text:
C‑706/17. sz. ügy
„Lifosa” AB
UAB, „BALTPOOL”
(a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas [Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Állami támogatás – Az »állami források« fogalma – Szelektivitás – A kereskedelemre gyakorolt hatás – A verseny torzítása – Általános gazdasági érdekű szolgáltatások a villamosenergia‑ágazatban – Altmark‑feltételek”
1. A Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy úgy kell‑e tekinteni, hogy a villamosenergia‑ágazatban nyújtott közérdekű szolgáltatásokra (a továbbiakban: közérdekű szolgáltatások) és azok finanszírozási mechanizmusára vonatkozó litván rendszer (a továbbiakban: közérdekű szolgáltatási rendszer) egyes aspektusai az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást valósítanak meg.
2. A jelen ügyben a Bíróságnak alkalma nyílik arra, hogy pontosítsa az ítélkezési gyakorlatát, különösen az „állami források” fogalma és a Bíróság 2003. július 24‑i Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítéletéből (a továbbiakban: Altmark ítélet)(2) eredő ítélkezési gyakorlatában rögzített feltételek vonatkozásában.
A. A litván jog
3. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a nemzeti jog releváns rendelkezéseit a következő jogi aktusoknak a tényállás megvalósulásának idején hatályos változata rögzíti: a 2000. július 20‑i Elektros energijos įstatymas, n° VIII 1881 (a villamos energiáról szóló VIII 1881. sz. litván törvény); a 2011. május 12‑i Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymo nº XI 1375 (a megújuló forrásokból származó energiáról szóló XI 1375. sz. litván törvény); a 2012. június 12‑i Lietuvos Respublikos elektros energetikos sistemos integracijos į Europos elektros energetikos sistemas įstatymas Nr. XI 2052 (a villamosenergia‑rendszernek az európai villamosenergia‑rendszerekbe való integrálásáról szóló XI 2052. sz. litván törvény); a 2013. január 17‑i Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymo 2, 11, 13, 14, 16, 20, 21 straipsnių pakeitimo ir papildymo įstatymas Nr. XII 169 (a megújuló forrásokból származó energiáról szóló törvény 2., 11., 13., 14., 16., 20. és 21. cikkének módosításáról és kiegészítéséről szóló törvény végrehajtásáról szóló XII 169. sz. törvény), és az e törvények végrehajtását szolgáló jogi intézkedések, köztük a 2012. július 18‑i Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimo Nr. 916 dėl viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje teikimo tvarkos aprašo patvirtinimo (a villamosenergia‑ágazatban nyújtott közérdekű szolgáltatásokra vonatkozó eljárás elfogadásáról szóló 916. sz. kormányhatározat) és a 2012. szeptember 19‑i Vyriausybės Nutarimas Nr. 1157 „Viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje lėšų administravimo tvarkos aprašas” (a villamosenergia‑ágazatban nyújtott közérdekű szolgáltatások díjának adminisztrálására vonatkozó eljárás elfogadásáról szóló 1557. sz. kormányhatározat) (a továbbiakban: a szóban forgó nemzeti szabályozás).
4. Az említett jogi aktusok jelen eljárás szempontjából releváns rendelkezéseinek összefoglalását az alábbi 12–15. pont tartalmazza.
5. Az alapeljárás felperesei – az Achema AB, az Orlen Lietuva AB és a „Lifosa” AB (a továbbiakban: Achema és társai) – a Litván Köztársaságban bejegyzett és ott tevékenységet folytató vállalkozások, amelyek egyebek mellett kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítményeket üzemeltetnek. Az ott termelt villamos energiát saját szükségleteikre fordítják, vagy más vállalkozásoknak nyújtják. Az említett társaságok Litvániában működő független kereskedőktől is vásárolnak villamos energiát.
6. Az Achemának és társainak a releváns nemzeti szabályozással összhangban – a többi villamosenergia‑fogyasztóhoz hasonlóan – a részükre 2014‑ben nyújtott közérdekű szolgáltatásokért meghatározott összeget kellett fizetniük.
7. Az Achema és társai kereseteket indítottak a Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnius megyei közigazgatási bíróság, Vilnius, Litvánia) előtt, az energiaszabályozással és energiaárakkal foglalkozó nemzeti bizottság (a továbbiakban: energiaügyi bizottság) (2013. november 22‑i O3–704. sz. határozattal módosított) 2013. október 11‑i határozata (a továbbiakban: megtámadott határozat) 1.2.–1.4., 1.7., 2. és 3. pontjának megsemmisítését kérve. Az energiaügyi bizottság a megtámadott határozatban meghatározta a 2014. évre vonatkozóan a közérdekű szolgáltatást nyújtó villamosenergia‑szolgáltatókra (a továbbiakban: közérdekű szolgáltató) irányadó díjak teljes összegét (1. pont), és a litván (végső) villamosenergia‑fogyasztókra, így a felperesekre irányadó közérdekű szolgáltatási árakat (2. és 3. pont).
8. 2016. február 9‑i ítéletében a bíróság az Achema és társainak kereseteit mint megalapozatlanokat elutasította.
9. Az Achema és társai ezzel az ítélettel szemben fellebbezéseket nyújtottak be a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismashoz (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága). Az említett bíróság – mivel kétségei támadtak az uniós jog releváns rendelkezéseinek helyes értelmezését illetően – úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„Az [EUMSZ] 107. cikk (1) bekezdése alkalmazásában állami támogatásnak (állami támogatási programnak) tekintendő‑e – a szóban forgó nemzeti szabályozásban létrehozott – közérdekű szolgáltatási rendszer) 2014‑ben hatályban lévő változata vagy annak része, ideértve a következő kérdéseket is:
– a jelen ügyben szereplő körülmények között az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, miszerint a közérdekű szolgáltatási díjak állami forrásnak minősülnek?
– az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, miszerint nem tekintendő a villamosenergia‑termelőknek nyújtott, állami forrásból származó támogatásnak, ha esetleg állami forrásnak betudható pénzekből ellentételezést nyújtanak a hálózatüzemeltetők (vállalkozások) számára előírt azon kötelezettség után, hogy rögzített áron vásároljanak villamos energiát villamosenergia‑termelőktől és/vagy a villamos energiát kiegyenlítsék, valamint az e kötelezettség miatt a hálózatüzemeltetőknél felmerült veszteség után?
– az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között az alábbi támogatás úgy tekintendő, hogy szelektív és/vagy alkalmas arra, hogy a tagállamok közötti kereskedelmet érintse: stratégiai jelentőségű projektet, például a »NordBalt« projektet végrehajtó vállalkozásnak nyújtott támogatás; egy adott időszakra a villamosenergia‑ellátás biztosításával megbízott vállalkozásoknak nyújtott támogatás; személyek, például a szóban forgó fotovoltaikus napenergia‑létesítmények fejlesztőinek a piaci feltételeket tükröző és ténylegesen felmerült olyan veszteségeinek ellentételezésére irányuló támogatás, amelyek amiatt merültek fel, hogy az állam (a nemzeti jogszabályok változása miatt) nem teljesítette vállalt kötelezettségét; a vállalkozásoknak (hálózatüzemeltetőknek) azzal a célkitűzéssel biztosított támogatás, hogy ellentételezést nyújtsanak azon kötelezettségük teljesítése során felmerült tényleges veszteségeik után, hogy közérdekű szolgáltatást nyújtó villamosenergia‑termelőktől rögzített áron villamos energiát vásároljanak és a villamos energiát kiegyenlítsék?
– az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdésével összefüggésben alkalmazott EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között a szóban forgó közérdekű szolgáltatási rendszer (vagy annak egy része) úgy tekintendő, mint amely teljesíti a Bíróság [Altmark] ítéletének 88–93. pontjában meghatározott feltételeket?
– az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között a közérdekű szolgáltatási rendszer (vagy annak egy része) torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget?”
10. A jelen eljárásban az Achema, a Baltpool, a litván kormány és a Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. Ugyanezek a felek a 2018. november 6‑án tartott tárgyaláson szóbeli észrevételt is előterjesztettek.
11. Álláspontom szerint hasznos, ha a jelen eljárás keretében felhozott konkrét kérdések megvizsgálása előtt röviden felvázolom a villamosenergia‑ágazatban működő közérdekű szolgáltatási rendszernek a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett fő aspektusait, majd néhány előzetes megjegyzést teszek.
A. A litván közérdekű szolgáltatási rendszer
12. A kérdést előterjesztő bíróság szerint a szóban forgó nemzeti szabályozással összhangban a közérdekű szolgáltatások lényegében a köz érdekében nyújtott szolgáltatások vagy a köz érdekében végzett tevékenységek. A jelen eljárás szempontjából releváns időszak alatt a közérdekű szolgáltatások közé tartoztak egyebek mellett az alábbiak: villamosenergia‑termelés megújuló energiaforrásokból, valamint annak kiegyenlítése; villamosenergia‑termelés kapcsolt energiatermeléssel kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítményekben, ha az ilyen létesítmények távhőrendszerekhez szolgáltatnak hőt és a primer energia megtakarítása olyan mértékű, hogy a kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelés hatékonynak tekinthető; villamosenergia‑termelés meghatározott létesítményekben, ha a villamosenergia‑termelés a villamosenergia‑ellátás biztosításához szükséges; az energiabiztonság javításával kapcsolatos stratégiai projektek végrehajtása a villamosenergia‑ágazatban más államok villamosenergia‑rendszerekhez kapcsolódó rendszerösszekötők telepítése és/vagy a Litván Köztársaság villamosenergia‑rendszerének más tagállamok villamosenergia‑rendszerével történő összekötése révén (például a Litvánia és Svédország közötti rendszerközi villamosenergia‑kapcsolat [más néven NordBalt]); valamint a fotovoltaikus napenergia‑létesítményekre vonatkozó projekt fejlesztése.
13. A jogszabályokban előírt eljárásokkal összhangban a hatáskörrel rendelkező litván hatóságok minden évben megjelölik a közérdekű szolgáltatókat, meghatározzák a közérdekű szolgáltatás hatályát, valamint meghatározzák a nyújtott közérdekű szolgáltatás ellentételezésének feltételeit és összegét. Az összes villamosenergia‑fogyasztó megfizeti a közérdekű szolgáltatások energiaügyi bizottság által meghatározott árát, amelyet a saját célra ténylegesen fogyasztott villamos energia mennyisége alapján számolnak ki. A közérdekű szolgáltatásért fizetendő összeg szerepel a megvásárolt villamos energia árában, vagy a fizetés külön történik a hálózatüzemeltető felé.
14. A litván villamosenergia‑hálózat üzemeltetői a villamosenergia‑fogyasztóktól beszedett összeget (a továbbiakban: közérdekű szolgáltatási díj) átutalják a „Baltpool” UAB, egy állami irányítású magánjogi személy részére. A Baltpool a törvényben meghatározott eljárásnak megfelelően kifizeti a közérdekű szolgáltatók számára a szolgáltatásokat. A Baltpool finanszírozására nem az állami költségvetésből kerül sor; a Baltpool kezelési költségeit ugyanazok a közérdekű szolgáltatási díjak fedezik.
15. A közérdekű szolgáltatási díjak nem használhatók a közérdekű szolgáltatások kifizetésétől eltérő célra, valamint nem képezik az állami költségvetés részét. A kintlévőségeket a közérdekű szolgáltatások után nem fizető villamosenergia‑fogyasztóktól a polgári ügyekben meghatározott általános eljárásoknak megfelelően szedik be. Ezek a villamosenergia‑fogyasztók közjogilag nem vonhatók felelősségre.
B. Előzetes megjegyzések
16. Ennek alapján mindenekelőtt azt kell hangsúlyozni, hogy amikor a Bíróság elé előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesztenek, a Bíróság feladata az, hogy megvilágítsa a nemzeti bíróság számára a releváns uniós szabályok hatályát, hogy lehetővé tegye az utóbbi számára e szabályoknak az elé terjesztett tényekre történő helyes alkalmazását, és nem az, hogy a Bíróság maga végezze el ezt az alkalmazást, annál is inkább, mivel nem áll feltétlenül a Bíróság rendelkezésére az ehhez szükséges valamennyi adat.(3) A Bíróság ezzel összefüggésben következetesen megállapította, hogy a nemzeti bíróságok értelmezhetik és alkalmazhatják az „állami támogatás” fogalmát, és a nemzeti bíróságoknak kell az előttük folyamatban lévő eljárásokban megvizsgálniuk, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében rögzített követelmények teljesülnek‑e.(4)
17. A Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti e „munkamegosztás” kiemelkedő jelentőséggel bír. Ez még inkább igaz a jelen ügyhöz hasonló ügyben: az alapügyben alkalmazandó nemzeti keret meglehetősen összetett és különböző olyan intézkedéseket tartalmaz, amelyek az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alapján – legalábbis potenciálisan – relevanciával bírhatnak. Ezenfelül a nemzeti bíróság egyes kérdésekben a Bíróságtól főként ténybeli és meglehetősen technikai jellegű aspektusokkal kapcsolatban vár választ, vagyis lényegében azt kéri a Bíróságtól, hogy az elemzést helyette végezze el. Amint azonban arra a tárgyaláson a Baltpool helyesen rámutatott, a Bíróságnak nem állnak rendelkezésére a nemzeti bíróság előzetes megállapításainak megerősítéséhez vagy cáfolásához szükséges adatok és más ténybeli információk. Ezen aspektusokat illetően tehát a végleges döntést a Bíróság által az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének jelentésével és hatályával kapcsolatban adott iránymutatás tükrében a nemzeti bíróságnak kell meghoznia.
18. Hasznos lehet továbbá azt is hangsúlyozni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” való minősítéshez az említett rendelkezésben rögzített összes feltétel teljesülése szükséges. Először is a beavatkozásnak az állam által vagy állami forrásból kell történnie. Másodszor e beavatkozásnak alkalmasnak kell lennie arra, hogy érintse a tagállamok közötti kereskedelmet. Harmadszor a kedvezményezett számára előnyt kell biztosítania. Negyedszer torzítania kell a versenyt, vagy azzal kell fenyegetnie.(5)
19. Ezt követően rátérek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel felhozott jogi kérdések elemzésére.
C. Az első kérdésről
20. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés a fenti 18. pontban felsorolt első feltételre vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság e kérdés révén arra kíván választ kapni, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy a közérdekű szolgáltatási díjakhoz hasonló források állami forrásnak minősülnek.
21. Álláspontom szerint erre a kérdésre igenlő választ kell adni.
22. Mindenekelőtt szem előtt kell tartani, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy az előnyöket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében támogatásnak lehessen minősíteni, azoknak közvetlenül vagy közvetetten állami forrásból kell származniuk, és az államnak betudhatónak kell lenniük.(6)
23. A jelen ügyben nem vitatott, hogy az állítólagosan támogatásnak minősülő intézkedések a litván hatóságok által elfogadott jogalkotási és szabályozási aktusokból erednek. Ennélfogva ezek az intézkedések az államnakbetudhatók.
24. Valójában inkább az a kérdés, hogy ezek az intézkedések az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett államiforrásokat foglalnak‑e magukban.
25. Egyértelmű, hogy az „állami források” fogalma magában foglalja az összes olyan anyagi erőforrást, amelyet az állam felhasználhat vállalkozások támogatására: ez nem kizárólag a közvetlenül vagy közvetve állami költségvetésből származó összegeket vagy olyan bevételeket foglal magában, amelyekről az állam lemond, hanem olyan erőforrásokat is, amelyek noha nincsenek állandó jelleggel a kincstár birtokában, folyamatosan állami ellenőrzés alatt maradnak.(7) Egyszerűbben megfogalmazva, az utóbbiak magánszemélyektől származó olyan források, amelyeket az állam szed be, az állam nevében vagy állami beavatkozás révén szednek be, és amelyeket az e források végleges felhasználásának kérdésében döntési jogkörrel rendelkező, illetékes nemzeti hatóságok rendelkezésére bocsátanak.
26. Úgy tűnik, a litván közérdekű szolgáltatási rendszer kontextusában a közérdekű szolgáltatási díjakkal ez a helyzet.
27. A közérdekű szolgáltatási díjak állami ellenőrzés alatt állnak attól kezdve, hogy azokat a villamosenergia‑fogyasztóktól beszedik, egészen addig, amíg azokat a közérdekű szolgáltatók között szét nem osztják. Közelebbről, az állami hatóságok jelölik meg minden évben a közérdekű szolgáltatókat, és ők választják ki a közérdekű szolgáltatóknak minősülő vállalkozásokat. Állami szerv – vagyis az energiaügyi bizottság – határozza meg a villamosenergia‑fogyasztók által a közérdekű szolgáltatásokért fizetendő összeget is. A villamosenergia‑fogyasztóktól beszedett közérdekű szolgáltatási díjakat átutalják a Baltpool, vagyis egy olyan szervezet részére, amely az állam ellenőrzése alatt áll, noha azt magánjogi társaságként hozták létre. A Baltpool kezeli a kapott forrásokat, azokat a jogszabályban meghatározott szempontok alapján szétosztja a közérdekű szolgáltatók között, míg e források egy részét a kezelési költségeinek fedezése céljából visszatartja. Ennek megfelelően a közérdekű szolgáltatási díjak teljes életciklusa szigorúan szabályozott.
28. Ennélfogva a jelen ügy tárgyát képező helyzetet el kell határolni a Bíróság által más ügyekben, például a PreussenElektra ügyben(8)és azENEA‑ügyben(9) vizsgált más helyzetektől, amelyek szintén a megújuló energia nemzeti támogatási rendszereire vonatkoztak. A Bíróság ezekben az ügyekben megállapította, hogy pusztán az, hogy az állam a magánjogi társaságokat arra kötelezi, hogy a rendes piaci árat esetlegesen meghaladó beszerzési áron vásároljanak villamos energiát, nem eredményez az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatást. Az említett ügyekben – a szóban forgó közérdekű szolgáltatási rendszer esetétől eltérően – az volt a kulcsfontosságú elem, hogy nem volt az állam által kezelt finanszírozási mechanizmus. Az állam semmilyen formában nem gyakorolhatott ellenőrzést a villamosenergia‑fogyasztók által megfizetett díjak beszedése és szétosztása felett.
29. A litván közérdekű szolgáltatási rendszer a Bíróság által a Pearle és társai ítéletben,(10) valamint a Doux Élevage ügyben(11) megvizsgált intézkedésekkel sem hasonlítható össze.
30. Az említett ügyekben, annak ellenére, hogy az egyes vállalkozásokat terhelő anyagi hozzájárulásokat jogszabály rögzítette, és azokat olyan szervezetek szedték be és kezelték, amelyeket az állam meghatározott jogkörökkel ruházott fel, a Bíróság mégis úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedések nem tartoznak az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alá. A forrásokat kezelő szervezet ugyanakkor mindkét esetben pusztán a hozzájárulások megfizetésére ténylegesen kötelezett vállalkozások kereskedelmi érdekében vállalt tevékenységek célját szolgáló erőforrások beszedését és kihelyezését végző eszközként járt el.(12) A kötelező hozzájárulásokat tehát olyan magánjogi vállalkozások kezdeményezésére állapították meg, amelyek e hozzájárulások végleges felhasználásáról is döntöttek. A beszedett díjakat a Pearle és társai ügyben, valamint a Doux Élevage ügyben sem kellett állami hatóságok utasításaival összhangban vagy az ilyen hatóságok által megállapított közérdekű cél megvalósítása érdelében felhasználni.(13)
31. Ezzel szemben a Baltpool a szóban forgó nemzeti szabályozás alapján semmi esetre sem tekinthető olyan „eszköznek”, amely a hozzájárulások megfizetésére kötelezett szervezetek utasítása szerint és azok kereskedelmi érdekében jár el. A Baltpool ugyanis a beszedett forrásokat az állam által meghatározott cél megvalósítása érdekében használja fel. A támogatott tevékenységek kedvezményezettjei gazdasági szempontból nem azonosak a támogatási intézkedéseket finanszírozó felekkel. Következésképpen az állami hatóságok utasítása alapján a fogyasztók egyes vállalkozások részére erőforrásokat ruháznak át.
32. Az, hogy a Baltpool a beszedett források felhasználási módjának megválasztását illetően nem rendelkezik mérlegelési mozgástérrel, nem változtat azon, hogy e tekintetben minden határozatot az állami hatóságok hoznak meg.(14) A fenti 27. pontban kifejtettek szerint a beszedett forrásoknak a szóban forgó nemzeti szabályozásban rögzített utat szigorúan követniük kell. Tény, hogy ez valójában azt mutatja, hogy a közérdekű szolgáltatási díjak állami ellenőrzés alatt állnak.
33. Ehhez hasonlóan ebben az összefüggésben az is kevéssé releváns, hogy a Baltpool az esedékes összegek fogyasztók általi megfizetésének elmulasztása esetén rendes eljárás szerint polgári bírósághoz fordul. Úgy hiszem, ez elválaszthatatlanul kapcsolódik ahhoz, hogy a litván hatóságok úgy határoztak, hogy a közérdekű szolgáltatási díjak beszedésének feladatát hálózatüzemeltetőkre, míg az említett díjak kezelését magánjogi szervezetre ruházzák át. A jelen ügyben nincs jelentősége ennek a szempontnak, amelyet a Bíróság a Doux Élevage ügyben(15) vett figyelembe szakmaközi szervezetek magánjogi szervezeti természetének meghatározása során. Nem kétséges ugyanis, hogy a Baltpool – annak ellenére, hogy azt magánjogi társaság formájában hozták létre – az állam ellenőrzése alatt áll, és a közérdekű szolgáltatási díjak felhasználását illetően köteles az erre vonatkozó nemzeti jogszabályokban szereplő előírások szerint eljárni.(16)
34. Álláspontom szerint lényegében a litván közérdekű szolgáltatási rendszer nagymértékben hasonlít a Bíróság által az Association Vent de Colère! és társai(17) ügyben megvizsgált francia villamosenergia‑rendszerre. A Bíróság abban az ügyben megállapította, hogy a szélenergiából származó villamos energia piaci árnál magasabb áron történő megvásárlására irányuló kötelezettségből eredően a vállalkozásokra háruló többletköltségek kompenzációjának mechanizmusa, amelynek finanszírozása a villamos energia végső fogyasztóját terheli, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami beavatkozásnak vagy állami forrásból történő beavatkozásnak minősül. Értelmezésem szerint e következtetést főként az indokolta, hogy a fogyasztóktól az energiáért felelős miniszter által meghatározott összegekben beszedett összegeket a források kezelésében közvetítőként eljáró Caisse des dépôts et consignations közjogi szerv kezeli.(18) A tárgyaláson ugyanis a litván kormány és a Baltpool sem tudott hasznos választ adni arra a kérdésre, hogy van‑e lényeges ténybeli különbség a Bíróság által az Association Vent de Colère! és társai ügyben megvizsgált helyzet, valamint az alapügy tárgyát képező helyzet között.
35. A Bíróság Essent Netwerk Noord és társai ítélete(19) is azt az álláspontot támasztja alá, hogy a közérdekű szolgáltatások díjai az uniós állami támogatási szabályok alapján állami forrásoknak minősülnek. Az Essent Netwerk Noord és társai ügyben – amelyet egy holland bíróság utalt előzetes döntéshozatalra – a Bíróság megállapította, hogy valamely kijelölt, a díjak kezelésére és felosztására kötelezett társaság számára átutalt és a hálózatüzemeltetők által beszedett, villamos energia szállítását terhelő, a fogyasztók által viselendő pótdíj beszedését lehetővé tévő nemzeti szabályozás az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami források rendelkezésre bocsátásával jár.
36. Igaz, hogy pusztán gazdasági szempontból nézve a Bíróság által a PreussenElektra ügyhöz és az ENEA‑ügyhöz(20) hasonló ügyekben, és az Essent Netwerk Noord és társai ügyben, valamint az Association Vent de Colère! és társai ügyben(21) vizsgált intézkedések nagyrészt hasonlóknak tűnnek. Amint azonban azt Mengozzi főtanácsnok az Essent Netwerk Noord és társai ügyre vonatkozó indítványában kifejtette, ezeket az intézkedéseket jogi szempontból igencsak eltérően kell minősíteni.(22) Habár az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése valamely állami intézkedésnek kizárólag a hatásaival foglalkozik, az is igaz, hogy az adott intézkedés felépítésének és alkalmazásának módja kihat az arra vonatkozó jogi keretre. Előfordulhat, hogy valamely állami intézkedés nem minősül az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak, azonban a körülményektől függően annak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségét szükséges lehet a belső piaci szabályokhoz hasonló más uniós jogi rendelkezések tükrében is megvizsgálni.(23)
37. A fentiek tükrében álláspontom szerint az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az alapügyben fennállókhoz hasonló körülmények között az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését akként kell értelmezni, hogy az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló közérdekű szolgáltatási díjak állami forrásoknak minősülnek.
D. A második kérdésről
38. A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésével arra kíván választ kapni, hogy mely szervezetek minősülnek a közérdekű szolgáltatások díjai révén nyújtott támogatás kedvezményezettjeinek, amennyiben a közérdekű szolgáltatási rendszer szempontjából releváns rendelkezések alapján a villamosenergia‑hálózat üzemeltetői kötelesek rögzített áron villamos energiát vásárolni a közérdekű szolgáltatóktól és az általuk előállított villamos energiát kiegyenlíteni. Közelebbről, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy a közérdekű szolgáltatási díjakból a hálózatüzemeltetők vagy a villamosenergia‑termelők tesznek‑e szert gazdasági előnyre.
39. Álláspontom szerint a hálózatüzemeltetők helyett a villamosenergia‑termelők minősülnek ezen intézkedés (közvetett) kedvezményezettjeinek.
40. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés tárgyát képező intézkedés kontextusában ugyanis – értelmezésem szerint – a közérdekű szolgáltatási díjak pusztán bizonyos mennyiségű villamos energia rendes piaci árnál adott esetben magasabb, rögzített áron történő megvásárlására irányuló kötelezettségből eredően a hálózatüzemeltetőkre háruló többletköltségek kompenzációját célozzák. Az iratanyag tartalma nem utal arra, hogy a hálózatüzemeltetők a közérdekű szolgáltatási díjakból nettó előnyhöz juthatnának. Ezenfelül a tárgyaláson a litván kormány és a Baltpool által kifejtettek alapján úgy tűnik, hogy a hálózatüzemeltetők a többletköltségeket (azok egy részét vagy egészét) nem háríthatják át a fogyasztóikra, mivel az annak kockázatával járna, hogy a hálózatüzemeltetők túlzott ellentételezést kapnának.(24)
41. Ezzel szemben a közérdekű szolgáltatási díjak – azáltal, hogy ellentételezik a hálózatüzemeltetőknek a fent említett vásárlási kötelezettségből eredő többletköltségeit – egyes villamosenergia‑termelők számára lehetővé teszik, hogy bizonyos mennyiségű villamos energiát a rendes piaci árnál magasabb áron értékesítsenek, vagy legalábbis nagyobb mennyiségeket értékesítsenek. E villamosenergia‑termelők tehát a rendes piaci feltételek mellett elérhetőhöz képest nagyobb bevételre tehetnek szert. Ennek megfelelően közérdekű szolgáltatási díjak közvetett kedvezményezettjei a villamosenergia‑termelők, noha e díjakat ténylegesen más hálózatüzemeltetőknek fizetik ki.(25)
42. Ezen okokból kifolyólag azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésre azt a választ adja, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben – amelyben valamely állami intézkedés értelmében a hálózatüzemeltetők a villamos energiát kötelesek rögzített áron megvásárolni a villamosenergia‑termelőktől, és az általuk megtermelt villamos energiát kötelesek kiegyenlíteni, aminek révén az említett hálózatüzemeltetőket többletköltségek terhelik, amelyeket a végső fogyasztók által megfizetett hozzájárulások hivatottak ellentételezni – a villamosenergia‑termelőket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett, az adott támogatás kedvezményezettjeinek kell tekinteni.
E. A harmadik és ötödik kérdésről
43. A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra kíván választ kapni, hogy Litvániában a villamosenergia‑ágazatban folytatott egyes tevékenységeknek a közérdekű szolgáltatási díjak révén nyújtott támogatás megfelel‑e az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett szelektivitás és a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatás kritériumainak. A kérdést előterjesztő bíróság az ötödik kérdésével – amelyet álláspontom szerint hasznos a harmadik kérdést követően megvizsgálni, mivel a két kérdés együttesen megválaszolható – arra kíván választ kapni, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplőhöz hasonló körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a közérdekű szolgáltatási rendszer torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget.
44. A Bíróságnak ebből a szempontból a következő intézkedéseket kell megvizsgálnia: i. stratégiai jelentőségű projektet, például a „NordBalt” projektet végrehajtó vállalkozásnak nyújtott támogatás; ii. egy adott időszakra a villamosenergia‑ellátás biztosításával megbízott vállalkozásoknak nyújtott támogatás; iii. például fotovoltaikus napenergia‑létesítmények fejlesztői ténylegesen felmerült veszteségeinek ellentételezésére irányuló támogatás; valamint iv. a hálózatüzemeltetőknek azzal a célkitűzéssel biztosított támogatás, hogy ellentételezést nyújtsanak azon kötelezettségük teljesítése során felmerült tényleges veszteségeik után, hogy közérdekű szolgáltatást nyújtó villamosenergia‑termelőktől rögzített áron villamos energiát vásároljanak és a villamos energiát kiegyenlítsék (a továbbiakban: a szóban forgó intézkedések).
45. Amint azt a fenti 16. és 17. pontban részleteztem, ezeket a kérdéseket véglegesen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elbírálnia. Annak érdekében azonban, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára biztosítsam az uniós jog alkalmazandó rendelkezései értelmezésének szükséges elemeit, a következőképpen járok el. Először is, ismertetem a leginkább releváns ítélkezési gyakorlatot, és annak alapján megkísérlek a kérdést előterjesztő bíróság részére közelebbi útmutatást adni abban a kérdésben, hogy a szóban forgó intézkedések mely feltételek esetén teljesíthetik a szelektivitással, a kereskedelemre gyakorolt hatásokkal és a versenytorzítással kapcsolatos kritériumokat.
46. Először is rá szeretnék mutatni arra, hogy annak értékelése céljából, hogy a szelektivitás feltétele teljesül‑e, azt kell eldönteni, hogy adott jogi szabályozás keretén (más néven „referenciakereten”) belül valamely nemzeti intézkedés alkalmas‑e arra, hogy bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos termékek előállítását előnyben részesítse olyan vállalkozásokkal és termékekkel szemben, amelyek az intézkedés céljára tekintettel jogilag és tényszerűen azokkal összehasonlíthatóak.(26) Ezzel szemben egy adott tagállamban valamennyi gazdasági szereplőre megkülönböztetés nélkül alkalmazandó, a feltételeket teljesítő bármely személy számára rendelkezésre álló előnyt biztosító általános intézkedések nem szelektív jellegűek, következésképpen nem tartoznak az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének hatálya alá.(27)
47. A kereskedelemre gyakorolt hatást illetően szem előtt kel tartani, hogy valamely nemzeti intézkedés állami támogatásnak minősítéséhez nem azt kell megállapítani, hogy a támogatásnak tényleges hatása van a tagállamok közötti kereskedelemre, hanem csak azt kell megvizsgálni, hogy a támogatás alkalmas‑e arra, hogy érintse e kereskedelmet. Ugyanakkor a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatás nem lehet pusztán hipotetikus vagy feltételezésen alapuló. Így meg kell határozni azt az okot és módot, amelynek alapján ez az intézkedés előrelátható hatásai folytán érintheti a tagállamok közötti kereskedelmet. Különösen, ha valamely tagállam által nyújtott támogatás valamely vállalkozás helyzetét megerősíti a Közösségen belüli kereskedelemben versenytársaival szemben, a támogatást olyannak kell tekinteni, mint amely érinti ezt a kereskedelmet. E tekintetben nem szükséges, hogy a kedvezményezett vállalkozások saját maguk részt vegyenek a tagállamok közötti kereskedelemben. Ha ugyanis valamely tagállam támogatást nyújt vállalkozásoknak, a belső termelés szintje emiatt fennmaradhat vagy növekedhet, ami azzal a következménnyel jár, hogy a többi tagállamban letelepedett vállalkozásoknak az e tagállam piacára való belépési esélyei csökkennek.(28)
48. Végezetül, ami a versenytorzítás feltételét illeti, hangsúlyozandó, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azok a támogatások, amelyek célja a vállalkozás megszabadítása olyan költségektől, amelyeket rendesen a napi működés vagy a szokásos tevékenységei keretében viselnie kellene, elvben torzítja a versenyfeltételeket.(29)
49. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés révén felvetett kérdéseket ennek alapján vizsgálom meg,
1. Szelektivitás
50. Először is, egy adott időszakra a villamosenergia‑ellátás biztosításával megbízott vállalkozásoknak nyújtott támogatás, továbbá a fotovoltaikus napenergia‑létesítmények fejlesztőihez hasonló vállalkozások ténylegesen felmerült veszteségeinek ellentételezésére irányuló támogatás, valamint a hálózatüzemeltetőknek azzal a célkitűzéssel biztosított támogatás, hogy ellentételezést nyújtsanak azon kötelezettségük teljesítése során felmerült tényleges veszteségeik után, hogy közérdekű szolgáltatást nyújtó villamosenergia‑termelőktől rögzített áron villamos energiát vásároljanak és a villamos energiát kiegyenlítsék, első látásra olyan intézkedéseknek tűnnek, amelyek kizárólag az adott ágazatban tevékenységet végző vagy adott típusú szolgáltatást nyújtó vállalkozásokat részesítik előnyben.
51. Számomra úgy tűnik, ezen intézkedések célja az volt, hogy a kedvezményezett vállalkozásokat mentesítse bizonyos olyan költségek alól, amelyeket egyébként maguknak kellett volna viselniük. A kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében „nem vitatottként” írja le azt a körülményt, hogy a közérdekű szolgáltatási rendszerben számos intézkedés bizonyos mértékben kockázatmentes nyereséget biztosít a kedvezményezett vállalkozások javára.
52. Igaz, hogy a Bíróság az Asteris ítéletben megállapította, hogy nem minősül (a jelenlegi) EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak az olyan kártérítés, amelyet adott esetben a nemzeti hatóságok a vállalkozásoknak okozott károk ellentételezése céljából az említett vállalkozások részére kötelesek megfizetni.(30) Abban az ügyben azonban a Bíróság a tagállamok szerződésen kívüli felelőssége körében megfizetett vagy fizetendő összegekre utalt. Az ok nyilvánvaló: az olyan összeg, amely pusztán arra irányul, hogy megtérítse az állami hatóságok által elkövetett polgári vagy közigazgatási jogsértés következtében valamely személynek okozott kárt szigorúan véve nem biztosít az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett gazdasági előnyt az ilyen személy javára.
53. Ez az ítélkezési gyakorlat azonban a jelen ügyben nem releváns. A szóban forgó állami intézkedésekkel ellentételezett veszteségekkel kapcsolatban értelmezésem szerint nem állítják azt, hogy azok az állami hatóságok által tanúsított bármilyen jogellenes magatartás következményei lennének. E veszteségek pusztán a szóban forgó vállalkozásoknál a gazdasági tevékenységükkel összefüggésben felmerült költségek.
54. Ebben az összefüggésben hozzáteszem, lényegtelen, hogy a kedvezményezettek beruházásaira vagy beszerzéseire vonatkozó döntéseket a hatóságok állami támogatásra vonatkozó ígérete váltotta‑e ki vagy ösztönözte. Ezen intézkedések támogatási jellegét nem befolyásolja az, hogy egyes gazdasági szereplők a szóban forgó intézkedések hiányában eltérő üzleti döntéseket hoztak volna. A legtöbb támogatási rendszernek a célja pontosan az, hogy egy adott, a hatóságok álláspontja szerint a köz érdekét szolgáló gazdasági tevékenységet támogasson. Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alapján azonban az állami beavatkozás okának és céljának nincs jelentősége: ez a rendelkezés az intézkedéseket kizárólag az egységes piacra gyakorolt hatásukkal összefüggésben határozza meg támogatásként.(31)
55. Végezetül, ami a stratégiai jelentőségű projektet, például a „NordBalt” projektet végrehajtó vállalkozásnak nyújtott támogatási formák szelektivitásának értékelését illeti, az elemzés összetettebb.
56. Mindenekelőtt szem előtt kell tartani, hogy az építőipari infrastruktúrákra adott, a valamely kijelölt céllal szemben általános felhasználására szánt, ezáltal pedig konkrét felhasználót előnyben nem részesítő anyagi támogatás az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében általában nem minősül szelektívnek.(32) Álláspontom szerint igen valószínű, hogy a litván és svéd villamosenergia‑hálózatokat összekötő infrastruktúrák esetében is ez a helyzet.
57. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az ilyen infrastruktúrát kivitelező vállalkozásnak nyújtott anyagi támogatás ne minősülne az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak. Egyértelmű, hogy amennyiben a litván hatóságok pusztán szolgáltatást (bizonyos infrastruktúrák kivitelezése) vásárolnának meg a piacon jelen lévő számos, a szóban forgó szolgáltatás nyújtására képes vállalkozás közül egy adott vállalkozástól, a támogatás fennállása – a szolgáltató kiválasztása céljából követett eljárást figyelembe véve – főként a beszerzés árától és annak elfogadott feltételeitől függene. Ebben az elemzésben a piacgazdasági szereplő jól bevált elve adhatna iránymutatást.(33)
58. Az iratanyagban szereplő információ alapján azonban úgy értelmezem, hogy a „NordBalt” projektet stratégiai jelentőségű projektnek minősítették és a szükséges építőipari kivitelezési munkák elvégzését jogszabály tartotta fenn egy adott vállalkozás (LITGRID AB) számára. Végül is egy ilyen típusú projekt – méretére, költségére és jelentőségére tekintettel – rendszerint az állam felelősségi körébe tartozik. Nem szokatlan, hogy az állami hatóságok fontos infrastruktúrák fejlesztésével a magánjog alapján létrehozott, de olyan társaságokat bíznak meg, amelyekben a szóban forgó hatóságok részesedéssel rendelkeznek.(34) Felfogásom szerint a fő kérdés inkább az állam általi beszerzés kérdése lehet. A Bíróság azonban – az alapügy tárgyát képező intézkedések más ténybeli aspektusainak esetéhez hasonlóan – nem rendelkezik a végleges döntés EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alapján történő meghozatalához szükséges információval.
2. A tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatás
59. A Bíróságnak a Fondul Proprietatea ügyben(35) a villamosenergia‑ágazatban tevékenységet folytató vállalkozások támogatása céljából elfogadott intézkedés esetleges támogatási jellegét kellett értékelnie. E tekintetben a Bíróság hangsúlyozta, hogy az a körülmény, hogy valamely gazdasági ágazatot – mint például az energiaágazatot – uniós szinten liberalizáltak, elegendő annak a megállapításához, hogy az állítólagosan támogatásnak minősülő tagállami intézkedések az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében hatást gyakorolnak a tagállamok közötti kereskedelemre. A Bíróság megjegyezte, hogy az említett liberalizáció révén a villamos energia határokon átnyúló kereskedelmi műveletek tárgyát képezi. Következésképpen a Bíróság megállapította, hogy – a nemzeti bíróság által végzett vizsgálattól függően – a román hatóságok által a villamosenergia‑ágazatban tevékenységet végző vállalkozások támogatása céljából elfogadott intézkedések teljesítik a „kereskedelemre gyakorolt hatás” követelményét.
60. A jelen ügyben nem látok objektív indokot a Bíróság Fondul Proprietatea ítéletben tett megállapításaitól való eltérésre.
61. Nem bír jelentőséggel az, hogy a kedvezményezett vállalkozások a nemzeti határokon kívül adott esetben nem végeznek tevékenységet. Előfordulhat ugyanis, hogy a szóban forgó intézkedések a helyi gazdasági szereplők megerősítése révén meggátolják a külföldi vállalkozásokat abban, hogy a litván energiapiacra belépjenek. A fenti 58. pontban kifejtettek szerint azonban más lehet a helyzet a stratégiai jelentőségű projektet, például a „NordBalt” projektet végrehajtó vállalkozásnak nyújtott támogatás esetén.
3. A verseny torzítása
62. Végezetül, ami a verseny torzításának feltételét illeti, ismételten csak elegendő utalni a közelmúltbeli Fondul Proprietatea ítéletre.(36)
63. Az említett ügyben a Bíróság – az állandó ítélkezési gyakorlattal összhangban – megállapította, hogy a szóban forgó támogatási intézkedés főszabály szerint alkalmas arra, hogy a villamosenergia‑piacon torzítsa a versenyt. A Bíróság rámutatott arra, hogy az a körülmény, hogy valamely gazdasági ágazatot – mint például az energiaágazatot – uniós szinten liberalizáltak, elegendő annak a megállapításához, hogy a támogatás tényleges vagy potenciális hatással jár a versenyre, illetve a tagállamok közötti kereskedelemre.
64. Arra az álláspontra helyezkedem, hogy e megfontolások a jelen ügy kontextusában is érvényesek. Nem győz meg ugyanis a litván kormány által előadott azon érv, amely szerint a litván villamosenergia‑piac 2014‑ben még mindig viszonylag elszigetelt volt. Maga a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében, hogy a szóban forgó időszakban a litván villamosenergia‑hálózat más tagállamok (például Észtország) hálózatához volt csatlakoztatva, és a piacot élénk verseny jellemezte. Az inkumbens szolgáltatók előnyben részesítését szolgáló állami támogatási intézkedések mindenesetre a külföldi verseny előtt fokozatosan megnyíló piacon tartós versenytorzító hatást is kifejthetnek.
65. A Litvániában letelepedett, villamosenergia‑termelést vagy fotovoltaikus napenergia‑létesítményekre vonatkozó projektek fejlesztését végző vállalkozások a más tagállamokban letelepedett hasonló vállalkozásokkal nyilvánvalóan versengenek. A fenti 58. és 61. pontban részletezett okokból azonban a helyzet stratégiai jelentőségű projekttel, például a „NordBalt” projekttel megbízott vállalkozások esetében eltérő lehet.
66. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és ötödik kérdést az alábbiak szerint válaszolja meg.
67. Először is, az olyan intézkedések, amelyek kizárólag az adott ágazatban tevékenységet végző vagy adott típusú szolgáltatást nyújtó vállalkozásokat részesítik előnyben azáltal, hogy ezeket a vállalkozásokat mentesítik bizonyos olyan költségek alól, amelyeket egyébként maguknak kellett volna viselniük, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alkalmazásában szelektívnek minősülnek. Másodszor, valamely, uniós szinten liberalizált gazdasági ágazatban – mint például az energiaágazatban – tevékenységet végző vállalkozások támogatását célzó intézkedések főszabály szerint alkalmasak arra, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében hatást gyakoroljanak a tagállamok közötti kereskedelemre és torzítsák a versenyt. Harmadszor, végső soron a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie, hogy a szóban forgó intézkedéseket illetően teljesülnek‑e az említett feltételek.
F. A negyedik kérdésről
68. Végezetül, a kérdést előterjesztő bíróság a negyedik kérdése révén arra kíván választ kapni, hogy az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdésével összefüggésben alkalmazott EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a jelen ügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között a szóban forgó közérdekű szolgáltatási rendszer úgy tekintendő, mint amely teljesíti az Altmark ítélet 88–93. pontjában meghatározott feltételeket.
69. A Bíróság az Altmark ítéletben egyértelművé tette, hogy a közérdekű szolgáltatási kötelezettségnek (a továbbiakban: közszolgáltatási kötelezettség) eleget tévő vállalkozások az e kötelezettség teljesítésének ellenértékeként kapott ellentételezésből tényleges anyagi előnyre mikor nem tesznek szert, ennek megfelelően pedig a versenytársaikhoz képest mikor nincsenek kedvezőbb versenyhelyzetben. A Bíróság e célból négy együttes feltételt (a továbbiakban: Altmark‑feltételek) határozott meg, amelyek teljesülése biztosítja, hogy a közérdekű szolgáltatás ellentételezése ne minősüljön az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak.(37)
70. Az elemzők azonban gyakran megjegyezték, hogy az Altmark‑feltételeket azok szigorúsága miatt nehéz teljesíteni.(38) Ebben az összefüggésben tehát fontos rámutatni arra, hogy az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdése alapján még az említett feltételeket nem teljesítő intézkedés is lehet indokolt. Ezenfelül, amint azt a Bíróság a Viasat ítéletben igen egyértelművé tette, az Altmark‑feltételek az ágészszolgáltatóknak nyújtott támogatási intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségének értékelése szempontjából már nem bírnak jelentőséggel.(39)
71. A fentiek alapján a nemzeti bíróság által feltett kérdés elvileg mind a négy Altmark‑feltételre vonatkozik. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben előadott érvek középpontjában azonban főleg az első Altmark‑feltétel áll. A kérdést előterjesztő bíróság a másik három feltételt illetően meglehetősen röviden, pusztán azt fejtette ki, hogy álláspontja szerint a szóban forgó egyes intézkedésekre tekintettel e feltételek miért teljesülnek. Amint azonban azt a fenti 16. és 17. pontban kifejtettem, e kérdések elbírálása a kérdést előterjesztő bíróság feladata nem pusztán a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti, a Szerződésekben rögzített munkamegosztás alapján, hanem amiatt is, hogy az iratanyag nem tartalmaz elegendő információt ahhoz, hogy a Bíróság a nemzeti bíróság értékelését akár megerősíthesse, akár pedig azt elutasíthassa.
72. Ennek tükrében, és hogy lehetőség szerint segítsem a kérdést előterjesztő bíróságot, a következő észrevételeket teszem.
1. Az első Altmark‑feltétel
73. Az első Altmark‑feltétel annak értékelését teszi szükségessé, hogy az ellentételezésben részesülő vállalkozást ténylegesen közszolgáltatási kötelezettség terheli‑e, és hogy e kötelezettség egyértelműen meghatározott‑e. E feltétel tehát számos – noha egymással elválaszthatatlanul egybefonódó – aspektussal rendelkezik, amelyek lényegében a következő kérdéseknek felelnek meg: i. az állami hatóságok valamely szolgáltatásnyújtást jogszerűen minősítettek‑e az EUMSZ 14. cikk és az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdése értelmében vett „általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak”?, ii. az említett szolgáltatások nyújtásával összefüggésben egy (vagy több) vállalkozást közszolgáltatási kötelezettséggel terheltek‑e?, valamint iii. a közszolgáltatási kötelezettség egyértelműen meghatározott‑e?
74. E tekintetben először is rá kell mutatnom arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek az ágészek meghatározását illetően, következésképpen az ilyen szolgáltatások tagállam általi meghatározása csak nyilvánvaló hiba esetén kérdőjelezhető meg.(40) Ezt az általános érdekű szolgáltatásokról szóló (26.) jegyzőkönyv 1. cikke is megerősíti; e cikk szerint az általános gazdasági érdekű szolgáltatásokra vonatkozó közös uniós értékek magukban foglalják különösen „a nemzeti, regionális és helyi hatóságok alapvető szerepét és széles mérlegelési jogkörét a tekintetben, hogy a felhasználók igényeihez a lehető legközelebb álló módon hogyan gondoskodjanak az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásáról, más által való ellátásáról, illetve megszervezéséről”.(41)
75. Ez a széles mérlegelési mozgástér azonban nem jelent korlátlan mérlegelési mozgásteret. A Szerződések a tagállamok mérlegelési mozgásterét némileg korlátozták annak érdekében, hogy a közös szabályokat ne lehessen könnyedén megkerülni vagy azok hatékony érvényesülését nagyrészt meghiúsítani. Ami az uniós versenyszabályokat illeti, az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdése szerint az ágészekre az említett szabályok „alkalmazása sem jogilag, sem ténylegesen nem akadályozza a rájuk bízott sajátos feladatok végrehajtását” azzal, hogy „a kereskedelem fejlődését ez nem [befolyásolja] olyan mértékben, amely ellentétes az Unió érdekeivel”.
76. E rendelkezések tükrében, a lojális együttműködéshez és az arányossághoz hasonló általános jogelveket figyelembe véve, én is arra az álláspontra helyezkedem, hogy a tagállamok ágészek meghatározásával kapcsolatos mérlegelési mozgástere nem „gyakorolható önkényesen egyedül azon célból, hogy egy adott [gazdasági] ágazatot kivonjanak a versenyszabályok alkalmazása alól”.(42) Tekintet nélkül a nemzeti hatóságok által követett célra, számomra egyértelmű, hogy pusztán bármilyen szolgáltatás nem minősíthető ágésznek: az ágészeknek a piacon rendszerint nyújtott más szolgáltatásokhoz képest „sajátos tulajdonságokkal kell rendelkezniük”.(43)
77. Ezek a tulajdonságok elsődlegesen a nyújtott szolgáltatás természetéhez kapcsolódnak. Közelebbről, a hatóságok részéről észszerűen feltételezhetőnek kell lennie, hogy állami beavatkozás hiányában a szóban forgó szolgáltatást egyáltalán nem vagy nem a legmegfelelőbbnek tekintett mértékben nyújtják.(44) Az állami beavatkozásnak tehát egyes konkrét, a rendes piaci körülmények között működő vállalkozások által megfelelően nem teljesített (vagy az előrelátható jövőben nem teljesített) szolgáltatások iránti valós igény kielégítésére kell irányulnia.(45) Ebben az összefüggésben kiemelem, hogy a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló 2009/72/EK irányelv(46) – különösen pedig az irányelv 3. cikkének (2) bekezdése – előírja, hogy a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak olyan közszolgáltatási kötelezettségeket, amelyek az e rendelkezésben felsorolt különféle tevékenységekre vonatkoznak.
78. Másodszor, az ágészek említett sajátos tulajdonságai a szolgáltatás nyújtásának módjával kapcsolatosak. Közelebbről, a szolgáltatást bizonyos mértékig általánosan és kötelezően kell nyújtani.(47) Az általánosság alatt azt értem, hogy a szolgáltatást – legalábbis potenciálisan – minden olyan személy részére nyújtani kell, aki arra igényt tarthat. A kötelező jelleggel arra utalok, hogy kötelezettségnek kell fennállnia a szolgáltatás nyújtására vonatkozóan, vagyis e célból az adott szolgáltatás nyújtására vonatkozó puszta jogosultság nem elegendő. Ezenfelül, ha a szolgáltatásnyújtás némileg folyamatosan, egységesen és átlátható módon, elérhető áron történik, ez relevanciával bírhat annak meghatározása során is, hogy a szolgáltatás nyújtása ténylegesen a köz érdekében történik‑e.(48)
79. Végezetül, ahhoz, hogy az adott szolgáltatást jogszerűen ágésznek lehessen minősíteni, két fő feltételnek kell teljesülnie: egyrészről, a nemzeti hatóságoknak objektíve indokolniuk kell, hogy a szóban forgó szolgáltatás nyújtásának biztosításához miért van szükség állami beavatkozásra, másrészről pedig a szolgáltatást általánosan és kötelezően kell nyújtani. Nyilvánvaló, hogy az említett feltételek teljesülését – a körülményektől függően – a nemzeti bíróságok(49) vagy az uniós bíróságok(50) felülvizsgálhatják, noha ezt – a nemzeti hatóságok széles mérlegelési mozgásterére tekintettel – kizárólag nyilvánvaló értékelési hiba esetén tehetik meg.(51)
80. Másodszor, szem előtt kell tartani, hogy önmagában az, hogy valamely szolgáltatást a nemzeti jog általános érdekűnek minősít, nem jelenti azt, hogy minden olyan gazdasági szereplőt, aki e szolgáltatást végzi, az Altmark ítélkezési gyakorlat értelmében egyértelműen meghatározott közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésével bíztak meg.(52) A közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésével egy vagy több konkrét vállalkozás az állami hatóság által kiadott aktus (aktusok együttese) révén terhelhető. Az ilyen aktus különböző formákat önthet: jellemzően közjogi (például jogalkotási, szabályozási vagy közigazgatási) aktus jellegű,(53) noha bizonyos körülmények között a közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésére vonatkozó egyértelmű megbízás szerződésből is eredhet.(54) Bármilyen jellegű is legyen azonban az aktus, a megbízásnak világosnak és egyértelműnek kell lennie: az aktusban kellően pontosan meg kell határozni a szóban forgó közszolgáltatási kötelezettség jellegét, időtartamát és terjedelmét.(55)
81. Nyilvánvaló, hogy jogvita esetén ezek az aspektusok is képezhetik a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságok vagy az uniós bíróságok előtti felülvizsgálat tárgyát. Amennyiben azonban az említett aspektusok pusztán technikai vagy ténybeli jellegűek, a bírósági felülvizsgálat nem korlátozódik pusztán elhanyagolható mértékű felülvizsgálatra.(56)
82. A fent említett elvek jelen ügyben történő alkalmazását illetően a következő két észrevételt teszem.
83. Először is, előfordulhatnak olyan gazdasági tevékenységek (például a „zöld energia” termelése vagy zöld technológiák kifejlesztése), amelyek – közvetlen anyagi segítségnyújtás vagy egyéb támogatási eszközök révén történő – ösztönzését az állam indokoltnak tarthatja, amely tevékenységek azonban az Altmark ítélkezési gyakorlat értelmében vett szolgáltatásnyújtást nem foglalnak magukban. A jellemző Altmark forgatókönyv olyan, amelyben egy vagy több vállalkozás (ágészszolgáltató) potenciálisan több jogosultnak történő szolgáltatásnyújtás keretében jogszabály erejénél fogva bizonyos közszolgáltatási kötelezettségek teljesítésére köteles. E jogosultak rendszerint díjat fizetnek a kapott szolgáltatásért, ez a díj azonban – az állam által az ágészszolgáltatóknak nyújtott ellentételezésnek köszönhetően – a rendes (vagy hipotetikus) piaci mértéknél alacsonyabb. Az Altmark‑elvek nem könnyen illeszkednek olyan forgatókönyvbe, amelyben szigorú értelemben véve nincsenek szolgáltatásnyújtást magukban foglaló gazdasági ügyletek. Álláspontom szerint kétséges, hogy a közérdekű szolgáltatási rendszer keretében közérdekű szolgáltatásként megjelölt összes tevékenység (például állami infrastruktúra puszta kivitelezése vagy fotovoltaikus napenergia‑létesítményre vonatkozó projektek fejlesztése) az Altmark ítélkezési gyakorlat értelmében vett szolgáltatásnyújtásnak minősíthető‑e.
84. Másodszor, előfordulhatnak olyan gazdasági tevékenységek, amelyeket – noha azok tényleges szolgáltatásnyújtást nem foglalnak magukban – a vállalkozások önkéntesen, konkrét állami megbízás nélkül végeznek. Amint arra Szpunar főtanácsnok a jelen ügy tárgyát képező nemzeti szabályozás egyes aspektusainak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozó Renerga ítéletben rámutatott, az Altmark ítélkezési gyakorlat értelmében nem elegendő pusztán az, ha valamely tevékenységet kifejezetten és jogszerűen „általános gazdasági érdekű szolgáltatásként” jelölnek meg.(57) Léteznie kell egy olyan közjogi aktusnak is, amely a szóban forgó szolgáltatás nyújtásának feladatával – bizonyos mértékben általános és kötelező módon(58) – egy vagy több konkrét vállalkozást bíz meg. Ami az alapeljárás tárgyát képező ügyet illeti, nem világos, hogy az uniós jog alkalmazásában a közérdekű szolgáltatási rendszer keretében a közérdekű szolgáltatóként kijelölt összes vállalkozást ténylegesen terheli‑e a közszolgáltatási kötelezettség.(59)
85. Amennyiben ez a helyzet, kizárólag az Altmark paradigmán kívül határozható meg, hogy az állam és az érintett vállalkozások ügyletei bizonyos, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szempontjából releváns támogatást lepleznek‑e. Hasznos lehet ismételten kiemelni, hogy az utóbbi kizárólag közszolgáltatási kötelezettséget teljesítő vállalkozásokra vonatkozik. Ennek megfelelően az Altmark ítélkezési gyakorlat hatályán kívül eső állami intézkedéseket a piacgazdasági szereplő fenti 57. pontban említett elve tükrében kell megvizsgálni.
2. A második és harmadik Altmark‑feltétel
86. A második Altmark‑feltétel az ellentételezés kiszámításának alapjául szolgáló feltételekre vonatkozik, amelyeket tárgyilagos és átlátható módon előzetesen kell megállapítani, annak elkerülése érdekében, hogy az ellentételezés olyan gazdasági előnyt tartalmazzon, amely alkalmas a kedvezményezett vállalkozás előnyben részesítésére a versenytárs vállalkozásokkal szemben.
87. A harmadik Altmark‑feltétel szerint pedig a fizetett ellentételezés nem haladhatja meg a közszolgáltatási kötelezettségek végrehajtása során felmerülő költségek egészben vagy részben való fedezéséhez szükséges mértéket, figyelemmel az érintett bevételekre és az e kötelezettségek teljesítéséből származó méltányos nyereségre.
88. E két, egymást kiegészítő feltétel célja azonos: annak biztosítása, hogy a közszolgáltatási kötelezettséggel terhelt vállalkozások túlzott ellentételezésben ne részesüljenek.
89. A kérdést előterjesztő bíróság szerint – a szóban forgó intézkedéseket illetően – mindkét feltétel teljesül. Álláspontja szerint a szóban forgó nemzeti szabályozás konkrét szabályokat tartalmaz arra vonatkozóan, hogy ellentételezés milyen feltételek esetén fizetendő, továbbá az esedékes ellentételezés összegét, illetve az ezen összeg meghatározása céljából követett eljárásokat, valamint az átutalt források felhasználásának ellenőrzését szolgáló mechanizmusokat illetően. A szabályozás az ellentételezésként esedékes összegeket illetően olyan szabályokat tartalmaz, amelyek célja annak biztosítása, hogy kizárólag a szükséges beruházásokat, a szolgáltatásnyújtás költségeit és „mérsékelt nyereséget” vegyenek figyelembe.
90. Amint azonban azt a fenti 71. pontban kifejtettem, nem a Bíróság feladata, hogy ezt az értékelést megerősítse vagy elutasítsa. A kérdést előterjesztő bíróságnak kell ellenőriznie, hogy van‑e olyan kellően egyértelmű és átfogó jogi szabályozás, amely biztosítja, hogy a szolgáltatók túlzott ellentételezésben ne részesüljenek, valamint e tekintetben az esetleges hibákat azonnal és hatékonyan orvosolja.
3. A negyedik Altmark‑feltétel
91. A negyedik Altmark‑feltétel szerint, amikor egy, a közszolgáltatási kötelezettség végrehajtásával megbízott vállalkozás kiválasztása nem közbeszerzési eljárás keretében történik, az ellentételezés mértékét azon költségek elemzése alapján kell megállapítani, amelyek egy átlagos, jól vezetett és a szükséges közszolgáltatási követelmények kielégítéséhez szükséges eszközökkel megfelelően felszerelt vállalkozásnál e kötelezettségek végrehajtásakor felmerülnének, figyelemmel az érintett bevételekre és az e kötelezettségek teljesítéséből származó méltányos nyereségre.
92. A négy Altmark‑feltétel közül adott esetben ezt a feltételt a legnehezebb vizsgálni.
93. A kérdést előterjesztő bíróság szerint úgy tűnik, hogy a szóban forgó intézkedésekre tekintettel ez a feltétel is teljesül. Először is, a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a megújuló energiaforrásokból származó villamosenergia‑termeléssel kapcsolatos közérdekű szolgáltatást nyújtó szolgáltatókat ajánlattételi eljárás keretében választják ki a legalacsonyabb ajánlati ár alapján, amely azonban nem lehet magasabb az energiaügyi bizottság által meghatározott árnál, amely a megújuló energiaforrásokból származó villamos energia összes többi termelőjére vonatkozóan is rögzített árat határoz meg. A kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítményeknek nyújtott támogatást illetően a nemzeti bíróság azt állítja, hogy a támogatást a termelt hőenergiát távhőrendszerek számára szállító valamennyi erőmű számára biztosítják, ha az erőmű teljesíti a releváns követelményeket, ideértve a hatékonyságra vonatkozó feltételeket is, és kérelmet nyújtott be, továbbá a nemzeti bíróság úgy véli, hogy nem értékelhetők azonos módon azok a kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítmények, amelyek nem vesznek részt a szóban forgó kapcsolt energiatermelésben vagy azok az erőművek, amelyek nem tudják biztosítani a hatékony kapcsolt energiatermelést. Hangsúlyozza továbbá, hogy a szóban forgó közérdekű szolgáltatási rendszer szerinti intézkedés azokra a kapcsolt hő‑ és villamosenergia‑termelő létesítményekre vonatkozik, amelyek fő feladata egyebek mellett az, hogy a lakosságot hőenergiával lássák el, és a támogatást kizárólag a fűtési idény alatt termelt villamos energia után nyújtják.
94. Ami a „NordBalt” projekt végrehajtását illeti, a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy ezt a projektet azon valós és tényleges költségek alapján finanszírozzák, amelyek lényegében a közbeszerzési eljárás keretében megvásárolt áruk és szolgáltatások kifizetése révén keletkeztek. A ténylegesen felmerült és az átlagos piaci árnak megfelelő költségeknél nem magasabb költségek után is biztosítható ellentételezés a naperőművek fejlesztői és a fent említett hálózatüzemeltetők részére.
95. A második és harmadik Altmark‑feltétel esetéhez hasonlóan úgy tűnik számomra, hogy az iratanyag tartalma ebben az esetben sem támaszt kétségeket a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzett előzetes értékelést illetően. Másfelől a Bíróság ahhoz sem rendelkezik kellő információval, hogy ezt az értékelést megerősítse.
96. A kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak biztosítása, hogy a negyedik Altmark‑feltételnek való megfelelést lehetővé tevő, két alternatív forgatókönyv egyike alapján válasszák ki a közérdekű szolgáltatókat. A közérdekű szolgáltatók olyan közbeszerzési eljárás keretében – vagyis kellően nyílt és valódi versenyben(60) – is kiválaszthatók, amely a szóban forgó szolgáltatást a közösség számára legkevesebb költséggel nyújtani képes ajánlattevő kiválasztását teszi lehetővé. A közérdekű szolgáltatók valódi közbeszerzési eljárás hiányában az ezen ágazatban tevékenységet végző, hatékony és költséghatékony vállalkozásnál a kötelezettségeinek teljesítése céljából felmerülő költségek részletes és átlátható elemzésének elvégzését követően is kiválaszthatók.
97. Következésképpen, álláspontom szerint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy az alapügy tárgyát képező intézkedések teljesítik‑e a Bíróság Altmark ítéletének 88–93. pontjában rögzített feltételeket. E célból a kérdést előterjesztő bíróságnak különösen a következőket kell ellenőriznie:
– létezik‑e olyan közjogi aktus, amely az említett szolgáltatások bizonyos mértékben általános és kötelező jelleggel történő nyújtásával bízza meg a közérdekű szolgáltatókat, és amely legalább a közszolgáltatási kötelezettség jellegét, időtartamát és terjedelmét kellően pontosan rögzíti;
– létezik‑e olyan kellően egyértelmű és átfogó szabályozás, amely biztosítja, hogy a szolgáltatók túlzott ellentételezésben ne részesüljenek, és e tekintetben az esetleges hibákat azonnal és hatékonyan orvosolja;
– a szóban forgó közérdekű szolgáltatókat kellően nyílt és valódi versenyben vagy az adott ágazatban tevékenységet végző, hatékony és költséghatékony vállalkozásnál a kötelezettségeinek teljesítése céljából felmerülő költségek részletes és átlátható elemzését követően választják ki.
98. Következésképpen azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) által előzetes döntéshozatal céljából feltett kérdéseket akként válaszolja meg, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy:
– a villamosenergia‑ágazatban a közérdekű szolgáltatások nyújtását szolgáló litván rendszer finanszírozásához felhasznált forrásokhoz hasonló források állami forrásoknak minősülnek;
– amennyiben valamely állami intézkedés értelmében a hálózatüzemeltetők a villamos energiát kötelesek rögzített áron megvásárolni a villamosenergia‑termelőktől, és az általuk megtermelt villamos energiát kötelesek kiegyenlíteni, aminek révén az említett hálózatüzemeltetőket többletköltségek terhelik, amelyeket a végső fogyasztók által megfizetett hozzájárulások hivatottak kompenzálni, a villamosenergia‑termelőket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett, az adott támogatás kedvezményezettjeinek kell tekinteni;
– az olyan intézkedések, amelyek kizárólag az adott ágazatban tevékenységet végző vagy adott típusú szolgáltatást nyújtó vállalkozásokat részesítik előnyben azáltal, hogy ezeket a vállalkozásokat mentesítik bizonyos olyan költségek alól, amelyeket egyébként maguknak kellett volna viselniük, főszabály szerint szelektívek; az energiaágazatban tevékenységet végző vállalkozások támogatását célzó intézkedések főszabály szerint alkalmasak arra, hogy hatást gyakoroljanak a tagállamok közötti kereskedelemre és torzítsák a versenyt; a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie, hogy az alapügyben szóban forgó intézkedések teljesítik‑e az említett feltételeket;
– a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak meghatározása, hogy az alapügy tárgyát képező intézkedések teljesítik‑e a Bíróság 2003. július 24‑i Altmark Trans and Regierungspräsidium Magdeburg ítéletének (C‑280/00, EU:C:2003:415) 88–93. pontjában rögzített feltételeket. E célból a kérdést előterjesztő bíróságnak különösen a következőket kell ellenőriznie:
– a szóban forgó közérdekű szolgáltatókat kellően nyílt és valódi versenyben vagy az adott ágazatban tevékenységet végző, hatékony és költséghatékony vállalkozásnál a közszolgáltatási kötelezettségének teljesítése céljából felmerülő költségek részletes és átlátható elemzését követően választják ki.
3 E tekintetben lásd: Jääskinen főtanácsnok Vent De Colère és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑262/12, EU:C:2013:469, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
4 E tekintetben lásd: 2006. október 5‑i Transalpine Ölleitung in Österreich ítélet, C‑368/04, EU:C:2006:644, 39. pont; 2015. november 11‑i Klausner HolzNiedersachsen ítélet, C‑505/14, EU:C:2015:742, 22. pont.
5 Lásd: 2016. december 21‑i Bizottság kontra Hansestadt Lübeck ítélet, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
6 Lásd: 2017. június 27‑i Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet, C‑74/16, EU:C:2017:496, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
7 Lásd: 2013. december 19‑i Association Vent De Colère! és társai ítélet, C‑262/12, EU:C:2013:851, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
8 2001. március 13‑i PreussenElektra ítélet, C‑379/98, EU:C:2001:160.
9 2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet, C‑329/15, EU:C:2017:671.
10 2004. július 15‑i Pearle és társai ítélet, C‑345/02, EU:C:2004:448.
11 2013. május 30‑i Doux Élevage és Coopérative agricole UKL‑ARREE ítélet, C‑677/11, EU:C:2013:348.
12 Lásd: Wathelet főtanácsnok Doux Élevage and Coopérative agricole UKL‑ARREE ügyre vonatkozó indítványa, C‑677/11, EU:C:2013:58, 66. pont.
13 Lásd: 2004. július 15‑i Pearle és társai ítélet, C‑345/02, EU:C:2004:448, 37. pont; 2013. május 30‑i Doux Élevage és Coopérative agricole UKL‑ARREE ítélet, C‑677/11, EU:C:2013:348, 31. pont.
14 Lásd e tekintetben: 2008. július 17‑i Essent Netwerk Noord és társai ítélet, C‑206/06, EU:C:2008:413, 69. és 70. pont. Lásd még: Mengozzi főtanácsnok Essent Netwerk Noord és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑206/06, EU:C:2008:33, 109. pont.
15 2013. május 30‑i Doux Élevage és Coopérative agricole UKL‑ARREE ítélet, C‑677/11, EU:C:2013:348, 32. pont.
16 Lásd: Jääskinen főtanácsnok Vent De Colère és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑262/12, EU:C:2013:469, 44. pont.
17 2013. december 19‑i Association Vent De Colère! és társai ítélet, C‑262/12, EU:C:2013:851.
18 Uo., 22., 23. és 28–33. pont.
19 2008. július 17‑i Essent Netwerk Noord és társai ítélet, C‑206/06, EU:C:2008:413.
20 2001. március 13‑i PreussenElektra ítélet, C‑379/98, EU:C:2001:160; 2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet, C‑329/15, EU:C:2017:671.
21 2008. július 17‑i Essent Netwerk Noord és társai ítélet, C‑206/06, EU:C:2008:413; 2013. december 19‑i Association Vent De Colère! és társai ítélet, C‑262/12, EU:C:2013:851.
22 Lásd: Mengozzi főtanácsnok Essent Netwerk Noord és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑206/06, EU:C:2008:33, 108. és 109. pont.
23 Lásd e tekintetben: Wathelet főtanácsnok Doux Élevage és Coopérative agricole UKL‑ARREE ügyre vonatkozó indítványa, C‑677/11, EU:C:2013:58, 97–105. pont.
24 Lásd e tekintetben: 2017. szeptember 13‑i ENEA‑ítélet, C‑329/15, EU:C:2017:671, 28. és azt követő pontok.
25 Lásd: Saugmandsgaard Øe főtanácsnok ENEA‑ügyre vonatkozó indítványa, C‑329/15, EU:C:2017:233, 75., 83. és 84. pont.
26 Lásd e tekintetben: 2001. november 8‑i Adria‑Wien Pipeline és Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke ítélet, C‑143/99, EU:C:2001:598, 41. pont. Lásd még: 2006. szeptember 6‑i Portugália kontra Bizottság ítélet, C‑88/03, EU:C:2006:511, 54. pont; 2011. november 15‑i Bizottság és Spanyolország kontra Gibraltár kormánya és az Egyesült Királyság ítélet C‑106/09 P és C‑107/09 P, EU:C:2011:732, 75.pont.
27 Lásd e tekintetben: 2013. július 18‑i P‑ítélet, C‑6/12, EU:C:2013:525, 18. pont; 2014. október 9‑i Ministerio de Defensa és Navantia ítélet, C‑522/13, EU:C:2014:2262, 23. pont; 2016. december 21‑i Bizottság kontra World Duty Free Group és társai ítélet, C‑20/15 P és C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 56. és 59. pont.
28 Lásd e tekintetben: 2017. május 18‑i Fondul Proprietatea ítélet, C‑150/16, EU:C:2017:388, 29–32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2015. január 14‑i Eventech ítélet, C‑518/13, EU:C:2015:9, 66–68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
29 Lásd: 2018. július 25‑i Bizottság kontra Spanyolország és társai ítélet, C‑128/16 P, EU:C:2018:591, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
30 1988. szeptember 27‑i Asteris és társai ítélet, 106/87–120/87, EU:C:1988:457, 24. pont.
31 Lásd e tekintetben: 1974. július 2‑i Olaszország kontra Bizottság ítélet, 173/73, EU:C:1974:71, 13. pont.
32 Lásd például: Hancher, L., Ottervanger, T., Slot, P. J., EU State aids, 4. kiadás, Sweet & Maxwell, 2012, 91. o.
33 Lásd például: 2010. szeptember 2‑i Bizottság kontra Scott ítélet, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 68. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. június 5‑i Bizottság kontra EDF ítélet, C‑124/10 P, EU:C:2012:318, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd még: Tizzano főtanácsnok P & O European Ferries (Vizcaya) és Diputación Foral de Vizcaya kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítványa, C‑442/03 P és C‑471/03 P, EU:C:2006:91, 86–88. pont.
34 Lásd: Quigley, C., European State Aid Law and Policy, 3. kiadás, 2015, Hart, 75. o.
35 2017. május 18‑i Fondul Proprietatea ítélet, C‑150/16, EU:C:2017:388, 34–38. pont.
36 2017. május 18‑i Fondul Proprietatea ítélet, C‑150/16, EU:C:2017:388, 33–35. pont.
37 Az ítélet 89–93. pontja. Ezek a feltételek a következők: először is, az ellentételezésben részesülő vállalkozást ténylegesen közszolgáltatási kötelezettségnek kell terhelnie, és e kötelezettségnek egyértelműen meghatározottnak kell lennie. Másodszor, az ellentételezés kiszámításának alapjául szolgáló feltételeket tárgyilagos és átlátható módon előzetesen kell megállapítani, annak elkerülése érdekében, hogy az ellentételezés olyan gazdasági előnyt tartalmazzon, amely alkalmas a kedvezményezett vállalkozás előnyben részesítésére a versenytárs vállalkozásokkal szemben. Harmadszor, az ellentételezés nem haladhatja meg a közszolgáltatási kötelezettségek végrehajtása során felmerülő költségek egészben vagy részben való fedezéséhez szükséges mértéket, figyelemmel az érintett bevételekre és az e kötelezettségek teljesítéséből származó méltányos nyereségre. Negyedszer, az ellentételezést azon költségek elemzése alapján kell megállapítani, amelyek egy átlagos, jól vezetett és a szükséges közszolgáltatási követelmények kielégítéséhez szükséges eszközökkel megfelelően felszerelt vállalkozásnál e kötelezettségek végrehajtásakor felmerülnének, figyelemmel az érintett bevételekre és az e kötelezettségek teljesítéséből származó méltányos nyereségre.
38 Lásd többek között: a Viasat Broadcasting UK kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványom, C‑660/15 P, EU:C:2016:854, 29. pont.
39 2017. március 8‑i Viasat Broadcasting UK kontra Bizottság ítélet, C‑660/15 P, EU:C:2017:178, 35. pont.
40 Lásd e tekintetben: 2017. december 20‑i Comunidad Autónoma del País Vasco és társai kontra Bizottság ítélet, C‑66/16 P–C‑69/16 P, EU:C:2017:999, 69. és 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
41 Kiemelés tőlem.
42 Wathelet főtanácsnok Comunidad Autónoma del País Vasco és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑66/16 P–C‑69/16 P, C‑70/16 P és C‑81/16 P, EU:C:2017:654, 48. pont.
43 Lásd e tekintetben: 1991. december 10‑i Merci convenzionali Porto di Genova ítélet, C‑179/90, EU:C:1991:464, 27. pont; 1997. július 17‑i GT‑Link ítélet, C‑242/95, EU:C:1997:376, 53. pont; 1998. június 18‑i Corsica Ferries France ítélet, C‑266/96, EU:C:1998:306, 45. pont.
44 Lásd e tekintetben: Sharpston főtanácsnok Farrell ügyre vonatkozó indítványa, C‑413/15, EU:C:2017:492, 90. pont; 2013. szeptember 16‑i Colt Télécommunications France kontra Bizottság ítélet, T‑79/10, EU:T:2013:463, 154. pont.
45 Lásd e tekintetben: 2018. november 7‑i Bizottság kontra Magyarország ítélet, C‑171/17, EU:C:2018:881, 56. és 57. pont; 2017. március 1‑jei SNCM kontra Bizottság, T‑454/13, EU:T:2017:134, 133., 134., 172. és 173. pont.
46 A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló 2009. július 13‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2009. L 211., 55. o.; helyesbítés: HL 2015. L 167., 94. o.).
47 Lásd: Szpunar főtanácsnok Hiebler ügyre vonatkozó indítványa, C‑293/14, EU:C:2015:472, 61. pont; 2008. február 12‑i BUPA és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/03, EU:T:2008:29, 172. pont.
48 Lásd: Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Federutility és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑265/08, EU:C:2009:640, 54. és 55. pont.
49 Szükség esetén az EUMSZ 267. cikk alapján eljáró Bíróság segítségével.
50 Az e kérdésben állást foglaló bizottsági határozat megsemmisítése iránti kereset esetén.
51 2017. december 20‑i Comunidad Autónoma del País Vasco és társai kontra Bizottság ítélet, C‑66/16 P–C‑69/16 P, EU:C:2017:999, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
52 Uo., 100. pont, amely megerősíti a Törvényszék elemzését.
53 Lásd e tekintetben: 1997. október 23‑i Bizottság kontra Franciaország ítélet, C‑159/94, EU:C:1997:501, 66. pont.
54 Lásd: az európai uniós állami támogatási szabályoknak az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásának ellentételezésére való alkalmazásáról szóló bizottsági közlemény (HL 2012. C 8., 4. o.), 52. pont.
55 2017. december 20‑i Comunidad Autónoma del País Vasco és társai kontra Bizottság ítélet, C‑66/16 P–C‑69/16 P, EU:C:2017:999, 73. pont.
56 Lásd e tekintetben: Wathelet főtanácsnok Comunidad Autónoma del País Vasco és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑66/16 P–C‑69/16 P, C‑70/16 P és C‑81/16 P, EU:C:2017:654, 112. pont.
57 Lásd: Szpunar főtanácsnok Renerga ügyre vonatkozó indítványa, C‑238/17, EU:C:2018:571, 28–34. pont.
58 Az ágészek kötelező jellegének fontosságát illetően lásd általánosságban: de Hautecloque, A., Salerno, F. M., Suciu, S., „Services of General Economic Interest”, in Hancher, L., de Hautecloque, A., Salerno, F. M. (szerk.), State Aid and the Energy Sector, Hart, 2018, 275–277. o.
59 Lásd e tekintetben: 2018. Renerga ítélet, C‑238/17, EU:C:2018:905, 19–29. pont.
60 Lásd e tekintetben: 2017. március 1‑jei SNCM kontra Bizottság ítélet, T‑454/13, EU:T:2017:134, 241. pont.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság