli gazdagodás jogcímén is keresetet indított a magyar állammal szemben, indítványában az ezen eljárást lezáró kúriai ítéletet támadja.
Az indítványozó nézete szerint a Kúria jogértelmezése, miszerint "a jogalap nélküli gazdagodás jogcímén igény csak akkor érvényesíthető, ha a felek között nincs az igény érvényesítésére szolgáló más jogviszony, a jelen esetben pedig létezik a felek között jelzálogjogi jogviszony", alaptörvény ellenes; egyrészt azért, mert figyelmen kívül hagyja az Alaptörvény rendelkezéseit konkretizáló, jelzett alkotmánybírósági határozatokat, másrészt azért, mert Alaptörvénybe ütköző módon helytelenül értelmezi és alkalmazza a régi Ptk. jogalap nélküli gazdagodásra vonatkozó rendelkezését. Az indítványozó szerint a formálisan fennálló, ugyanakkor a jogszabály rendelkezésénél fogva ténylegesen nem érvényesíthető jogviszony alapján a jogalap nélküli gazdagodás szabályainak alkalmazása nem lehetne kizárható. Utal arra, hogy az Alkotmánybíróság is elismerte, hogy az érintett jelzálogjogi jogviszony a magyar állam közhatalmi cselekvése folytán kiüresedett, érvényesítése ellehetetlenült. Így a Kúria ítélete az indítványozó igénye, mint az Alaptörvény XIII. cikke értelmében tulajdoni védelmet élvező vagyoni igényű magánjogi jogosítványa sérelméhez vezetett..
a Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete
IV_1810_0_2016_indivany_anonim.pdf
A határozat száma: 3115/2017. (V. 22.) AB végzés
Az ABH 2017 tárgymutatója: mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség; tulajdonhoz való jog; zálogjog
3115_2017 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt visszautasítja.
[1]	Az indítványozó jogi képviselője (dr. Sonnevend Pál, 1118 Budapest, Villányi út 47.) útján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Kúria felülvizsgálati jogkörben hozott Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete ellen.
[2]	1. Az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján benyújtott alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügy lényege szerint az indítványozónak jogerősen megítélt követelése van a magyar állammal szemben, amelyet az annak tulajdonát képező, a követelés biztosítékaként jelzálogjoggal terhelt ingatlanok bírósági végrehajtás alá vonása útján kívánt érvényesíteni. Miután azonban a végrehajtási lap kiállításával elrendelték a végrehajtást, hatályba lépett az erdőről, az erdő védelméről és az erdőgazdálkodásról szóló 2009. évi XXXVII. törvény (a továbbiakban: Erdőtv.), amelynek 8. § (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy „[a] védelmi és közjóléti elsődleges rendeltetésű, az állam kizárólagos tulajdonában álló erdő a kincstári vagyon részét képezi és forgalomképtelen”. Emiatt a végrehajtó megtagadta az érintett ingatlanok tekintetében a végrehajtási árverezést. Az idézett rendelkezés később módosult, azonban a fennálló jogi helyzeten ez nem változtatott {lásd 11/2013. (V. 9.) AB határozat, Indokolás [10]–[16]}.
[3]	Az indítványozó az ügyben két pert indított: kérte egyrészt az ingatlanok forgalomképességének a megállapítását, másrészt jogalap nélküli gazdagodás jogcímén is keresetet indított a magyar állammal szemben.
[4]	1.1. A forgalomképesség megállapítása tárgyában folytatott perben az eljáró bíróság az érintett jogszabályi rendelkezést támadva az Alkotmánybírósághoz fordult bírói kezdeményezéssel. Bár a 11/2013. (V. 9.) AB határozatában (a továbbiakban: Abh.1.) az Erdőtv. 8. §-a alaptörvény-ellenességének a megállapítására irányuló indítványt az Alkotmánybíróság elutasította [az alkotmányossági vizsgálat az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésének, valamint az erdőtulajdonosok vonatkozásában a XIII. cikk (1) bekezdésének esetleges sérelmére vonatkozott], ugyanakkor hivatalból a jogalkotó általi mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség fennállását állapította meg, kimondva, hogy „az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdését sértő, mulasztásban megnyilvánuló alaptörvény-ellenes helyzet keletkezett azáltal, hogy a törvényhozó az erdőről, az erdő védelméről és az erdőgazdálkodásról szóló 2009. évi XXXVII. törvény hatálybalépésekor nem alkotott átmeneti rendelkezéseket, és ennek következtében az állami tulajdonban álló erdőingatlanokra bejegyzett vagyoni értékű jogok jogosultjai az ingatlanok forgalomképtelenné nyilvánítása következtében megfelelő biztosíték nélkül maradtak.” Az Alkotmánybíróság felhívta az Országgyűlést, hogy szabályozási kötelezettségének 2013. szeptember 30-ig tegyen eleget, erre azonban mindezidáig nem került sor.
[5]	Az ügyben eljáró Kúria később ismételten az Alkotmánybírósághoz fordult, és az Erdőtv. 8. § (1) bekezdés a) pontja alaptörvény-ellenességének megállapítását kérte az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése, XIII. cikk (1) bekezdése, XV. cikk (1) bekezdése, valamint XXVIII. cikk (1) és (7) bekezdése sérelmére hivatkozással. Az Alkotmánybíróság a 3197/2014. (VII. 15.) AB határozatával (a továbbiakban: Abh.2.) az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése, XIII. cikk (1) bekezdése vonatkozásában res iudicata miatt visszautasította a kérelmet, a többi felhívott alaptörvényi rendelkezés vonatkozásában pedig az érdemi összefüggés hiánya miatt az indítványt elutasította.
[6]	1.2. A jogalap nélküli gazdagodás iránti perben 2011-ben született jogerős ítélettel összefüggésben folyamatban volt felülvizsgálati eljárásban a Legfelsőbb Bíróság a per tárgyalását a másik – a forgalomképesség tárgyában folytatott – per jogerős befejezéséig felfüggesztette, így végül csak 2016. május 24-én hozott ítéletet az ügyben. A Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítéletében – az első- és másodfokon eljáró bíróságokkal megegyezően – úgy foglalt állást, hogy a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) 361. § (1) bekezdése alapján jogalap nélküli gazdagodás jogcímén csak akkor érvényesíthető igény, ha a felek között nincs az igény érvényesítésére szolgáló más jogviszony. A vizsgált tényállás szerint azonban a felek között létezett jelzálogjogi jogviszony. Az alperes ugyanis a jelzálogjog kötelezettje, mivel a jelzálogjog az ő tulajdonában lévő dolgokat terheli. A felperes pedig a jelzálogjog jogosultja, akit jogerős és végrehajtható ítélet jogosított fel arra, hogy követelését az alperes tulajdonában álló ingatlanokból kielégítse. Az alperes tehát nem jogalap nélkül, hanem tulajdonjoga folytán gazdagodott azáltal, hogy az ingatlanok értékesítése hiányában – tehát ezáltal a felperes hátrányára – az ingatlanait hasznosítja, és ebből bevételei származnak. Az indítványozó tehát pervesztes lett.
[7]	2. Jelen ügyben az indítványozó ezt a kúriai ítéletet támadja alkotmányjogi panasszal az Alaptörvény XIII. cikk (tulajdonhoz való jog) sérelmére hivatkozással. Érvelésének kiindulópontja szerint a tulajdon alkotmányjogi védelme kiterjed minden vagyoni értékű magánjogi jogosítványra, így a polgári jogi dologi és kötelmi jogosultságokra, következésképpen a jelzálogjogra is. Tekintettel továbbá arra, hogy a jelzálogjogi jogviszony az Abh.1. által is elismert módon, egyértelműen kiüresedett, az nem vehető figyelembe a jogalap nélküli gazdagodás polgári jogi szabályainak alkalmazásánál. Ezért – hangzik a kérelem indokolása – a jogalap nélküli gazdagodás alaptörvény-konform értelmezésével tehát a bíróságoknak a perben az indítványozó javára kellett volna dönteniük. Összefoglalva: az indítványozó álláspontja az, hogy a Kúria az irányadó polgári jogi szabályok helytelen, az Alaptörvény rendelkezéseit figyelmen kívül hagyó alkalmazásával az indítványozó vagyoni értékű jogát mintegy elvonta, és ezzel megsértette az indítványozó tulajdonhoz való jogát.
[8]	3. Az Alkotmánybíróságnak az Abtv. 56. §-a alapján mindenekelőtt azt kellett megvizsgálnia, hogy az alkotmányjogi panasz a befogadhatóság törvényi feltételeinek eleget tesz-e.
[9]	3.1. Megállapítható volt, hogy a szabályszerűen meghatalmazott jogi képviselővel eljáró indítványozó által támadott kúriai ítélet az Abtv. 27. §-a szerinti, az ügy érdemében hozott döntésnek minősül, amely alkotmányjogi panasszal támadható. Utal e körben az Alkotmánybíróság arra is, hogy az Abtv. 74. §-a értelmében a 26–27. §-ban meghatározott alkotmányjogi panasz eljárás e törvény hatálybalépésekor folyamatban lévő eljárások tekintetében is kezdeményezhető. Az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeket kimerítette, a Kúria felülvizsgálati jogkörben hozott ítélete ellen további jogorvoslat nem állt rendelkezésre, ezért az Abtv. 27. § b) pontjának is eleget tesz a panasz.
[10]	A támadott ítéletet az indítványozó a becsatolt tértivevény tanúsága szerint 2016. augusztus 29-én vette át, alkotmányjogi panaszát pedig 2016. október 13-án, tehát az Abtv. 30. § (1) bekezdésében meghatározott hatvan napos határidőben nyújtotta be az első fokon eljárt bíróságon.
[11]	Az indítványozó alkotmányjogi panasz benyújtására indítványozói jogosultsággal rendelkezik, és mivel a bírósági eljárásban fél – felperes – volt, érintettsége is kétséget kizáróan fennáll.
[12]	Az indítványozó továbbá, ebben a tekintetben is eleget téve a törvényi követelményeknek, Alaptörvényben biztosított jog – az Alaptörvény XIII. cikke által garantált tulajdonhoz való jog – sérelmére hivatkozott a kúriai ítélettel kapcsolatban, és az Abtv. 52. § (1b) bekezdésében felsorolt követelményeknek megfelelően határozott kérelmet terjesztett elő.
[13]	Mindezeken túlmenően rögzíti az Alkotmánybíróság azt is, hogy res iudicata-ról (ítélt dologról) nincs szó, ugyanis a kapcsolódó Abh.1. és Abh.2., bár mindkét döntés az indítványozót érintő perben előterjesztett bírói kezdeményezésre született, az Erdőtv. 8. §-a alaptörvény-konformitását vizsgálta, jelen ügyben viszont nem norma, hanem egy bírósági döntés az alkotmányossági vizsgálat tárgya. Kiemelendő az is, hogy az említett alkotmánybírósági határozatok ugyan foglalkoztak a tulajdonhoz való joggal, de egyikük sem vizsgálta a tulajdonhoz való jog esetleges sérelmét az indítványozó által hivatkozott összefüggésben, tehát a jelzálogjogosult vonatkozásában.
[14]	3.2. Az Abtv. 29. §-a szerint az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadja be. E két feltétel alternatív jellegű, így az egyik fennállása önmagában is megalapozza az Alkotmánybíróság érdemi eljárását {lásd pl. 21/2016. (XI. 30.) AB határozat, Indokolás [20]; 34/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [18]}. A feltételek meglétének a vizsgálata az Alkotmánybíróság mérlegelési jogkörébe tartozik.
[15]	Az indítványozó álláspontja lényegében az, hogy a jelzálogjog Erdőtv. általi kiüresítése miatt az állam tulajdonképpen az ingatlanok becsértékével azonos összegű vagyoni előnyhöz jutott – jogalap nélkül gazdagodott –, és az indítványozó tulajdonhoz való jogát sérti az, hogy a bíróságok ennek a gazdagodásnak a visszafizetését nem rendelték el.
[16]	A gyakorlat szerint „[a] tulajdonvédelem […] nem kizárólag a polgári jogi értelemben vett tulajdonra, hanem egyéb vagyoni értékű jogokra is kiterjedhet, az Alaptörvény XIII. cikke tehát a tulajdonvédelem körében az egyéb, tulajdonszerű vagyoni értékű jogok védelmét is biztosítja” {3199/2013. (X. 31.) AB határozat, Indokolás [13], megerősítette: 3051/2016. (III. 22.) AB határozat, Indokolás [21]}. Utal e körben az Alkotmánybíróság a 118/B/2009. AB határozatára, amely szerint az „Alkotmánybíróság – eddigi gyakorlata során – az olyan jogviszonyoknál, amelyek inkább voltak kötelmi jellegűek (in personam), mint dologi jellegűek (in rem), nem állapította meg a tulajdoni védelem fennálltát”, és ennek alapján azt állapította meg, hogy például a pénzkövetelésben marasztaló jogerős bírósági ítéletet nem lehet érdemi összefüggésbe hozni a tulajdonhoz való joggal (ABH 2010, 1959, 1963.) {hivatkozza: 23/2016. (XII. 12.) AB határozat, Indokolás [121]). A zálogjoghoz hasonló funkcióval bíró óvadék jogintézményével kapcsolatban – az Abtv. 27. §-a szerinti hatáskörében eljárva – már kimondta az Alkotmánybíróság, hogy az „óvadék […] dologi jellege ellenére szerződési biztosíték, amely nem hoz létre tulajdonosi pozíciót, és nem minősül olyan, funkciója szerint »tulajdonszerű« vagyoni értékű jognak, amelyre az alkotmányos tulajdonvédelem kiterjedne” {3051/2016. (III. 22.) AB határozat, Indokolás [25]}. Magával a zálogjoggal viszont az Alkotmánybíróság eddig csak a tulajdonos szempontjából, mint a tulajdonjog esetleges korlátjával foglalkozott, vagy a panasz befogadásának visszautasítása miatt a kérdést nem vizsgálta érdemben [lásd pl. 1549/B/1992. AB határozat, ABH 1999, 461., 308/B/2004. AB határozat, ABH 2008, 2086., 35/2010. (III. 31.) AB határozat, ABH 2010, 273.; vö. továbbá: 3050/2017. (III. 20.) AB végzés, 3283/2014. (XI. 11.) AB végzés]. Rámutat az Alkotmánybíróság, hogy az Abh.1. rendelkező része is kifejezetten az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésének a sérelmére alapítva állapított meg jogalkotói mulasztást.
[17]	Az indítvány tehát két, egymással összefüggő, egymásra épülő kérdést vet fel, mégpedig azt, hogy a) a zálogjog jogosultja hivatkozhat-e az Alaptörvény XIII. cikke által garantált alapjogra, illetve b) a zálogjog kiüresítése esetében kifejezetten jogalap nélküli gazdagodás jogcímén követelhető-e megtérítés.
[18]	3.2.1. Az első (alap)kérdést illetően fontos kiemelni, hogy ebben a vonatkozásban jelen ügyben az alkotmányossági problémát egyértelműen – az indítványozó által sem vitatottan – egy jogszabály, mégpedig a forgalomképtelenség kimondásával a jelzálogjogot mint vagyoni értékű jogot – az Abh.1. szerint is – visszaható hatállyal kiüresítő Erdőtv. okozta. E jogszabály alkotmányossági szempontú vizsgálata mint előkérdés nélkül az Alkotmánybíróság nem foglalhat állást a jelzálogjog, illetve annak jogszabály általi kiüresítése és a tulajdonhoz való jog kapcsolatának a kérdésében, illetve egy esetleges állásfoglalás szükségképpen az Erdőtv. alaptörvény-konformitására vonatkozó megállapítás lenne. Az Erdőtv.-t viszont a panaszos a korábbi per befejezését követően nem támadta meg normakontrollra irányuló alkotmányjogi panasszal. Jelen ügyben pedig e jogszabály, mivel azt a bíróság a per eldöntése során nem alkalmazta (az elutasító döntés kizárólag a régi Ptk.-n alapult), alkotmányjogi panasszal nem is támadható, és annak a tulajdonhoz való joggal összefüggő vizsgálatára az Alkotmánybíróság az Abtv. 28. § (1) bekezdése alkalmazásával sem térhet át [az Abtv. 28. § (1) bekezdése a 27. §-ban szerinti eljárásban „a 26. § szerinti, jogszabály Alaptörvénnyel való összhangját illető vizsgálat”-ra való áttérés lehetőségét szabályozza, a 26. § (1) bekezdése viszont kizárólag az ügyben folytatott bírósági eljárásban alkalmazott jogszabály alkotmányossági vizsgálatára ad lehetőséget]. Jelen ügyben tehát nincs mód annak a vizsgálatára, hogy az indítványozó jelzálogjogát kiüresítő jogalkotói aktus sértette-e az indítványozó tulajdonhoz való jogát.
[19]	3.2.2. A második kérdést illetően hangsúlyozandó, hogy a Kúria Pfv.VII.22.134/2015/5. számú ítélete – az indítványozó által sem vitatottan – nem érintette (nem szüntette meg, nem vonta el, nem változtatta meg) az indítványozó javára bejegyzett jelzálogjogot, csupán, mivel erre nem látott jogszabályi lehetőséget, nem állapított meg jogalap nélküli gazdagodást az annak jogalkotó általi kiüresítése miatt. A bírósági ítélet tehát a vizsgált kontextusban akként értelmezendő, hogy a Kúriának az alsóbb fokon eljáró bíróságokkal megegyező álláspontja szerint az alapvetően az Erdőtv. átmeneti rendelkezések nélküli megalkotásával okozott probléma (az Alkotmánybíróság által is kifejezetten megállapított jogalkotási hiátus) a jogalap nélküli gazdagodás szabályainak alkalmazásával nem kezelhető. A bíróság tehát arról nem döntött általános jelleggel, hogy az indítványozónak jár-e kompenzáció a jelzálogjog jogalkotó általi kiüresítése okán, részletes indokolás mellett kizárólag azt állapította meg, hogy erre a régi Ptk. 361. § (1) bekezdése nem ad megfelelő alapot, e rendelkezés az alapul fekvő tényállás esetében nem alkalmazható. Az Alkotmánybíróság pedig állandó gyakorlata szerint azt nem vizsgálja, hogy a bíróságok jogértelmezése helyesen illeszkedik-e jogági dogmatika elfogadott szabályaihoz {3207/2015. (X. 27.) AB végzés, Indokolás [12], 3067/2016. (IV. 11.) AB végzés, Indokolás [18], 3117/2016. (VI. 21.) AB végzés, Indokolás [16]}. Önmagában az a tény, hogy az eljárt bíróságok nem osztották az indítványozó jogi álláspontját egy konkrét kérdésben – jelesül a jogalap nélküli gazdagodás megállapíthatóságának a feltételeit illetően – nem ad alapot az Alkotmánybíróságnak arra, hogy a bíróságok tevékenységébe beavatkozzon.
[20]	Hangsúlyozandó, hogy a bírósági döntés az Abh.1.-re tekintettel sem vethet fel alkotmányossági aggályt, mivel az Alkotmánybíróság éppen azért állapította meg mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség fennállását, és hívta fel a jogalkotót arra, hogy szabályozási kötelezettségének tegyen eleget, mert úgy ítélte meg, hogy az alaptörvény-ellenes helyzet kizárólag jogalkotással orvosolható. Tehát az Alkotmánybíróság döntése szerint a jogalkotó tevőleges közreműködésére van szükség a jogsérelem orvoslásához. Amennyiben a jogalap nélküli gazdagodás szabályainak alkalmazása – vagy más jogalkalmazói megoldás – megoldást jelenthetett volna a nem vitatottan bekövetkezett jogsérelemre, jogalkotói mulasztás megállapítására nem lett volna szükség.
[21]	4. A kifejtettek alapján az Alkotmánybíróság megítélése szerint a támadott, jogalap nélküli gazdagodás tárgyában hozott bírósági ítélettel – az abban foglalt jogértelmezéssel – összefüggésben nem merült fel olyan, alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, illetve a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételye, amely a panasz befogadását és érdemi vizsgálatát indokolta volna. Az Alkotmánybíróság ezért a panaszt az Alkotmánybíróság az Abtv. 56. § (1)–(3) bekezdése alapján eljárva az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) pontja alapján visszautasította.
[22]	Az Alkotmánybíróság fontosnak tartja azonban kiemelni, hogy az Abtv. 39. § (1) bekezdése alapján az Abh.1.-ben megállapított, mulasztással előidézett alaptörvény-ellenesség megszüntetése érdekében a jogalkotó köteles eleget tenni az Abh.1. rendelkező részében megjelölt jogalkotói feladatának. Megjegyzendő, hogy az Abh.2. meghozatalára irányuló eljárásban a Miniszterelnökséget vezető államtitkár úgy nyilatkozott, hogy „[a]z érintett állami szervek egyetértettek abban, hogy legelső lépésként számba kell venni az Erdőtv. által érvényesíthetetlenné tett követeléseket, valamint fel kell mérni a biztosíték gyanánt megterhelt állami erdőterületek értékét annak érdekében, hogy a méltányolható igények és az azokhoz rendelt biztosítékok értékének egymáshoz való aránya megállapítható legyen. Ezt követően kerülhet sor az igénnyel fellépők kártalanítására, amely történhet a követelés pénzbeli megváltásával, megfelelő és közjogi korlátozás alá nem eső más vagyontárgy felajánlásával, vagy végső soron a közjogi korlátozások feloldásával.” Továbbá az „államtitkár […] utalt arra hogy a helyzet végleges rendezésére az idei év (2014) végéig sor kerülhet” (Indokolás [13]). A jogalkotói mulasztás orvoslására azonban mindezidáig mégsem került sor, tehát az Abh.1.-ben megállapított alaptörvény-ellenes helyzet jelenleg is fennáll.
. 10/28/2016
. 3115/2017. (V. 22.)

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság


text:
A Luxemburgi Bíróság ítélete a Leffler ügyben | hírek | Jogi Fórum
A Luxemburgi Bíróság ítélete a Leffler ügyben
2005.11.10. JogiForum.hu
Az Európai Közösségek Bírósága e heti munkarendjének megfelelően 2005. november 8-án a nyilvánosságra hozta a C-443/03 számú, ún. Leffler ügyben hozott ítéletét.
Az Európai Unió Tanácsa által a jogi eljárások hatákonyságának és gyorsaságának növelése érdekében elfogadott 1348/2000/EK rendelet előírásai alapján a címzett megtagadhatja az olyan bírósági iratok átvételét, amelyeket nem az iratot átvevő tagállam nyelvén vagy az iratot áttevő tagállam a címzett által is értett nyelvén állítottak ki. A német Berlin Chemie AG társaság egy holland bírósági idézés átvételét tagadta meg azzal az indokkal, hogy az nem volt németre lefordítva. Az ügyben eljáró holland bíróság azt kérdezte az Európai Bíróságtól, hogy orvosolható-e a nyelvi követelmények megsértése, és amennyiben igen, akkor hogyan, vagy pedig az átvétel megtagadása egyidejűleg a kézbesítés meghiúsulását is jelenti-e.
A Luxemburgi Bíróság mindenekelőtt azt vette figyelembe, hogy ebben az esetben egy hivatalos irat visszautasítása csak az eredeti európai jogforrás egyedi értelmezésének fényében lehetséges és nem a nemzeti jog rendelkezéseinek alapján. Ezekre tekintettel a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben a címzett azon az alapon utasította vissza egy irat átvételét, hogy az nem a címzett tagállamának hivatalos nyelvén érkezett vagy nem olyan nyelven íródott, melyet a címzett ért, akkor a feladó aképpen orvosolhatja a fenti hiányosságot, hogy a fent említett rendeletben lefektetett eljárásnak megfelelően a lehető legrövidebb időn belül eljuttatja a címzetthez az iratnak az adott nyelvre lefordított változatát. Erre tekintettel az átvétel megtagadásáról szerzett értesítés megérkezése után főszabályként egy hónap áll a feladó rendelkezésére, hogy a lefordított változatot elkészítse. Ezt az időtartamot ugyanakkor a tagállam bírósága az eset körülményeire tekintettel módosíthatja.
A Bíróság a fentiek megállapítása után annak kérdését vizsgálta, hogy a fordítás szükségességéről küldött értesítés, valamint a fordítás elkészítésére igénybe vett idő milyen hatással van az eljárási határidőkre. Ezzel kapcsolatban a Bíróság figyelembe vette, hogy a kérelmező jogosan hivatkozhatna az eredeti iratnak a másik félhez történő megérkezésének időpontjára abban az esetben, ha a lefordított irat lehető leghamarabb történő elkészítése és megküldése során megfelelő gondossággal járt el. Ugyanakkor a Bíróság álláspontja szerint a címzett érdekeinek hatékony védelme megkövetelné azt is, hogy számára a hivatalos irat beérkeztének jogkövetkezményei csak a már lefordított változat megérkezésekor álljanak be.
Mindezekre tekintettel a Bíróság arra a végkövetkeztetésre jutott, hogy amennyiben egy dokumentum visszautasításának alapját a nyelvi hiányosságok képezték és ezáltal az be nem adottnak volt tekintendő, akkor az adott ügyben ítélet csak a fordított változat beérkezése, és a másik oldal álláspontjának az ebben foglaltakra tekintettel történő kidolgozására nyújtott megfelelő idő letelte után hozható.

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság