text:
Az Európai Bíróság védjegyügyekben hozott ítéleteinek hatása a Benelux jogra
Benelux védjegyjog
2001. évi törvénymódosítás
Megkülönböztető képesség vizsgálata
A védjegyjog gyakorlása
Hollandia a 9. helyen áll Magyarország legfontosabb kereskedelmi partnerei között, Belgium pedig a 15. helyen.1 Ezenfelül a két ország külön-külön, nagyságrendjét illetően jobban összehasonlítható hazánkkal, mint az EU nagy területű és nagy lélekszámú országai, amilyenek Németország, Franciaország vagy Nagy-Britannia. Ezért, függetlenül attól, hogy az Európai Bíróság is éppen Luxemburgban működik, érdemes ezeknek a kisebb, de figyelemre méltó jogi tradíciókkal rendelkező országoknak védjegyjogába is bepillantani.
Nem sokkal a Római Szerződés (EGK-szerződés) aláírását követően Belgium, Hollandia és Luxemburg gazdasági unió (Union économique) létrehozását határozta el az 1958. február 3-án aláírt szerződéssel. E "kis gazdasági unió"2 létrehozásának logikus következménye volt, hogy a gazdaság szempontjából fontosnak tartott jogi normákat egyesítették.
A jogegyesítés keretében a védjegyjog az elsők között került napirendre: a három ország kormánya 1962. március 19-én egységes Benelux védjegytörvény-javaslatot fogadott el, amely az országonként történt ratifikálást követően 1971. január 1-jén lépett hatályba, s azt az 1983. évi, 1992. évi és a 2001. évi módosításokkal korszerűsítették: az 1992. évi módosítás az EU Védjegyjogi Irányelvének adaptációját jelentette, a 2001. évi módosítás pedig alapvetően az Európai Bíróság joggyakorlatára figyelemmel történt. Az egységes törvény hatályos szövegét A. Braun-nak E. Cornu közreműködésével írott Précis des marques c. monográfiája (4. kiadás, Bruxelles, Larcier Kiadó, 2004) a függelékében közli - amely a jelen cikk megírásához is az impulzust adta.
Minthogy az egységes Benelux védjegytörvény anyagi jogi rendelkezései - hasonlóan az EU régi és új tagállamaihoz - az EU Védjegyjogi Irányelvét követik, azok nem sok eltérést mutatnak a többi tagállam anyagi védjegyjogától.
Más a helyzet az eljárási joggal, különös tekintettel arra, hogy három olyan országról van szó, amely a "kis gazdasági unió" mellett függetlenségét - hasonlóképpen mint az EU, illetve a NATO többi tagállama - megtartotta.
A védjegybejelentés benyújtása a Benelux Védjegyhivatalnál (Bureau Benelux des Marques), Hágában történik. A hivatal elutasító határozata, illetve az 1992. évi novellával bevezetett felszólalás egymástól nemcsak független, de más-más országban működő Fellebbviteli Bíróság (Cour d'Appel) bírálja el: a Brüsszeli, a Hágai és a Luxemburgi Felsőbíróság a bejelentő, illetve annak képviselője lakcímétől függően, és persze más-más nyelven.
Ezek után az sem meglepő, hogy a három Felsőbíróság egyes esetekben más-más mércével is mér: Hágában alig van esély a Benelux Védjegyhivatal határozatának megváltoztatására, Brüsszelben más a helyzet. (Braun, p. 156.)
Az egyes országok Felsőbíróságainak határozatai ellen az adott ország Legfelsőbb Bíróságánál lehet felülvizsgálati kérelmet (cassation) benyújtani, a felülvizsgálati eljárás halasztó hatályú.
Mind a védjegyjog megszerzése, mind annak megszűnése (törlése stb.) mindhárom Benelux állam területére (ensemble du territoire) kiterjed. Ugyanez a helyzet persze a nemzetközi védjegybejelentés esetén is, az oltalomkiterjesztési kérelem mindhárom Benelux államot felöleli.
Az egységes Benelux védjegytörvény (az 1992. évi módosítással bezárólag) rendelkezéseiről már korábban beszámoltunk a Braun-monográfia 3. kiadásának ismertetése alkalmával.3 Ezért a következőkben csupán az Európai Bíróság gyakorlatának recepciójáról adunk néhány szemelvényt.
Különösen frappáns példája a bírósági gyakorlat recepciójának amikor az törvénymódosítást eredményez, amint ez a Benelux védjegytörvény 2001. december 11-i módosításával történt. Ez persze nem újdonság, a jog különböző területein számos példát találunk erre, az adott esetben mégis figyelemre méltó. Az említett törvénymódosítás egyik fő célja ugyanis az volt, hogy az egységes védjegytörvénybe beépítse az Európai Bíróságnak az asszociációs hatásnak az összetéveszthetőség vizsgálatával kapcsolatos tanítását - amit a Benelux gyakorlat addig túldimenzionált -, és ezáltal "helyre tegye" ezt a fogalmat. Nevezetesen az Európai Bíróság először a Sabel/Puma-ítéletben4 mondta ki, majd ezt követően a Canon-, Lloyd-, valamint az Adidas/Marca-Mode-ítéletekben5 megerősítette, hogy
(18) ... a gondolati képzettársítás (asszociáció) nem alternatívája az összetévesztés valószínűsítésének, hanem ez utóbbi körének meghatározására szolgál. Ezért ez a rendelkezés (gondolattársítás) nem alkalmazható, ha az összetévesztés veszélye (egyébként) nem áll fenn.
Másként kifejezve: az asszociációs kapcsolat csupán az egyik szempont az összetéveszthetőség vizsgálatánál.
A Benelux védjegytörvénynek e tárgyban történt módosítása már csak azért is figyelemre méltó, mert az összetéveszthetőség vizsgálatának ez a szempontja az EU Védjegyjogi Irányelvébe éppen a korábbi Benelux joggyakorlat tapasztalataira figyelemmel került felvételre, s a Benelux államokban folytatott joggyakorlat keretében az asszociációs hatást elkülönítve vizsgálták, az összetéveszthetőséggel egyenrangú szempontként. A 2001. évi törvénymódosítás ezért útját állta az addigi joggyakorlat folytatásának.6 Megjegyzendő, hogy lényegileg ugyanezt az intézkedést tette a magyar jogszabályalkotó az illeszkedési törvénnyel7 - anélkül, hogy az a hazai joggyakorlatban olyan "megrázkódtatást" okozott volna, mint a Benelux joggyakorlatban - ahol ez a jogszabály-alkotói intézkedés radikális fordulatot eredményezett.
A 2001. évi törvénymódosítással a jogszabályalkotó persze néhány más célt is követett, nevezetesen a) a felszólalási eljárás bevezetését, b) a jogi képviselők jegyzékének felállítását, c) a közismert védjegy oltalma feltételeinek pontosítását - amelyek sem az EU Védjegyjogi Irányelvére, sem az Európai Bíróság joggyakorlatára nem voltak visszavezethetőek, hanem az Európai Közösségen belüli jogközelítés eredményeként értékelhetők.
Az ismertetett jogszabály-módosítás a Benelux államokban 2004. január 1-jével lépett hatályba.
A Benelux államokban követett védjegyjogi gyakorlatra vonatkozóan, a Braun-féle kommentárból nagyszámú ítéletről szerezhetünk tudomást,8 elsősorban persze a Brüsz- szeli, valamint a Hágai Felsőbíróság ítéleteiről (Luxemburg Felsőbíróságának csak egy ítéletét említi). Témánk szempontjából érdekes a Brüsszeli Felsőbíróságnak a WECOVER-ügyben hozott ítélete, amelyet azzal említ, hogy abban az Európai Bíróság által a Baby Dry-ügyben9 hozott ítélet nyomai ismerhetők fel. Ez talán kissé szerény megfogalmazás, mivel a határozat expressis verbis utalásokat tartalmaz a Baby Dry-10 és a Bravo-ítéletekre.
A WECOVER-ügyben a Brüsszeli Fellebbviteli Bíróság által 2000. december 20-án hozott ítélet11 alapját az képezte, hogy ezt az angol nyelvű szóösszetételt, amelynek magyar jelentése "mi fedezzük", biztosítási szolgáltatásokra jelentették be. A Benelux Védjegyhivatal ideiglenes oltalommegtagadó végzésében azt mondotta, hogy ez a szóösszetétel biztosítási szolgáltatások tekintetében leíró jellegű, nevezetesen arra utal, hogy a védjegyjogosult ilyen vagy olyan kockázatokkal szemben fedezetet nyújt a biztosítási szerződés aláírójának, ami a biztosítási ügylet lényege, s ezért ilyen szolgáltatások tekintetében a védjegy leíró jellegű. Az eljárás során a bejelentő hivatkozott rá, hogy az Európai Bíróság főügyésze a hasonló Baby Dry-ügyben ezzel ellentétes álláspontot foglalt el. A Benelux Védjegyhivatal azonban álláspontját fenntartotta, és a bejelentést elutasította.
A bejelentő fellebbezése eredményre vezetett: a Brüsz- szeli Felsőbíróság a védjegy megkülönböztető képességével kapcsolatosan az EU-irányelv 3. cikk 1. bekezdéséből indult ki, amely szerint az olyan megjelölések, amelyek kizárólag leíró jellegűek, nem jegyezhetőek be védjegyként.
Hivatkozott továbbá az Európai Bíróságnak a Baby Dry- ügyben kifejtett tanítására, s ennek megfelelően az eljáró bíróság azt vizsgálta, hogy a bejelentett megjelölés kizárólag leíró jellegű-e.
E vonatkozásban az ítélet azt mondja, hogy a szóösszetétel első tagja "we" (mi) semmiféle leíró elemet nem tartalmaz. A szóösszetétel egésze, "we cover" (mi fedezzük) pedig, anélkül, hogy az ige tárgyát megjelölné, egyáltalán nem leíró azon szolgáltatások tekintetében, amelyek vonatkozásában a védjegyet bejelentették.
Ezenfelül ez a szóösszetétel nem is szokásos módja azon szolgáltatások megjelölésének, amelyeket a bejelentő azokkal jelölni kíván, ezt a Benelux Védjegyhivatal sem bizonyította. A "we" és a "cover" szavak alatt a mindennapi nyelvhasználatban nem a biztosítási szolgáltatások megjelölését értik. Ráadásul teljesen szokatlan valamely terméket vagy szolgáltatást egy személyes névmást tartalmazó szóösszetétellel kínálni.
Végül megjegyzi a határozat, hogy a Benelux Védjegyhivatal nem tudta alátámasztani azt az aggályát, hogy a "we cover" szóösszetétel akadályozná a versenytársakat e kifejezés, vagy annak fordításai (= francia, flamand, holland) használatában, amikor azok biztosítási ajánlatokat tesznek vagy hirdetnek.
A Braun-féle kommentár helyesli a bíróság állásfoglalását. Az ítéletet részletesen ismertető szaksajtó pedig úgy minősíti azt, hogy "leíró jelleg: nem, szuggesztív jelleg: igen".
Az Európai Bíróság nálunk is kellőképpen ismertetett Hag II ítéletében már kifejtette a védjegyoltalom gazdasági funkcióját12, valamint a "közös eredet" tanát, illetve annak feltételeit. Majd az Ideal Standard-ítéletben13 sarkítva is megismételte megállapításait, nevezetesen, hogy miként érvényesül a védjegyjog olyan esetben, ha a védjegyet az egyik tagállamban, nevezetesen Franciaországban a jogosult vállalatok megosztották egymás között, mégpedig fűtőberendezésekre egyrészről, egészségügyi berendezésekre másrészről, s a megosztást követően ugyanezt a védjegyet az érintett vállalatok ennek megfelelően más-más árukra használják.
Ítéletében az Európai Bíróság - az Európai Bizottság álláspontjával ellentétben - a védjegy territoriális jellegével kapcsolatban a következőket mondta:
(22) A védjegyjogok alapvetően territoriális jellegűek. A territorialitás elve, amelyet a nemzetközi szerződések joga elismer, azt jelenti, hogy a védjegy oltalmát annak az országnak a joga határozza meg, amelyben az oltalmat igényelték. Ugyanakkor a nemzeti jog csak a szóban forgó ország területén elkövetett jogellenes cselekményeket szankcionálja.
(23) A Római Szerződés 36. cikke, amely kivételt enged az importkorlátozások tilalma alól, abból indul ki, hogy az ilyen cselekményekre alapvetően azon ország törvényei irányadók, ahová az árut behozzák. Az importkorlátozási előírás, amelyet ezen ország jogszabályai lehetővé tesznek, persze nem mentesít a Római Szerződés 30. cikkének (importkorlátozási) tilalma alól, hacsak nem esik a Római Szerződés 36. cikkében meghatározott kivételek körébe.
(24) Az egyes országokban biztosított védjegyoltalmi jogok ezenfelül függetlenek egymástól.
(25) A védjegyek függetlenségének elve a Párizsi Uniós Egyezmény 6. cikkének 3. bekezdésében jut kifejezésre, amely szerint az unió valamelyik országában szabályosan lajstromozott védjegy független az unió többi országában lajstromozott védjegyektől.
(26) Ez az elv annak felismeréséhez vezetett, hogy a védjegy egyik országban átruházható, anélkül, hogy azt annak jogosultja a másik országban is átruházza...
Az Európai Bíróság idézett állásfoglalását először a megkereső német bíróság, a Düsseldorfi Fellebbviteli Bíróság alkalmazta 1994. december 6-i ítéletében,14 majd a Milanói Törvényszék,15 s ezeket követően a Brüsszeli Fellebbviteli Bíróság,16 amikor abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy eltiltsa-e az IDEAL STANDARD védjeggyel ellátott francia eredetű egészségügyi berendezések importját.
A jogvitában mind az elsőfokú, mind a másodfokú bíróság marasztaló ítéletet hozott, és megtiltotta a francia alperesnek, hogy IDEAL STANDARD védjeggyel ellátott egészségügyi berendezéseket importáljon, illetve forgalmazzon a Benelux államok területére. (Ugyanakkor használat hiánya miatt fűtőberendezések vonatkozásában megszüntette a német-amerikai tulajdonban álló IDEAL STANDARD védjegy oltalmát.)
Ítéletében a Brüsszeli Fellebbviteli Bíróság az összetéveszthetőség veszélyéből indult ki, s tekintettel arra, hogy azonos védjegyekről volt szó, amelyek valamikor egy tőről fakadtak, az áruk hasonlóságának vizsgálatára korlátozódott. Ennek keretében hivatkozott az Európai Bíróságnak a Sabel-, Canon-, Lloyd-ítéleteiben előírt átfogó mérlegelés szabályára, majd a tényállás részletes elemzése és a bizonyítékok (hirdetések, fogyasztói megkérdezés, Arany Oldalak stb.) mérlegelése alapján - az elsőfokú bírósággal egybehangzóan - arra a következtetésre jutott, hogy a fűtőberendezések és az egészségügyi berendezések közös származási helyének feltételezése vonatkozásában a fogyasztói összetévesztés veszélye nem zárható ki.
Figyelemmel az Európai Bíróság ítéletére a védjegy megosztásának, illetve territorialitásának kérdése a másodfokú bíróság ítéletében már nem is szerepel. Ettől függetlenül persze igaza van Braunnak, amikor hangsúlyozza az Európai Bíróság ismertetett ítéletének a német, olasz és Benelux joggyakorlatra kifejtett hatását.
Általában is mutatja az Európai Bíróság ítélkezésének a tagállamok védjegyjogára gyakorolt hatását, hogy a Braun-féle kommentár külön-külön ismerteti a Sabel-, Canon-, Lloyd-, Adidas-Marca-Mode-ítéleteket, ami jelzi, hogy az azokban kifejtettek - hasonlóan az EU Védjegyjogi Irányelvéhez - a Benelux védjegyjog integráns részeivé váltak.
Befejezésül egy stílusbeli jellegzetességet említünk: a Brüsszeli Fellebbviteli Bíróság az Európai Bíróság ítéleteire hivatkozik ugyan, de azokat nem idézi olyan részletességgel, mint például a precedensjogon nevelkedett angol vagy azt némileg követő német bírák. Belgiumban tehát a francia ítéletszerkesztési stílus nyomai fedezhetők fel - ami persze korántsem meglepő.
*	Jogtanácsos, Danubia Szabadalmi és Védjegy Iroda
1	(2002. évi adatok) www.mfa.gov.hu
2	Ennek, a szerző által "kis gazdasági unió"-nak nevezett laza szövetségnek az EU integrációjának magas fokán ma már alig van gazdasági jelentősége.
3	Külgazdaság, Jogi Melléklet, 1996, 2. szám
4	Ismerteti: dr. Árva Katalin: Szemelvények az EU Bíróságának a Tanács Első Védjegyjogi Irányelvéhez kapcsolódó joggyakorlatából. Védjegyvilág, 2002, 1. szám, p. 9
5	Vö. dr. Vida Sándor: Védjegyek összetéveszthetőségének veszélye az EU Bíróságának ítélkezésében. Iparjogvédelmi és Szerzői Jogi Szemle, 2003, 6. szám, december, p. 25
6	Braun, p. 389, 391, 399
7	2003. évi CII. törvény 6. § (2) bekezdése, amely a Vt. 4. § (4) bekezdését módosította.
8	Braun, p. 156
9	Ismerteti: dr. Szigeti Éva: Szemelvények az Európai Bíróság és a Közösségi Védjegyhivatal lajstromozási gyakorlatából. Védjegyvilág, 2002, 2. szám, p. 12
10	Megjegyzendő, hogy a Baby Dry-ügyben hozott kategorikus hangvételű ítéletet az Európai Bíróság nem helyezte ugyan hatályon kívül, de lényegesen enyhítette a Doublemint-ítéletben (2004 ETMR 9, p. 121)
11	Ingenieur Conseil 2002, p. 347
12	Vt. Indokolása: Általános indokolás 4. pont. Szabadalmi Közlöny és Védjegyértesítő, 1997, 4. szám. p. XXXVIII; továbbá dr. Boytha György in: Az Európai Közösség kereskedelmi joga (Szerk.: dr. Király Miklós). Budapest, 2003, p. 353
13	C-9/93, 1994. június 22.
14	Az ítéletet más vonatkozásban ismerteti: dr. Vida Sándor: Az EU Bírósága gyakorlatának hatása a német ítélkezésre. Iparjogvédelmi és Szerzői Jogi Szemle, 108. évf., 2003, 5. szám, október, p. 42
15	1995. július 22-i ítélet, nincs közzétéve
16	Ingenieur Conseil 2000, p. 370

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
“…a becsületes dolgozók joggal követelnek hathatós intézkedéseket” – Statárium az 1956-os forradalom után – Napi Történelmi Forrás
2019-01-31 György Sándor	1956, bíróság, forradalom, jogszolgáltatás, megtorlás, statárium
A többnyire forradalmak, válsághelyzetek és természeti katasztrófák idején alkalmazott statárium, vagyis rögtönítélő bíráskodás több száz éves múltra tekint vissza Magyarországon is. Ilyen időszakokban több bűncselekményt, többnyire élet- és vagyon ellenieket utaltak a statáriális bíráskodás hatáskörébe, a helyzettől függően országszerte vagy egyes megyékre kiterjesztve. Az eljárást katonai igazságügyi szervek folytatták le, általános jellemzőként nem volt másodfokú bíróság és többnyire igen súlyos ítéletek születtek. A statáriumot alkalmazhatták megtorló és preventív célzattal is, az 1956-os forradalom idején és utána mindkettőre akadt példa. Cikkünkben a forradalmat követő megtorlás során alkalmazott statáriális bíráskodás néhány mozzanatát emeljük ki.
Ahogy a bevezetőben is említésre került, statáriumra sor került például 1849-ben, majd néhány évvel később megyei szinten a betyárvilág felszámolása idején, majd 1918 – 1920 között több alkalommal is. A két háború között például Matuska Szilveszter 1931-es merénylete után vezettek be rögtönítélő bíráskodást, 1945 után pedig közel egy évtizedig, 1954-ig volt érvényben statárium. Az első években ezt a borzalmas közbiztonság még indokolta is. Az 1956. október 23-án kezdődött budapesti tüntetés jóformán még aznap átcsapott felkelésbe, majd szabadságharcba, és hamarosan országszerte hasonló események játszódtak le. Ennek hatásra Nagy Imre kormánya 24-én preventív jelleggel hirdetett statáriumot, mondván, hogy aki leteszi a fegyvert és szépen hazamegy, az megússza a büntetést. Noha ennek hatálya alatt Kecskeméten és Soroksáron-Pesterzsébeten is végeztek ki elfogott felkelőket, komolyabb hatása nem volt. Egyrészt a forradalmárok elenyésző része tett eleget a felszólításnak (a többieket pedig nem sikerült a szovjetekkel közösen sem szétkergetni), másrészt a hadsereg, és így a hadbíróságok is elég hamar a teljes tanácstalanság állapotába kerültek. Sok hadbíró/katonai ügyész inkább lapított vagy fegyveres szolgálatot látott el, egy biztos, hogy ítélkezni nem igazán volt érkezésük.
Egy korábbi példa: rögtönbírósági hirdetmény (Forrás: Bács-Kiskun Megyei Önkormányzat Levéltára IV. 1627/b Kecskemét város Fenyítő törvényszékének iratai 297/1868.)
Teljesen más volt a helyzet a fegyveres harcok leverése – kb. november közepe – után. Az új államhatalom azonnal megkezdte a karhatalom és az igazságügy újjászervezését, bár eleinte Kádár János enyhe megtorlást helyezett kilátásba. Egy november 26-i beszédében úgy fogalmazott, hogy csak az ellenforradalmi uszítókra sújtanak le keményen; azt persze ők mondták meg, hogy ki az ellenforradalmi uszító. A megtorlás első lépéseit a közrend védelmének-helyreállításának örve alatt tették meg, és ezt az egészet úgy tálalták, hogy ők csak a dolgozók követelésének engednek, és még véletlenül sem megtorló szándék vezeti őket. Ez érthető módon sokakban válthatott ki szimpátiát, és az is tény, hogy a forradalom alatt és után igencsak megromlott a közbiztonság. A statáriumot elrendelő 1956/28. törvényerejű rendelet (1956. december 11.) indoklása szerint
„Az a körülmény, hogy nagy mennyiségű lőfegyver van ellenforradalmi elemek, hivatásos bűnözők, felelőtlen zavartkeltők és fegyvertartásra nem jogosult más személyek birtokában, akadályozza a rend helyreálltát és veszélyezteti az állampolgárok személyi, valamint vagyonbiztonságát. Népköztársaságunk ellenségei fegyverek birtokában gyilkosságok elkövetésétől sem riadnak vissza és megfélemlítik azokat a becsületes dolgozókat, akik békés alkotómunkájukkal egész népünk érdekeit kívánják szolgálni. A becsületes dolgozók joggal követelnek hathatós intézkedéseket ennek a tűrhetetlen állapotnak megszüntetése érdekében. Ennek megfelelően a Népköztársaság Elnöki Tanácsa az alábbiakat rendeli.
1 §. A Népköztársaság Elnöki Tanácsa a rögtönbíráskodást. 1956. évi december hó 11. napjának 18. órájától kezdődő hatállyal az ország egész területére az alábbi bűntettek tekintetében elrendeli: gyilkosság, szándékos emberölés, gyújtogatás, rablás (fosztogatás), közérdekű üzemek vagy a közönség életszükségletének ellátására szolgáló üzemek-szándékos megrongálásával elkövetett bűntett (В. H. Ö. 73. pont és а В. H. Ö. 172. pont), ezeknek a bűntetteknek a kísérlete.
lőfegyver, lőszer, robbanószer, illetőleg robbanóanyag engedély nélküli tartása.”[1]
Jól látható, hogy a rendelet megszövegezői már az első mondatban egyenlőségjelet tettek a forradalmárok és a “hivatásos bűnözők” közé, ami testvérek között szólva is csúsztatás. A felkelőcsoportokban több büntetett előéletű is harcolt (és most nem a politikai foglyokról vagy a közveszélyes munkakerülés, alias kmk miatt elítéltekről beszélünk), ráadásul az ország több börtönéből is tömegével szöktek meg a rabok, akik között szép számmal akadtak “nehézfiúk”. Emellett sokan használták ki a zűrzavart (a rendőrség gyakorlatilag megszűnt, a hadsereg passzív maradt, a nemzetőrséget pedig nem volt idő rendesen megszervezni), illetve a hatalmas számban utcára kerülő fegyverek is fokozták a bűnözési “kedvet”. Az “összemosáson” az sem segített, hogy a legtöbb fegyverrejtegetésért elítélt nem is használta fegyverét (a legtöbben a forradalom alatt sem), ezzel is cáfolva a rendelet indoklását. Persze akadt arra is példa, hogy fegyverrejtegetés és rablás miatt állítottak katonai bíróság elé egy Debrecen környékén tanyákat fosztogató brigádot, itt a gond az volt, hogy a sajtóban mindez már úgy jelent meg, hogy forradalmárok követték el a bűncselekményeket.
A statárium kihirdetését tartalmazó kormányrendelet részlete. (Forrás: Magyar Közlöny 1956. december 11. – Arcanum Digitális Tudománytár)
Az, hogy az élet- és vagyon elleni bűncselekmények alkották a statárium hatáskörébe utaltak többségét, megfejelve a közellátás elleni vétségekkel, ami az akkori élelem és szénhiányos időszakban érthető is volt. Látható a szabályozásból a hatalom félelme az “illetéktelen kezekben” lévő fegyverektől, amit nem a köztörvényes bűnözők, hanem egy esetleges újabb felkelés miatt vettek sokszor túlzottan is komolyan. Ami egyből problémás volt, az a fegyverek leadásának december 11-i (18. óra) határideje; akinek nem tartozott kedvenc reggeli olvasmányai közé a Magyar Közlöny, esetleg nem hallgatta aznap a rádiót, nagyon könnyen bajba kerülhetett, mert a sajtó is csak másnap számolt be a rendelkezésről (!). Erre jó példa Kesztölc, ahová 15-én jutott el a statárium híre, ennek ellenére az itteni fegyverrejtegetők elleni ítéletben szerepel, hogy tudniuk kellett a jogszabályról, hiszen azt Budapesten kiplakátolták…
A köztörvényes bűnözők megfékezésével nem lett volna gond, viszont a statáriumot több esetben használták politikai megtorlásra, egyfajta “fedővádként” olyan esetekben, amikor forradalmi cselekményeket akartak megtorolni. Erre jó példa a sátoraljaújhelyi Józsa György esete, akit úgy végeztek ki fegyverrejtegetés miatt, hogy nem is volt nála fegyver – illetve amelyiket bevallotta, annak nyomát sem találták, vagy Bencsik József (szintén kivégezték) és öccse, Jenő (15 évet kapott) esete. A pásztói vasúti hidat megrongálókat is fegyver/robbanóanyag rejtegetése miatt ítélték el, noha az öt vádlottból háromnál nem volt semmi tiltott eszköz vagy anyag.
További gondot jelentett, hogy a statáriumról szóló jogszabályt két alkalommal is kiegészítették, egymásnak ellentmondó rendelkezésekkel. December 12-én jelent meg a bíráskodás menetét részleteiben szabályozó 6/1956. (XII. 11.) kormányrendelet. Ebben már szerepelt, hogy
“…minden olyan személyi, aki a kihirdetés után a megjelölt területen ilyen bűncselekményt követ el, rögtönbíráskodás alá kerül és halállal bűnhődik.”
Itt olvashatunk róla, hogy a statáriális ügyekben eljáró katonai bíróságok egy bíróból és két (szakképzetlen) katonai ülnökből álltak – ez megegyezett a korabeli első fokú bíróságok szerkezetével – a rögtönbíráskodás hatálya alá eső bűncselekménnyel vádolt személyt pedig
“előzetes letartóztatásba kell helyezni és haladéktalanul a legközelebbi katonai ügyésznek.”
Itt időben szóltak: a Magyar Néphadsereg Békés megyei parancsnokságának felhívása a megye lakosságához, 1956. december 10. (Forrás:Országos Széchényi Könyvtár PKSZ 1956/5.)
Ez utóbbival is akadtak gondok, például a már említett Józsa György esetében, aki ellen “ellenforradalmi” cselekmények miatt kezdtek nyomozni, majd egy hónap után döntöttek úgy, hogy mégis rögtönítélő bíróság elé állítják, vagy a pomázi fegyverrejtegetők ügyében, ahol szintén rendes nyomozás indult, és csak jóval később került képbe a statáriális eljárás. A kiegészítő rendelkezés fontos kitétele volt, hogy valaki csak akkor állítható statáriális bíróság elé, ha 1.) tetten érték, 2.) a szükséges bizonyítékok azonnal rendelkezésre állnak (pl. az ágya alatt találtak egy puskát) – ezeket sem mindig tartották be a hatóságok. Elmebetegeket, terhes nőket és súlyos betegeket szintén nem lehetett bíróság elé állítani, a pert pedig 3 x 24 óra alatt le kellett folytatni; ha ez nem jött össze, az ügy rendes bíróság elé került. Kulcsfontosságú volt az a kitétel, hogy
“az ügyész a vádat a tárgyaláson szóval terjeszti elő”
ez ugyanis igencsak megnehezítette a védelem dolgát, hiszen rögtönzésre kényszerültek. Papíron az eljárás csak arra a bűncselekményre szorítkozott, amely miatt megindították, de számos esetben sokkal inkább a vádlott forradalom alatti magatartását akarták feltárni. Józsa György és a Bencsik testvérek perei mellett erre jó példa a Szívós Géza elleni, egy délelőtt alatt lezavart eljárás is. Noha már a szöveg elején belengették a halálbüntetést mindenkinek, akit bűnösnek találnak, a rendelet egyik kitétele úgy szól, hogy
“(2) Ha a köznyugalom helyreállítása és a társadalom rendjének védelme halálbüntetés alkalmazását nem teszi szükségessé, a rögtönítélő bíróság halálbüntetés helyett tíztől tizenöt évig terjedhető börtönbüntetést szabhat ki.
(3) Arra a terheltre, aki a bűncselekmény elkövetésekor huszadik évét még nem töltötte be. halálbüntetés helyett tíz évtől 15 évig terjedő börtönbüntetést, ha pedig a terhelt a bűncselekmény elkövetésekor életének tizennyolcadik évét nem töltötte be. öt évtől tíz évig terjedhető börtönbüntetést kell kiszabni.”
Azt mondani sem kell, hogy ez sem valósult meg mindig. Tóth Györgyöt 1957. szeptember 2-án végezték ki fegyverrejtegetés vádjával; közel egy évvel a forradalom után ezt semmi sem indokolta; fegyvereit nem használta, harcokban nem vett részt. Sőt 1956. október 28-án egy tüntetésen ő védte meg azt a rendőrtisztet, akit a tömeg felelősségre akart vonni.
Ha a bírói tanács egységes volt, az ítéletet papíron még aznap végre kellett hajtani. Ha nem, akkor az ügy az Elnöki Tanács elé került, amely vagy elutasította a kegyelmi kérvényt, vagy enyhítette a büntetést, ami életfogytig tartó vagy 15 év börtönt jelentett általában. Hivatalosan – bár ezt többnyire nem alkalmazták –
“a kegyelmi kérvénynek a büntetés végrehajtására nincs felfüggesztő hatálya; a büntetést az ítélet kihirdetésétől számított 2 órán belül végre kell hajtani.”[2]
A december 13-án megjelent kiegészítés (Magyar Közlöny 1956. december 13. – Arcanum Digitális Tudománytár)
Az amúgy is ellentmondásos szabályozáson csak rontott a december 13-án életbe lépett az a kiegészítés, amely szerint
,,a rögtönítélő bíróság, ha a terheltet a rögtönítélő eljárás alá tartozó valamely bűncselekményben bűnösnek nyilvánítja, ítéletében egyúttal halálbüntetést szab ki.”[3]
Innentől kezdve a bíróságokra volt bízva, hogy melyik jogszabály milyen rendelkezését alkalmazzák. Sőt, az sem volt biztos, hogy például egy fegyverrejtegetési ügy katonai bíróság elé kerül! Jó példa erre a nyíregyházi Tomasovszky András, aki 1957. januárjában 4 hónap börtönnel úszta meg a fegyverrejtegetést, sőt, az enyhe ítélet miatt fellebbező megyei ügyészt Budapestről intették le. A sors kegyetlen fintora, hogy 1958. május 6-án mint Nyíregyháza egyik forradalmi vezetőjét kivégezték. Somlai (vagy Somlay) Istvánt a Budapesti Fővárosi Bíróság 1957. március 28-án 6 évre ítélte fegyverrejtegetés miatt (Somlai későbbi vallomásai szerint a rendőrök azzal verték át, hogy ha aláírja ezt a vallomást, elengedik). Április 25-én másodfokon halálra ítélték, de ekkor már forradalmi cselekményei is a vádpontok között szerepeltek.
A statárium 1957. november 3-ig volt érvényben. Láthatjuk, hogy a rögtönbíráskodás, amellett, hogy hatékonyabbá tette a köztörvényes bűnözők egy részének elítélését, nagyon sok esetben vált a politikai megtorlás eszközévé. Ez utóbbira – a sátoraljaújhelyi nemzetőrparancsnok-helyettes Józsa György mellett – Mány Erzsébet, Farkas Mihály és társaik pere a legjobb példa. Őket a gyulavári határőrőrs lefegyverzése és egy tüntetés (1956. december 17.) miatt vették őrizetbe. Úgy vádoltak meg mindenkit fegyverrejtegetéssel, hogy a megszerzett fegyvereket még aznap visszavitték, így sem tettenérésről, sem birtoklásról nem lehetett szó. A per valódi célja a még ekkor is forrongó “Viharsarok” megfélemlítése volt. A rendőrség és a bíróságok emellett nem egyszer hágták át maguk is a szabályozást, de ez ott és akkor nagyon keveseket zavart. A politikai leszámolásnak külön kategóriáját képezték a “beugratós” perek; Soltész Józsefet és Nagy Andrást egy volt rabtársuk küldte 1-1 pisztollyal Lillafüredre, hogy csatlakozzanak az ottani felkelőkhöz (az ellenállócsoport természetesen nem létezett), de a megbeszélt helyen a rendőrök várták a két fickót. Akadtak olyanok is, akik a statáriumot meglovagolva igyekeztek (volna) pénzhez jutni; 1957 áprilisában a szarvasi Benczúr Mihályt azzal zsarolták meg, hogy ha nem fizet, feljelentik fegyverrejtegetésért, de ő inkább a rendőröket hívta, így a zsarolók rajtavesztettek. A statárium nyugaton komoly sajtóvisszhangot váltott ki, így Nezvál Ferenc igazságügyminszter 1957. március 2-án szükségesnek tartotta, hogy megvédje kormánya intézkedését. Ügyesen arra hivatkozott, hogy a britek is hasonló bíráskodást vezettek be a ciprusi felkelők ellen, de persze
“…nagy különbség van a kétféle statárium között. A miénk a dolgozó milliókat védi az ellenforradalmárok, a hivatásos bűnözők kisebbségével szemben, az övéké a kizsákmányolok, a gyarmati elnyomók elenyésző kisebbségét a dolgozók, a gyarmati elnyomás igájában szenvedők millióival szemben.”
A miniszter gyakorlatilag visszamondta az 1956/28. tvr. indoklását, azzal megfejelve, hogy
“Mi nem akarunk terrorrendszert, de meg akarjuk és meg fogjuk védeni a proletárdiktatúrát. A mi törvényességünket kívánják a dolgozó milliók, a mi törvényességünktől féljenek a haza és a nép ellenségei.”[4]
Cinizmusból és kettős mércéből jeles! Hát még ha megnézzük, hogy kiket hozott fel példaként. Egyikük a már említett Debrecen környéki rablóbanda nemi erőszakot is elkövető tagja, Lakatos Pétert, akinek annyi köze volt a forradalomhoz, hogy akkor jutott két elhagyott géppisztolyhoz. Másikuk Koma Mária, akit lakótársnője meggyilkolása miatt végeztek ki, neki sem volt köze a forradalomhoz. Nezvál megemlítette Szívós Gézát is azzal, hogy legalább 110 lövést adott le a Köztársaság téri pártházra 1956. október 30-án, aminek következtében többen meghaltak. Ezzel szemben Szívós az ellene hozott halálos ítélet indoklása szerint sem okozta senki halálát, sőt, a pártház ostroma után igyekezett megakadályozni az atrocitásokat. Megemlített még egy forradalmárt, Varga Józsefet, akit szintén fegyverrejtegetésért végeztek ki (két társával együtt). Ő elég zűrös alak volt, de ártani nem ártott senkinek, fő “bűne” pedig az volt, hogy 1956 decemberében a maga sajátos, félőrült módján igyekezett fegyveres ellenállócsoportot szervezni.
Részlet Nezvál Ferenc cikkéből. (Forrás: Népszabadság 1957. március 2. 3. o. – Arcanum Digitális Tudománytár)
Az épp csak újjászerveződő (i)gazságszolgáltatás helyzetét jól mutatják az esetlegesen kiszabott ítéletek, az amúgy is ellentmondásos jogszabály szintén randomszerű alkalmazása és időnként erős megfelelési/bizonyítási kényszer. Ez utóbbi a hatalom által tálalt formában sosem létező MUK (Márciusban Újra Kezdjük) mozgalomhoz kötött ügyeknél figyelhető meg elsősorban. A forradalmárok és köztörvényesek összemosása (volt közös halmaz, ez tény) ugyanakkor jelentősen megnehezítette, és ma is nehezíti a tisztánlátást is.
[1] 1956. évi 28. számú törvényerejű rendelet, Magyar Közlöny 1956. december 11. Kiemelések a szerzőtől.
[2] A Magyar Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány 6/1956. (XII. 11.) rendelete a rögtönbíráskodás részletes szabályainak megállapításáról. Magyar Közlöny 1956. december 12.
[3] A Népköztársaság Elnöki Tanácsának 1956. évi 32. számú törvényerejű rendelete az 1956. évi 28. számú törvényerejű rendelet kiegészítéséről. A rendelkezés dátumozása szerint december 12-én megszületett. Magyar Közlöny 1956. december 13.
[4] Népszabadság 1957. március 2. 3. o.
A nyitóképen: Falfirka, 1958 (Illusztráció) Forrás: Fortepan / Budapest Főváros Levéltára. Levéltári jelzet: HU.BFL.XV.19.c.10.
One Thought to ““…a becsületes dolgozók joggal követelnek hathatós intézkedéseket” – Statárium az 1956-os forradalom után”
„Ne nézzük tétlenül, mi is magyarok vagyunk” – A pásztói hídrobbantók története – Napi Történelmi Forrás
[…] mérlegelték, hogy melyik kiegészítés alapján járjanak el. A témában megjelent írásunk ide kattintva […]

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság


az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény és egyes kapcsolódó törvények módosításáról
2006. évi LXV.
az államháztartásról szóló
1992. évi XXXVIII. törvény és egyes kapcsolódó törvények módosításáról1
1. § (1)2 E törvény hatálybalépésével egyidejűleg hatályát veszti a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 74/G. §-a, azzal hogy azok a szervezetek, amelyek közalapítvány létrehozására e törvény hatálybalépése előtt a Ptk. 74/G. §-a alapján jogosultak voltak, alapítványt e törvény hatálybalépését követően sem alapíthatnak és ahhoz nem csatlakozhatnak.
(1a)3 Az (1) bekezdés rendelkezéseitől eltérően a Kormány külön törvény rendelkezése alapján alapítványt hozhat létre.
(2)4 Az e törvény hatálybalépése előtt nyilvántartásba vett közalapítvány (a továbbiakban: közalapítvány) működésére a Polgári Törvénykönyv alapítványra vonatkozó rendelkezéseit az alábbi eltéréssel kell alkalmazni:
a)5 A közalapítvány csak olyan gazdálkodó szervezetben vehet részt, amelyben legalább többségi befolyással (Polgári Törvénykönyv 8:2. §) rendelkezik, és amelyben felelőssége nem haladja meg vagyoni hozzájárulása mértékét. Közalapítvány által létrehozott gazdálkodó szervezet további gazdálkodó szervezetet nem alapíthat, és gazdálkodó szervezetben részesedést nem szerezhet.
c)6 A közalapítvány pályázat kiírása nélkül évente a vagyona 5%-ának mértékéig, de legfeljebb összesen egymillió forint (közvetlen vagy közvetett) támogatást nyújthat az alapító okiratban foglalt célokra. Meghívásos pályázat kiírására kizárólag akkor kerülhet sor, ha
– azt törvény vagy kormányrendelet lehetővé teszi és
– pályázati kiírás tartalmazza a támogatási célt, a támogatás feltételeit és az elszámolás részletes rendjét.
e)8 A közalapítvány alapító okiratban megjelölt ügyvezető szerve a közalapítvány működéséről az alapítónak évente beszámolni és gazdálkodásának legfontosabb adatait nyilvánosságra hozni köteles.
f) A közalapítvány alapító okiratának módosítását (módosítással egybeszerkesztett szövegét) a Magyar Közlönyben, illetve az önkormányzat hivatalos lapjában – ennek hiányában a helyben szokásos módon – közzé kell tenni.
(3)9 Az e törvény hatálya alá tartozó közalapítvány közhasznú jogállást szerezhet, ha teljesíti a közhasznú jogállás megszerzésének az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról szóló 2011. évi CLXXV. törvényben (a továbbiakban: Civil törvény) foglalt feltételeit.
(3a)10 A közalapítvány esetén a Civil törvény civil szervezetekre vonatkozó rendelkezéseit alkalmazni kell.
(4)11 A közalapítványt – az alapítványra vonatkozó rendelkezéseken túlmenően – a bíróság nemperes eljárásban akkor is megszünteti, ha az alapító ezt arra hivatkozással kéri, hogy a közfeladat ellátásának biztosítása más módon vagy más szervezeti keretben hatékonyabban megvalósítható.
(5)12 A közalapítvány megszűnése esetén az alapító köteles a megszűnt közalapítvány vagyonát – a hitelezők kielégítése után – a megszűnt közalapítvány céljához hasonló célra fordítani, és erről a nyilvánosságot megfelelően tájékoztatni. E kötelezettsége teljesítése során az alapító a megszűnt közalapítvány jogi személyiséggel rendelkező szervezeti egységét saját alapítású költségvetési szervvé alakíthatja át a költségvetési szerv alapítására vonatkozó szabályok megfelelő alkalmazásával. Ennek során azonban gondoskodnia kell annak a jogszabálynak a kiadásáról, amely tartalmazza a jogutódlással kapcsolatos és mindazon rendelkezéseket, amelyek a közalapítvány bírósági nyilvántartásból való törlésének napjával azonos fordulónapon az érintett jogi személy további működésének folyamatosságát megfelelően biztosítják.
(6)13 Az állami alapító által alapított alapítványt (közalapítványt) továbbá az állami alapító által államháztartáson kívüli alapítóval közösen alapított alapítványt (közalapítványt) az alapítók kérelmére a bíróság – nemperes eljárásban – akkor is megszünteti, ha azt az alapítók arra hivatkozással kérik, hogy az alapítvány, közalapítvány céljainak megvalósítása, feladatának további ellátása központi költségvetési szerv, legalább többségi állami tulajdonban álló közhasznú nonprofit gazdasági társaság, illetve egyéb közfeladatot ellátó szervezet által hatékonyabban megvalósítható. Ez esetben a megszűnt alapítvány, közalapítvány vagyonát – cél szerinti feladatainak további ellátása érdekében – az állami alapító a megszüntetési kérelemben megjelölt központi költségvetési szerv, többségi állami tulajdonban álló közhasznú nonprofit gazdasági társaság, illetve egyéb közfeladatot ellátó szervezet rendelkezésére bocsátja (nonprofit gazdasági társaság esetében apportként).
(6a)14 Ha az alapítvány (közalapítvány) céljainak hatékonyabb megvalósítását, feladatainak további ellátását az állami alapító – az alapítvány (közalapítvány) megszüntetésére irányuló kérelemben – megjelölt költségvetési szerv útján kívánja ellátni, eltérő alapítói rendelkezés hiányában e költségvetési szerv az alapítvány (közalapítvány) mindazon vagyoni és személyes jogainak, továbbá kötelezettségeinek jogutódjává válik, amelyeket költségvetési szerv megszerezhet, illetve amely költségvetési szervet terhelhet. A költségvetési szerv által meg nem szerezhető jogok és kötelezettségek jogutódja az állam. Az alapítvánnyal (közalapítvánnyal) szembeni követelések nem járnak le a folyamatban levő eljárásokban az alapítvány (közalapítvány) helyébe a költségvetési szerv lép.
(6b)15 A (6a) bekezdésben foglalt esetben a törvényszék az alapítvány (közalapítvány) megszüntetéséről szóló végzésével egyidejűleg az alapítványt (közalapítványt) a bírósági nyilvántartásból is törli. E tényt, valamint a (6a) bekezdés szerinti jogutód költségvetési szerv, illetve az állam képviseletét ellátó szerv megjelölését az állami alapító hivatalos közleményben köteles nyilvánosságra hozni.
(7)16 A (4) bekezdésben foglalt rendelkezést a helyi önkormányzat (képviselő-testülete) által államháztartáson kívüli alapítóval közösen létrehozott alapítványokra is alkalmazni kell, ha az ilyen alapítványok alapítói az alapítvány megszüntetését – az érintett alapítvány hozzájárulásával – közösen kérik.
2. §17 (1)18 Az állami alapító által alapított alapítványt (közalapítványt), továbbá az állami alapító által államháztartáson kívüli alapítóval közösen alapított alapítványt (közalapítványt) az alapítók kérelmére a bíróság – nemperes eljárásban – akkor is megszünteti, ha az alapítvány (közalapítvány) céljainak megvalósítására, feladatának további ellátására az állami alapító többségi részesedésének biztosításával közhasznú szervezetnek minősülő jogi személyiséggel rendelkező nonprofit gazdasági társaságot kíván alapítani (a továbbiakban: nonprofit gazdasági társaság).
(2)19 Az (1) bekezdés szerint megszüntetett alapítvány (közalapítvány) vagyona – a megszüntetésre irányuló eljárás kezdő időpontjában lejárt tartozások kiegyenlítését követően – a kérelemben megjelölt jogi személyiséggel rendelkező nonprofit gazdasági társaság vagyonának részévé válik (apport). Az alapítvány (közalapítvány) vagyoni jogai és a megszüntetésre irányuló eljárás kezdő időpontját követően esedékessé váló kötelezettségei a nonprofit gazdasági társaságra szállnak át. A nonprofit gazdasági társaság vagyonává váló volt alapítványi (közalapítványi) vagyon kizárólag a megszűnt alapítvány (közalapítvány) célja szerinti tevékenységre fordítható, és a társaság megszűnése esetén is – a tagok (részvényesek) közötti felosztása nélkül – csak e céloknak megfelelően használható fel.
(3)20 A nonprofit gazdasági társaság megalapításáról az állami alapító gondoskodik. A megszüntetésre kerülő alapítvány alapítóinak erre vonatkozó megállapodása alapján a megszüntetendő alapítvány államháztartáson kívüli alapítói a megállapodásban meghatározott vagyoni hozzájárulás szolgáltatásával a nonprofit gazdasági társaságban taggá (részvényessé) válhatnak. E megállapodás megkötésére – a felek eltérő elhatározása hiányában – az alapításról szóló döntésnek a megszüntetésre kerülő alapítvány államháztartáson kívüli alapítóival történő közlésétől számított 60 nap áll rendelkezésre. A megállapodásnak ki kell terjednie a jegyzett tőke mértékének, a pénzbeli és nem pénzbeli hozzájárulás arányának, valamint az államháztartáson kívüli alapítók részesedési mértékének meghatározására, azzal, hogy az államháztartáson kívüli alapítók részesedésének összeszámított mértéke nem lehet több mint 49 százalék.
(5)21 Az (1) bekezdés, valamint az 1. § (6) bekezdése szerinti nonprofit gazdasági társaság (3) bekezdés szerinti megalapítására az alapítvány (közalapítvány) megszüntetésétől függetlenül kerül sor. Az (1) bekezdés szerinti nonprofit gazdasági társaság alapításáról az állami alapító (1) bekezdés szerinti alapítvány (közalapítvány) megszüntetésének kezdeményezését megelőzően intézkedik. A cégbíróság az (1) bekezdés szerinti nonprofit gazdasági társaság megalapítása körében nem vizsgálja az (1) bekezdés szerinti alapítvány (közalapítvány) megszűnését és annak jogkövetkezményeit.
(6)22 Az (1) bekezdés, valamint az 1. § (6) bekezdése szerinti nonprofit gazdasági társaság megalapítására és cégnyilvántartásba történő bejegyzésére a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló törvény szerinti cégbejegyzési eljárás szabályainak megfelelően kerül sor. A cégbíróság a cégbejegyzési kérelmet kizárólag a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló törvény nonprofit közhasznú gazdasági társaságokra irányadó előírásai szerint bírálja el, aminek során az eljáró cégbíróság kizárólag cégbejegyzési kérelemben, valamint a cégnyilvánosságról, a bírósági cégeljárásról és a végelszámolásról szóló 2006. évi V. törvény 1., illetve 2 . számú mellékletében felsorolt, az adott cégformára vonatkozó, a gazdasági társaság megalapításakor szükséges mellékletekben foglaltak alapján dönt. A cégbejegyzési kérelemhez egyéb melléklet, nyilatkozat, vagy okirat csatolását az eljáró cégbíróság hiánypótlásra felhívó végzésben sem írhatja elő. Az eljáró cégbíróság a gazdasági társaságot a cégjegyzékbe a kérelemben foglalt adatokkal bejegyzi, amennyiben a kérelem, valamint annak az előbbiek szerinti mellékletei a törvényben foglaltaknak megfelelnek.
2/A. §23 (1) Ha a Kormány a 2. § (1) bekezdésében meghatározottak szerint az általa vagy államháztartáson kívüli más alapítóval közösen alapított alapítvány (közalapítvány) megszüntetéséről dönt, az alapítvány (közalapítvány) nevében tett kötelezettséget vállaló vagy egyébként a vagyonát terhelő jognyilatkozatok érvényességéhez, ide értve a bankszámla feletti rendelkezést is, a Kormány erre vonatkozó – (3) bekezdés szerinti – döntése esetén a Kormány által kijelölt személy jóváhagyása szükséges.
3. §24 Jogszabályban vagy az állami alapító, illetve az állami alapító felügyeleti szerve által hozott határozatban kell rendelkezni mindazon feltételekről, amelyek az alapítvány (közalapítvány) bírósági nyilvántartásból való törlésének napjával azonos fordulónapon az érintett nonprofit gazdasági társaság vagyonvesztés nélküli további működésének folyamatosságát és a megszűnt alapítvány céljait megvalósító tevékenység folytatását megfelelően biztosítják.
4. §25 (1)26 Az állami alapító kérelmére az 1. § (4) bekezdése, az 1. § (6) bekezdése, valamint a 2. § (1) bekezdése szerint megindított megszüntetési eljárást a kérelem benyújtásától számított 15 napon belül kell lefolytatni.
(3) Ha a bíróság az (1)–(2) bekezdésben foglalt döntési kötelezettségének határidőn belül nem tesz eleget, a bíróság vezetője a határidő leteltét követően, legkésőbb a határidőt követő munkanapon intézkedik a megszüntetési kérelem elbírálásáról. Ennek során hiánypótlásra történő felhívásnak nincs helye. Ha a kérelem elbírálására ez alapján sem került sor, a törlés a határidő leteltét követő második munkanapon a törvény erejénél fogva – a kérelemben szereplő adatok szerinti tartalommal – megtörténik.
(4)27 Az állami alapító kérelmére az általa alapított alapítvány (közalapítvány), továbbá az állami alapító által államháztartáson kívüli alapítóval közösen alapított alapítvány (közalapítvány) 1. § (4) bekezdése, 1. § (6) bekezdése, valamint 2. § (1) bekezdése szerinti megszüntetése esetén az állami alapító felelőssége a megszűnt alapítvány (közalapítvány) vagyonáról e törvényben foglaltak szerint gondoskodni. A megszüntetési eljárás során az eljáró bíróság a megszüntetésre kerülő alapítvány (közalapítvány) vagyonát kizárólag az alapítvány (közalapítvány) utolsó éves beszámolója, közhasznúsági jelentése, valamint az állami alapító nyilatkozata alapján vizsgálhatja. Az állami alapító áll helyt, ha az általa tett nyilatkozatban foglaltak valótlansága miatt az alapítvány (közalapítvány) hitelezőjét kár éri.
(4)28 A bíróság az alapítvány (közalapítvány) törléséről szóló végzését valamennyi alapító, és az alapítvány (közalapítvány) részére megküldi.
5. §29 (1)30 Az állami alapító által alapított alapítvány (közalapítvány), illetve állami alapító által államháztartáson kívüli alapítóval közösen alapított alapítvány (közalapítvány) ügyvezető szervébe tagként az állami alapító részéről jelölt személy megbízatását az állami alapító indokolás nélkül visszavonhatja, és helyére más személyt jelölhet ki.
(4) Az (1)–(3) bekezdésben foglaltakat az állami alapító részéről jelölt személy 2011. január 1-jén fennálló megbízatására is alkalmazni kell.
6. §31 (1)32 Az állami alapító vagy az általa létrehozott szervezet által önállóan vagy más állami alapítóval, állami alapító által létrehozott szervezettel vagy államháztartáson kívüli szervezettel közösen alapított alapítvány vagy közalapítvány tekintetében az állami alapító, az állami alapító által létrehozott szervezet vagy az alapító jogainak gyakorlására kijelölt személy halála vagy jogutód nélküli megszűnése esetén, az alapítót megillető jogokat a Kormány által nyilvános határozatban kijelölt miniszter, az erről szóló döntés meghozataláig a közigazgatás-szervezésért felelős miniszter (a továbbiakban együtt: az alapító jogainak gyakorlására kijelölt miniszter) gyakorolja.
(2)33 Az (1) bekezdésben meghatározott esetben az alapítvány vagy közalapítvány alapító okiratát az alapító jogainak gyakorlására kijelölt miniszter a társalapítók egyetértése nélkül is módosíthatja, az alapítvány vagy közalapítvány ügyvezető szervének kijelölését a Polgári Törvénykönyvben meghatározott ok fennállása hiányában is visszavonhatja, továbbá az alapítvány vagy közalapítvány ügyvezető szerve helyett, ügyvezető szervként más szervet vagy szervezetet jelölhet ki vagy hozhat létre, ha e kérdések tekintetében az alapító jogainak gyakorlására kijelölt miniszter és a társalapító nem tudnak megegyezni.
(3) Az (1) bekezdésben meghatározott esetben az alapítványra, közalapítványra a 2–4. §-ban foglaltakat megfelelően alkalmazni kell, azzal, hogy az állami alapító jogait az alapító jogainak gyakorlására kijelölt miniszter gyakorolja.
7. §34 E törvénynek a Nemzeti Közszolgálati Egyetemről, valamint a közigazgatási, rendészeti és katonai felsőoktatásról szóló 2011. évi CXXXII. törvénnyel (a továbbiakban: 1. módosító törvény) megállapított 1. § (6) bekezdését, 2. § (2), (5)–(6) bekezdését, 2/A. §-át, 4. § (4) bekezdését az 1. módosító törvény hatálybalépésekor35 folyamatban lévő eljárásokban is alkalmazni kell.
8. §36 E törvény alkalmazásában állami alapító alatt a civil szervezetek bírósági nyilvántartásáról és az ezzel összefüggő eljárási szabályokról szóló 2011. évi CLXXXI. törvény 62.§ (3) bekezdésében meghatározott alapítót kell érteni.
8/A. §37 (1) A köztestület önkormányzattal és nyilvántartott tagsággal rendelkező szervezet, amelynek létrehozását törvény rendeli el. A köztestület a tagságához, illetve a tagsága által végzett tevékenységhez kapcsolódó közfeladatot lát el. A köztestület jogi személy.
(3) Törvény meghatározhat olyan közfeladatot, amelyet a köztestület köteles ellátni. A köztestület a közfeladat ellátásához szükséges – törvényben meghatározott – jogosítványokkal rendelkezik, és ezeket önigazgatása útján érvényesíti.
(5) A köztestületre – ha törvény eltérően nem rendelkezik – a Polgári Törvénykönyvnek az egyesületre vonatkozó szabályait kell megfelelően alkalmazni.
(6)38 A köztestület, illetve szervei és a köztestületi tagok, illetve az egyes köztestületi szervek, tisztségviselők közötti jogvitában, továbbá a köztestület, illetve szervei, tisztségviselői és a köztestület felett törvényességi felügyeletet vagy ellenőrzést gyakorló szerv közötti jogvitában a közigazgatási ügyben eljáró bíróság dönt.
9. §39 (1) Azt az e törvény szerinti közalapítványt, amely 2014. május 31. napján közhasznú jogállással rendelkezett, és a Civil törvény szerinti közhasznúsági nyilvántartásba vétel iránti kérelmét erre is hivatkozással nyújtotta be 2015. május 15. napjáig, közhasznú szervezetnek kell tekinteni, ha utóbb e kérelem alapján a bíróság a közhasznú jogállást megállapítja és azt a nyilvántartásba bejegyzi.
(2) Az (1) bekezdés alapján benyújtott kérelmek esetén a már folyamatban lévő – közhasznúsági jogállás elbírálásával kapcsolatos – eljárásokat az (1) bekezdésben foglalt kérelmek elbírálásáig fel kell függeszteni. A közhasznú jogállás megállapítása esetén egyidejűleg rendelkezni kell a korábbi közhasznúsági kérelmet elutasító határozatok hatályon kívül helyezéséről és a korábban törölt közhasznúsági jogállásra vonatkozó bejegyzések módosításáról.
10–12. §40
13. § (1) E törvény – a (2)–(8) bekezdésben foglaltak figyelembevételével – a kihirdetését követő 30. napon lép hatályba.
(4) A Feotv. – e törvény 9. §-ával megállapított – 121. §-a (1) bekezdésének rendelkezéseit a hatálybalépést követően történő korlátolt felelősségű társaság alapításkor, illetve az abban történő részesedés szerzéskor kell alkalmazni.
(7) A Cst. 27. § (1) bekezdése a) pontjának – e törvény 10. §-ával megállapított – aa) alpontjában foglalt rendelkezéseket 2005. szeptember 1-jétől alkalmazni kell.
(8) A gyermekgondozási támogatás visszafizetésére 2005. augusztus 31-ét követően – a szociális igazgatásról és szociális ellátásokról szóló 1993. évi III. törvény 43/A. §-a szerinti ápolási díjra tekintettel – kötelezett személy esetében a visszafizetést elrendelő határozatot vissza kell vonni és ezzel egyidejűleg intézkedni kell a már visszafizetett ellátás egy összegben történő kifizetéséről.
14–16. §44
1. számú melléklet a 2006. évi LXV. törvényhez46
2. számú melléklet a 2006. évi LXV. törvényhez47
1 A törvényt az Országgyűlés a 2006. július 17-i ülésnapján fogadta el. A kihirdetés napja: 2006. július 25.
2 Az 1. § (1) bekezdése a 2010: CLIII. törvény 54. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
3 Az 1. § (1a) bekezdését a 2016: CI. törvény 1. §-a iktatta be.
4 Az 1. § (2) bekezdés nyitó szövegrésze a 2013: CCXIII. törvény 6. § (1) bekezdése szerint módosított szöveg.
5 Az 1. § (2) bekezdés a) pontja a 2013: CCXIII. törvény 6. § (2) bekezdése szerint módosított szöveg.
6 Az 1. § (2) bekezdésének c) pontja a 2009: CIX. törvény 38. §-ával megállapított szöveg.
7 Az 1. § (2) bekezdés d) pontját a 2010: CLIII. törvény 54. § (5) bekezdése hatályon kívül helyezte.
8 Az 1. § (2) bekezdés e) pontja a 2011: LXVI. törvény 38. § (2) bekezdés b) pontja, a 2013: CCXIII. törvény 6. § (3) bekezdése szerint módosított szöveg.
9 Az 1. § új (3) bekezdését a 2008: CV. törvény 48. § (1) bekezdése iktatta be, egyidejűleg az eredeti (3)–(6) bekezdés számozását (4)–(7) bekezdésre változtatva. A (3) bekezdést a 2010: CLIII. törvény 54. § (5) bekezdése hatályon kívül helyezte, újonnan a 2014: LXXIII. törvény 5. § (1) bekezdése iktatta be.
10 Az 1. § (3a) bekezdését a 2014: LXXIII. törvény 5. § (1) bekezdése iktatta be.
11 Az 1. § eredeti (3) bekezdésének számozását a 2008: CV. törvény 48. § (1) bekezdése (4) bekezdésre változtatta.
12 Az 1. § eredeti (4) bekezdésének számozását a 2008: CV. törvény 48. § (1) bekezdése (5) bekezdésre változtatta.
13 Az 1. § eredeti (5) bekezdésének számozását (6) bekezdésre változtatta a 2008: CV. törvény 48. § (1) bekezdése. Az 1. § (6) bekezdését az Alkotmánybíróság a 25/2012. (V. 18.) AB határozatával megsemmisítette 2012. május 18. napjával, újonnan a 2012: CXVII. törvény 65. §-a iktatta be.
14 Az 1. § (6a) bekezdését a 2013: LIII. törvény 19. §-a iktatta be.
15 Az 1. § (6b) bekezdését a 2013: LIII. törvény 19. §-a iktatta be.
16 Az 1. § eredeti (6) bekezdésének számozását (7) bekezdésre változtatta a 2008: CV. törvény 48. § (1) bekezdése, szövege a 2010: CLIII. törvény 54. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
17 A 2. §-t megelőző alcímet és a 2. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, a 2. §-t újonnan a 2010: XC. törvény 130. §-a iktatta be.
18 A 2. § (1) bekezdése a 2012: CXVII. törvény 66. §-ával megállapított szöveg.
19 A 2. § (2) bekezdése a 2011: CXXXII. törvény 54. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
20 A 2. § (3) bekezdése a 2010: CLIII. törvény 54. § (2) bekezdésével megállapított, a 2014: LXXIII. törvény 5. § (3) bekezdés a) pontja szerint módosított szöveg.
21 A 2. § (5) bekezdését a 2011: CXXXII. törvény 54. § (3) bekezdése iktatta be.
22 A 2. § (6) bekezdését a 2011: CXXXII. törvény 54. § (3) bekezdése iktatta, szövege a 2014: LXXIII. törvény 5. § (3) bekezdés b) pontja szerint módosított szöveg.
23 A 2/A. §-t a 2011: CXXXII. törvény 54. § (4) bekezdése iktatta be.
24 A 3. §-t megelőző alcímet és a 3. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, a 3. §-t újonnan a 2010: XC. törvény 130. §-a iktatta be.
25 A 4. §-t megelőző alcímet és a 4. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, a 4. §-t újonnan a 2010: XC. törvény 130. §-a iktatta be, szövege a 2010: CLIII. törvény 54. § (3) bekezdésével megállapított szöveg.
26 A 4. § (1) bekezdése a 2011: CXXXII. törvény 54. § (5) bekezdésével megállapított szöveg.
27 A 4. § (4) bekezdését a 2011: LXIV. törvény 2. § (4) bekezdése hatályon kívül helyezte, újonnan a 2011: CXXXII. törvény 54. § (6) bekezdése iktatta be.
28 A 4. § újabb (4) bekezdését a 2012: CXVII. törvény 67. §-a iktatta be.
29 Az 5. §-t megelőző alcímet és az 5. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, az 5. §-t újonnan a 2010: XC. törvény 130. §-a iktatta be, szövege a 2010: CLIII. törvény 54. § (4) bekezdésével megállapított szöveg.
30 Az 5. § (1) bekezdése a 2013: CCXIII. törvény 6. § (4) bekezdése szerint módosított szöveg.
31 A 6. §-t a 2007: LXXVI. törvény 8. § (2) bekezdésének d) pontja, a 6. §-t megelőző alcímet a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte. A 6. §-t újonnan a 2011: LXIV. törvény 2. § (3) bekezdése iktatta be.
32 A 6. § (1) bekezdése a 2018: V. törvény 20. §-a szerint módosított szöveg.
33 A 6. § (2) bekezdése a 2013: CCXIII. törvény 6. § (5) bekezdése szerint módosított szöveg.
34 A 7. §-t és az azt megelőző alcímet a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, a 7. §-t újonnan a 2011: CXXXII. törvény 54. § (7) bekezdése iktatta be.
35 A hatálybalépés időpontja: 2011. október 18.
36 A 8. §-t és az azt megelőző alcímet a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte. A 8. §-t újonnan a 2012: CXVII. törvény 68. §-a iktatta be.
37 A 8/A. §-t a 2013: CCLII. törvény 113. §-a iktatta be.
38 A 8/A. § (6) bekezdését a 2017: L. törvény 279. §-a iktatta be.
39 A 9. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte, újonnan a 2014: LXXIII. törvény 5. § (2) bekezdése iktatta be.
40 A 10–12. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte.
41 A 13. § (2) bekezdését a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte.
42 A 13. § (3) bekezdését a 2006: CXXI. törvény 29. § (10) bekezdése hatályon kívül helyezte.
43 A 13. § (6) bekezdését a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte.
44 A 14–16. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte.
45 A 17. §-t a 2010: CXLVIII. törvény 210. §-a hatályon kívül helyezte.
46 Az 1. mellékletet a 2007: LXXXII. törvény 2. § 915. pontja hatályon kívül helyezte.
47 A 2. számú mellékletet a 2007: LXXVI. törvény 8. § (2) bekezdésének d) pontja hatályon kívül helyezte.