text:
24/1990. (II. 7.) MT rendelet az atomkárokért való polgári jogi felelősségről Bécsben 1963. május 21-én kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
24/1990. (II. 7.) MT rendelet
az atomkárokért való polgári jogi felelősségről Bécsben 1963. május 21-én kelt nemzetközi egyezmény kihirdetéséről
(A Magyar Köztársaság Minisztertanácsa csatlakozó okiratának letétbe helyezése a Nemzetközi Atomenergia Ügynökségnél 1989. július 28-án megtörtént. Az egyezmény a Magyar Köztársaság vonatkozásában 1989. október 28-án hatályba lépett.)
1. § A Minisztertanács az atomkárokért való polgári jogi felelősségről Bécsben, 1963. május 21-én kelt nemzetközi egyezményt e rendelettel kihirdeti.
„BÉCSI EGYEZMÉNY
AZ ATOMKÁROKÉRT VALÓ
POLGÁRI JOGI FELELŐSSÉGRŐL
Bécs, 1963. május 21.
ELISMERVE, hogy célszerű meghatározni az atomenergia békés célú, bizonyos módokon való alkalmazásaiból eredő károk elleni anyagi védelem biztosításához szükséges minimális szabályokat,
ABBAN A MEGGYŐZŐDÉSBEN, hogy az atomkárokért való polgári jogi felelősségről szóló egyezmény is elősegíti a népek közötti baráti kapcsolatok fejlődését, bármely legyen is alkotmányos és társadalmi rendjük,
ELHATÁROZTÁK, hogy e célból egyezményt kötnek, és következésképpen, az alábbiakról állapodtak meg:
1. Az Egyezmény alkalmazásában,
a) A „személy” meghatározás jelent minden olyan természetes személyt, bármely közjogi vagy magánjogi jogalanyisággal rendelkező jogi személyt, bármely olyan nemzetközi szervezetet, amely annak az Államnak a joga értelmében, ahol a létesítmény található, jogalanyisággal rendelkezik, bármely Államot és politikai alrendszereit, továbbá bármely, jogalanyisággal nem rendelkező állami vagy magán szervezetet.
b) „A Szerződő Fél állampolgára” meghatározás a Szerződő Felet vagy a Szerződő Fél bármely politikai alrendszerét vagy bármely közjogi, illetőleg magánjogi jogalanyisággal rendelkező jogi személyt, valamint bármely olyan, az egyik Szerződő Fél területén elhelyezkedő állami vagy magán szervezetet jelöl, amely nem rendelkezik jogalanyisággal.
c) „Az üzemeltető” meghatározás a nukleáris létesítmény tekintetében azt a személyt jelenti, akit az az Állam, ahol a létesítmény található, a létesítmény működtetőjének kijelölt vagy elismert.
d) Az „az az Állam, ahol a létesítmény található” meghatározás, a nukleáris létesítmény tekintetében, azt a Szerződő Felet jelenti, amelynek területén a létesítmény elhelyezkedik, vagy, ha a létesítmény egyik Állam területén sem helyezkedik el, azt a Szerződő Felet jelöli, amelyik a létesítményt üzemelteti vagy működtetését engedélyezi.
e) „Az illetékes bíróság joga” meghatározás annak a bíróságnak a jogát jelenti, amely az Egyezmény értelmében joghatósággal rendelkezik, ide értve a kollíziós jogszabályokat is.
f) „A nukleáris üzemanyag” kifejezés minden olyan anyagot jelöl, amely atommag-hasadásos önfenntartó láncreakció útján energiatermelést tesz lehetővé.
g) „A radioaktív termék vagy hulladék” meghatározás minden olyan radioaktív anyagot jelent, ami a nukleáris üzemanyag előállításának vagy felhasználásának folyamatában keletkezett, illetőleg minden olyan anyagot jelöl, ami az e folyamatból származó radioaktív sugárzásnak lévén kitéve, radioaktívvá vált, az olyan radioizotópok kivételével, amelyek az utolsó gyártási szakasz végtermékei és amelyek tudományos, gyógyászati, mezőgazdasági, kereskedelmi vagy ipari célú hasznosításra alkalmasak.
h) „A nukleáris anyag” jelöl
i) bármely, a természetes vagy a szegényített uránon kívüli olyan nukleáris üzemanyagot, amely energiatermelést tesz lehetővé atomreaktoron kívül önfenntartó láncreakció útján, akár tiszta formájában, akár pedig más anyagokkal alkotott vegyületében;
ii) bármely radioaktív terméket vagy hulladékot.
i) „az atomreaktor” meghatározás minden olyan szerkezetet jelöl, amiben a nukleáris üzemanyag oly módon van elhelyezve, hogy alkalmas legyen maghasadásos önfenntartó láncreakció létrehozására, neutron forrás bevitele nélkül,
j) „A nukleáris létesítmény” jelent:
i) minden atomreaktort, kivéve az energiaforrásként a tengeri vagy a légiközlekedésben alkalmazott atomreaktorokat, attól függetlenül, hogy a jármű meghajtására vagy egyéb célokra használják-e;
ii) Minden olyan üzemet, amely nukleáris anyagok előállítására nukleáris üzemanyagot használ, valamint minden nukleáris anyagot feldolgozó üzemet, ideértve a kiégett nukleáris üzemanyagot újrafeldolgozó üzemeket is; és
iii) azokat a létesítményeket, amelyek a nukleáris anyagok mindennemű raktározására szolgálnak, kivéve a szállítás közbeni ideiglenes tárolást.
Természetesen, az az Állam, ahol a létesítmény található úgy dönthet, hogy egy nukleáris létesítménynek tekinthet több olyan nukleáris létesítményt, amely ugyanazon a telephelyen található, és amelyért ugyanazon üzemeltető felel.
k) „Az atomkár” jelent:
i) minden olyan halálesetet, a személyekben keletkezett minden olyan kárt, a javak minden olyan elveszítését, illetőleg minden olyan vagyoni kárt, ami a nukleáris üzemanyag, a nukleáris létesítményben levő radioaktív termékek vagy hulladékok vagy az ilyen nukleáris létesítményből származó, abból kibocsátott, illetőleg oda küldött nukleáris anyagok radioaktív tulajdonsága vagy a radioaktív tulajdonságnak mérgező, robbanó és más veszélyes tulajdonságokkal való együttes jelentkezése miatt állt be vagy annak eredménye;
ii) az így előidézett bármely más veszteséget vagy kárt, abban az esetben és oly mértékben, ahogy erről az illetékes bíróság szerinti jog rendelkezik;
iii) ha a létesítmény helye szerinti Állam joga úgy rendelkezik, a nukleáris létesítményben levő bármely más, sugárforrásból kibocsátott ionizáló sugárzásból származó vagy ennek eredményeként fellépő minden haláleset, testi károsodás, vagyon elveszítése, illetőleg bármely vagyoni kár;
l) „A nukleáris baleset” jelent minden olyan eredetű eseményt vagy eseménysorozatot, amely atomkárt keletkeztet.
2. A létesítmény helye szerinti Állam, ha a vállalt kockázat megfelelőképpen korlátozott, kis mennyiségű nukleáris anyagokat kivonhat az Egyezmény alkalmazása alól, azzal a feltétellel, hogy:
a) e mennyiségek kivételének felső határértékeit a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Kormányzótanácsa állapítja meg; * és
b) a létesítmény helye szerinti Állam által alkalmazott mindennemű kivétel esetében tiszteletben tartják ezeket a határértékeket.
A Kormányzótanács rendszeresen felülvizsgálja ezeket a határértékeket.
1. A nukleáris létesítmény üzemben tartója felel minden olyan atomkárért, amelyről bebizonyosodott, hogy olyan nukleáris baleset okozta, amely
a) a nukleáris létesítményben keletkezett; vagy
b) olyan nukleáris anyag révén keletkezett, amely az adott létesítményből származik vagy lett kibocsátva és akkor jött létre
i) mielőtt az adott anyag által okozott balesetekért való felelősséget, írásos szerződés értelmében, más nukleáris létesítmény üzemeltetője magára vállalta volna;
ii) ilyen szerződés kifejezett rendelkezéseinek hiányában, mielőtt egy másik nukleáris létesítmény üzemeltetője ezt a nukleáris anyagot át nem vette; vagy
iii) ha ezt a nukleáris anyagot szállítóeszköz energiaforrásául szolgáló atomreaktorba szánták, akár meghajtás, akár pedig más célból, mielőtt az e reaktor üzemeltetésére kellően felhatalmazott személy átvette volna a nukleáris anyagot; de
iv) ha ezt az anyagot nem Szerződő Állam területén található személynek küldték, csak addig mielőtt kirakták volna arról a szállítóeszközről, amellyel e nem Szerződő Állam területére érkezett;
c) a nukleáris létesítménybe küldött nukleáris anyag révén az az alábbiak szerint következett be:
i) miután az anyag által okozott nukleáris balesetek miatti felelősséget, írásos szerződés rendelkezései szerint, másik nukleáris létesítmény üzemeltetőjétől átvállalta;
ii) írásos szerződés kifejezett rendelkezései hiányában, miután átvette azt a nukleáris anyagot; vagy
iii) miután ezt a nukleáris anyagot átvette a szállítóeszköz által energiaforrásként használt atomreaktort üzemeltető személytől, akár meghajtás, akár pedig más célra használják is az atomreaktort; de
iv) ha a nukleáris anyagot, az üzemeltető írásos hozzájárulásával, nem Szerződő Állam területén található személlyel küldték el, csak azt követően, hogy berakták abba a szállítóeszközbe, amellyel el kell hagyni ennek a nem Szerződő Államnak a területét;
azzal a feltétellel, hogy ha az atomkárt olyan nukleáris baleset okozta, amely nukleáris létesítményben keletkezett, és olyan nukleáris anyag révén jött létre, amelyeket szállításuk során ideiglenesen itt tárolnak, e bekezdés a) pontjának rendelkezései nem alkalmazhatók abban az esetben, ha kizárólag egy másik üzemeltető, vagy más személy felelős az e bekezdés b) vagy c) pontjaiban foglalt rendelkezések értelmében.
2. A létesítmény helye szerinti Állam belső jogszabályaiban úgy rendelkezhet, hogy az abban meghatározott feltételek mellett, a nukleáris anyagok fuvarozója, vagy a radioaktív hulladékot kezelő személy, kérelmére és az érintett üzemeltető, hozzájárulásával, üzemben tartónak jelölhető ki vagy ismerhető el, ahelyett a személy helyett, akit a nukleáris anyagok, illetőleg a radioaktív hulladék érint. Ez esetben, a fuvarozó vagy ez a személy az Egyezmény alkalmazásában, a létesítmény helye szerinti Államban a nukleáris létesítmény üzemeltetőjének tekintendő.
3. a) Ha az atomkár miatt több üzemeltető felelőssége áll be, az üzemeltetők együttesen és egyetemlegesen felelősek, ha nem lehetséges bizonyosan meghatározni, milyen mértékben oszlik meg közöttük a károkozás.
b) Ha a nukleáris baleset a nukleáris anyagok szállítása közben következik be, akár egy és ugyanazon szállítási eszközben, akár szállítás közbeni tárolás esetén egy és ugyanazon nukleáris létesítményben, és olyan atomkárt idéz elő, amely több üzemeltető felelősségét váltja ki, a teljes felelősség nem lehet nagyobb annál a legnagyobb összegnél, amely valamelyikükkel szemben alkalmazandó az V. cikk szerint.
c) A fenti a) és b) pontok szerinti egyetlen esetben sem lehet az üzemeltető felelőssége nagyobb annál az összegnél, amely vele szemben alkalmazandó az V. cikk szerint.
4. A fenti (3) bekezdés rendelkezéseinek fenntartásával, amikor egy és ugyanazon üzemeltetőhöz tartozó több nukleáris létesítmény okozza a nukleáris balesetet, az üzemeltető minden egyes nukleáris létesítményért felel annak az összegnek az erejéig, amely vele szemben az V. cikk szerint alkalmazandó.
5. Ha az Egyezmény másként nem rendelkezik, csak az üzemeltető és semmilyen más személy nem felel az atomkárért. E rendelkezés azonban nem érvényesül semmilyen nemzetközi szállítási szerződés alkalmazásakor, amely már hatályban volt vagy aláírásra, megerősítésre vagy csatlakozásra nyitva állt abban az időpontban, amikor az Egyezmény aláírásra megnyílt.
6. Senki sem tehető felelőssé olyan veszteség vagy kár miatt, ami nem minősül az I. cikk (1) bekezdésének k) pontja értelmében atomkárnak, de ami atomkárnak minősülhetett volna az ugyanezen bekezdés k) pontjának ii) alpontja értelmében.
7. Közvetlenül indítható kereset azzal a személlyel szemben, aki pénzgaranciát vállal a VII. cikk szerint, ha az illetékes bíróság joga ezt lehetővé teszi.
Az Egyezmény értelmében felelős üzemeltető köteles a fuvarozónak a VII. cikk értelmében megkövetelt, a biztosító, vagy a pénzgaranciát vállaló személy által vagy nevében kiállított bizonyítványt szolgáltatni. A bizonyítványban fel kell tüntetni az üzemeltető nevét és címét, valamint a garanciavállalás összegét, természetét és érvényességének idejét; az a személy, aki kiállította vagy akinek nevében kiállították a bizonyítványt, nem vitathatja az abban feltüntetett adatokat. Ezen kívül a bizonyítványban pontosan meg kell jelölni, milyen nukleáris anyagra vonatkozik a garanciavállalás és tartalmaznia kell a létesítmény helye szerinti Állam illetékes hatóságának nyilatkozatát, amely igazolja, hogy a megnevezett személy az Egyezmény értelmében az üzemeltető.
1. Az üzemeltető abszolút felelősséggel tartozik minden atomkárért az Egyezmény értelmében.
2. Ha az üzemeltető bebizonyítja, hogy az atomkár teljesen vagy részben a kárt szenvedett személy súlyos mulasztásának tudható be, vagy hogy ez a személy cselekedett úgy, vagy mulasztott el cselekedni, hogy emiatt a kár bekövetkezett, ha az illetékes bíróság joga így rendelkezik, az illetékes bíróság mentesítheti az üzemeltetőt, egészben vagy részben az e személy által elszenvedett kár miatti kártérítési kötelezettség alól.
3. a) Az Egyezmény értelmében semmiféle felelősség nem terheli az üzemeltetőt azért az atomkárért, amelyet fegyveres konfliktus, háború, polgárháború vagy lázadás által közvetlenül kiváltott nukleáris baleset okozott.
b) Az üzemeltető, kivéve, ha a létesítmény helye szerinti Állam joga másként nem rendelkezik, nem tehető felelőssé azokért az atomkárokért, amelyet kivételes jellegű természeti katasztrófa nyomán közvetlenül bekövetkezett nukleáris baleset okozott.
4. Ha atomkárt és nem-atomkárt nukleáris baleset okozott vagy együttesen nukleáris baleset és egy vagy több más esemény, ez a másfajta kár, ha teljes bizonyossággal elválasztható az atomkártól, az Egyezmény alkalmazásában a nukleáris baleset által okozott atomkárnak tekintendő. Amikor azonban a kárt együttesen okozza az Egyezmény szerinti nukleáris baleset és az Egyezményben nem tárgyalt ionizáló sugárzás kibocsátás, az Egyezmény egyik rendelkezése sem korlátozza vagy szabályozza eltérően a felelősséget az atomkárt szenvedett személyekkel szemben vagy az igényérvényesítést, illetőleg a kármegosztást mindazon személyek ellen, akik ténylegesen felelőssé tehetők az ionizáló sugárzás kibocsátásáért.
5. Az üzemeltető nem felelős az Egyezmény értelmében azért az atomkárért, amely:
a) magában a nukleáris létesítményben vagy az olyan vagyonban keletkezett, amely e létesítmény telephelyén található és amelyet ezzel kapcsolatban használnak, vagy amelyet ezzel kapcsolatosan kell használni;
b) abban a szállítóeszközben keletkezett, amelyen az adott nukleáris anyag volt a nukleáris baleset időpontjában.
6. Bármely, a nukleáris létesítmény helye szerinti Állam, belső jogszabályaiban úgy is rendelkezhet, hogy nem alkalmazza a fenti (5) bekezdés b) pontját, azzal a feltétellel, hogy a szállítóeszközön bekövetkezett atomkárt kivéve, az üzemeltető atomkárért való felelőssége semmiképpen nem lehet 5 millió USA dollárnál kevesebb nukleáris balesetenként.
7. Az Egyezmény egyik rendelkezése sem érinti:
a) az olyan természetes személy felelősségét, aki károkozási szándékkal elkövetett cselekményével vagy mulasztásával olyan atomkárt okozott, amelyért az üzemeltető a fenti (3) bekezdés vagy az (5) bekezdés szerint az Egyezmény értelmében nem felel;
b) az üzemeltetőnek az Egyezményen kívüli olyan atomkárért való felelősségét, amelyért, a fenti (5) bekezdés b) pontja értelmében az üzemeltető az Egyezmény szerint nem felelős.
1. A létesítmény helye szerinti Állam korlátozhatja az üzemeltető felelősségét olyan összegre, amely nukleáris balesetenként nem lehet alacsonyabb 5 millió USA dollárnál.
2. Az e cikk szerint meghatározott kártérítési felelősség összege nem foglalja magában a kamatokat és azokat a költségeket, amelyeket a bíróság az atomkárért való kártalanítás címén állapított meg.
3. Az Egyezmény szerinti USA dollár olyan számítási egység, amely az USA dollár arany-értékének az 1963. április 29-i állapot szerint felel meg, vagyis, 35 dollár ér egy uncia finom-aranyat.
4. A IV. cikk (6) bekezdésében és a fenti (1) bekezdésben említett összeg kerekítve számítható át a nemzeti pénznemre.
1. A kártalanításra való jogosultság az Egyezmény értelmében elévül, ha a nukleáris baleset időpontjától számított tíz éven belül nem indítanak iránta keresetet. A létesítmény helye szerinti Állam joga szerint azonban, ha az üzemeltető kártérítési felelősségét biztosítás vagy bármely más pénzbeli garancia illetőleg állami alap fedezi tíz évet meghaladó időtartamra, az illetékes bíróság joga úgy is rendelkezhet, hogy az üzemeltetővel szembeni kártalanítási igény csak akkor évül el, amikor eltelik az az időszak, amely alatt az üzemeltető kárfelelősségét így biztosították a létesítmény helye szerinti Állam jogszabályainak megfelelően. Az elévülési időnek ez a meghosszabbodása semmi esetre sem sérti azoknak a személyeknek az Egyezmény szerinti kártérítéshez való jogát, akik az említett tíz éves határidő lejárta előtt elhalálozás vagy személyi károsodás miatt keresetet indítottak az üzemeltető ellen.
2. Ha az atomkárt olyan nukleáris baleset okozta, amely a nukleáris baleset időpontjában lopott, elveszített, kidobott vagy elhagyott volt, a fenti (1) bekezdés szerinti határidő a nukleáris baleset időpontjától kezdve számítandó, de semmi esetre sem lehet húsz évnél hosszabb a lopás, az elveszítés, a kidobás vagy az elhagyás időpontjától kezdve.
3. Az illetékes bíróság joga olyan elévülési határidőt is megállapíthat, amely nem lehet három évnél rövidebb attól a naptól számítva, amikor az atomkárosult tudomást szerzett vagy tudomást szerezhetett volna a kárról és az ezért felelős üzemeltető kilétéről, anélkül, hogy a fenti (1) és (2) bekezdések szerinti határidőket túllépné.
4. Ha az illetékes bíróság joga másként nem rendelkezik, bárki, aki azt állítja, hogy atomkárt szenvedett és aki az e cikk értelmében alkalmazható határidőn belül kártérítési keresetet indított, még az említett határidőn túl is módosíthatja kérelmét, figyelemmel a kár súlyosbodására, mindaddig, amíg az ügyben végérvényes ítéletet nem hoztak.
5. Ha az illetékességet a XI. cikk (3) bekezdésének b) pontja szerint kell megállapítani és az erre jogosult valamelyik Szerződő Félnek ez irányú kérelmet terjesztettek be, az e cikkben foglalt határidőn belül, bármely per megindítható az illetékesség megállapítását követő hat hónapon belül abban az esetben, ha erre kevesebb, mint hat hónapon belül kerülne sor a határidő letelte előtt.
1. Az üzemeltető köteles biztosítást, vagy bármilyen más pénzügyi garanciát fenntartani, amely fedezi az atomkárért való kárfelelősségét; a biztosítás vagy a garancia összegét, jellegét és feltételeit a létesítmény helye szerinti Állam határozza meg. A létesítmény helye szerinti Állam biztosítja az üzemeltetőnek felróhatónak elismert atomkárért való kártalanítás kifizetését a szükséges pénzösszegek rendelkezésre bocsátásával abban az esetben, ha a biztosítás vagy a pénzügyi garancia nem lenne elegendő, anélkül azonban, hogy ez a kifizetés meghaladná az V. cikk értelmében esetleg megállapított mértéket.
2. Az (1) bekezdésben foglaltak szerint semmi sem kötelezi a Szerződő Felet, sem pedig politikai alrendszereit, úgymint a tagállamokat vagy tagköztársaságokat, hogy olyan biztosítást vagy bármely más pénzügyi garanciát tartson fenn, amely fedezi az üzemeltetői kárfelelősségét.
3. A biztosításból vagy bármely más pénzügyi garanciából származó alapoknak és az (1) bekezdés szerint a létesítmény helye szerinti Állam által rendelkezésre bocsátott alapoknak kizárólag az Egyezmény alkalmazásából származó kártérítés a rendeltetésük.
4. A biztosító vagy az egyéb pénzügyi kezes nem függesztheti fel az (1) bekezdés szerinti biztosítást vagy garanciát vagy szüntetheti azt meg a felfüggesztést vagy a felmondást legalább két hónappal megelőzően az illetékes közhatóságnak benyújtott írásbeli értesítés nélkül, sem pedig akkor, ha a szóban forgó biztosítás vagy garancia a nukleáris anyag szállítására vonatkozik, a szállítás időtartama alatt.
Az Egyezmény rendelkezéseinek fenntartásával, a kártérítés jellegét, formáját, mértékét, valamint a kártalanítás méltányos megosztását az illetékes bíróság joga szabályozza.
1. Ha a betegségbiztosítás, szociális biztosítás, a társadalombiztosítás, munkahelyi baleseti biztosítás és a foglalkozási betegségbiztosítás rendelkezései tartalmazzák az atomkárokért való kártalanítást, e biztosítások kedvezményezettjeinek az Egyezmény szerinti kártérítéshez való jogosultságát, valamint az e biztosítások által szabályozott, az üzemeltetővel szemben érvényesíthető jogokat, az Egyezmény rendelkezéseinek fenntartásával, annak a Szerződő Félnek a joga, illetőleg annak a kormányközi szervezetnek a rendelkezései szabályozzák, amelyik a biztosítási rendszert létrehozta.
2. a) Ha egy Szerződő Fél állampolgára, aki nem üzemeltető, nemzetközi szerződés vagy nem Szerződő Állam joga értelmében atomkárért kártérítést fizetett, az átutalt összeg erejéig jogátruházással megszerzi azokat a jogosultságokat, amelyeket az így kártalanított személy élvezhetett volna az Egyezmény értelmében. Senki sem szerezhet ily módon semmiféle jogosultságot abban az esetben és oly mértékben, ha az üzemeltető jogosult vele szemben igényét érvényesíteni az Egyezmény értelmében.
b) Az Egyezmény rendelkezései nem gátolhatják az üzemeltetőt, aki a VII. cikk (1) bekezdése szerinti alapokon kívüli módon fizetett kártérítést atomkárért abban, hogy visszakapja az általa kifizetett összeg erejéig attól a személytől, aki az említett bekezdés szerint garanciát vállalt, vagy a létesítmény helye szerinti Államtól azt az összeget, amelyet az így kártalanított személy kapott volna az Egyezmény értelmében.
Az üzemeltető csak akkor jogosult igényt érvényesíteni:
a) ha ezt a jogot írásbeli szerződésben kifejezetten biztosították;
b) vagy ha a nukleáris baleset szándékos károkozásra irányuló cselekmény, vagy mulasztás eredménye, azzal a természetes személlyel szemben, aki ilyen értelemben cselekedett, vagy mulasztott el cselekedni.
1. Azoknak az eseteknek a kivételével, amelyekre vonatkozóan e cikk másként nem rendelkezik, egyedül annak a Szerződő Félnek a bírósága illetékes a II. cikk szerint indított perek tárgyalására, amelynek területén a nukleáris baleset bekövetkezett.
2. Ha a nukleáris baleset minden Szerződő Fél területén kívül következett be, vagy a baleset helyét nem lehetett teljes bizonyossággal megállapítani, annak az Államnak a bíróságai illetékesek az ilyen keresetek tárgyalására, ahol az a létesítmény található, amelynek üzemeltetője felelősségét meg lehet állapítani.
3. Ha több Szerződő Fél bíróságai illetékesek az (1) és a (2) bekezdés értelmében, az illetékesség az alábbiak szerint állapítandó meg:
a) ha a nukleáris baleset részben minden Szerződő Fél területén kívül és csak részben az egyik Szerződő Fél területén következett be, az utóbbi bíróságai illetékesek;
b) minden más esetben, annak a Szerződő Félnek a bíróságai illetékesek, amelyet azoknak a Szerződő Feleknek a megállapodásával jelöltek ki, amelyek illetékesek lettek volna az (1) és a (2) bekezdés értelmében.
1. Minden olyan végérvényes ítéletet, amelyet a XI. cikk értelmében illetékes bíróság hozott, minden más Szerződő Fél területén el kell ismerni, kivéve, ha
a) az ítéletet csalárd módon eszközölték ki;
b) az a személy, akivel szemben az ítéletet hozták, nem kapott lehetőséget a megfelelő körülmények között való védekezésre;
c) az ítélet ellentétes annak a Szerződő Félnek a közrendjével, ahol el kell ismerni és nem felel meg igazságszolgáltatási alapelveinek.
2. Minden olyan végérvényes ítéletet, amelyet elismertek, és amelynek végrehajtását annak a Szerződő Félnek a joga szerint megkövetelt formában kérik, ahol az végrehajtandó, úgy kell végrehajtani, mintha e Szerződő Fél bírósága hozta volna.
3. Semmilyen olyan ügy, amelyben már ítéletet hoztak, nem lehet újabb érdemi vizsgálat tárgya.
Az Egyezményt, valamint a rendelkezései értelmében alkalmazandó belső jogot mindenfajta, az állampolgárságon, az állandó vagy az ideiglenes lakóhelyen alapuló hátrányos megkülönböztetés nélkül kell alkalmazni.
Ha az Egyezmény értelmében a XI. cikk szerint illetékes bíróság előtt a pert megindították, semmiféle, a belső és a nemzetközi jogon alapuló joghatósági mentességre nem lehet hivatkozni, kivéve a végrehajtási cselekményeket.
Minden Szerződő Fél megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az atomkár miatti kártérítés, valamint a bíróság által ezen a jogcímen megítélt kamatok és költségek, a biztosítási és a viszontbiztosítási díjak, valamint a biztosításból és a viszontbiztosításból, vagy más pénzügyi garanciából származó alapok, illetőleg a létesítmény helye szerinti Állam által az Egyezmény értelmében nyújtott alapok szabadon konvertálhatók legyenek annak a Szerződő Félnek a pénznemére, amelynek területén a kárt szenvedték, illetőleg annak a Szerződő Félnek a pénznemére, amelynek területén a kérelmező szokásos tartózkodási helye van, ami pedig a biztosítási és viszontbiztosítási jutalékokat és kifizetéseket illeti, a biztosítási és a viszontbiztosítási szerződésben meghatározott pénznemre.
Senki sem jogosult az Egyezmény szerint kártérítésre, ha ugyanazért az atomkárért már kártérítést kapott más, az atomenergia területén érvényesülő polgári jogi felelősségről szóló nemzetközi szerződés értelmében.
Az Egyezmény nem sérti az atomkárért való polgári jogi felelősségről szóló más nemzetközi szerződések és megállapodások alkalmazását, amelyek már hatályba léptek vagy aláírásra, megerősítésre, vagy csatlakozásra nyitva állnak azon a napon, amikor az Egyezmény aláírásra megnyílik, az előbbi megállapodások és szerződésekben részes Szerződő Felek tekintetében.
Az Egyezmény nem értelmezhető oly módon, hogy sértse azokat a jogokat, amelyek a Szerződő Felet megilletnék a nemzetközi jog általános szabályai értelmében az atomkárok tekintetében.
1. Minden olyan Szerződő Fél, amely megállapodást köt a XI. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében, haladéktalanul közli a szóban forgó megállapodás szövegét a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatójával, tájékoztatásul és avégett, hogy közölje azt a többi Szerződő Féllel.
2. Minden Szerződő Fél, tájékoztatásul és a többi Szerződő Féllel való közlés céljából közli a Főigazgatóval az Egyezmény által tárgyalt kérdésekre vonatkozó törvényeinek és jogszabályainak szövegét.
Ha egy Szerződő Fél nem alkalmazná tovább az Egyezményt saját magára nézve a XXV. cikk szerint, vagy a XXVI. cikk szerint felmondaná, az Egyezmény rendelkezéseit továbbra is alkalmazni kell minden olyan atomkárra, amelyet az azelőtt az időpont előtt történt nukleáris baleset okozott, amikor az Egyezmény alkalmazása megszűnt e Szerződő Fél tekintetében.
Az Egyezmény aláírásra nyitva áll azon Államok számára, amelyek képviseltették magukat 1963. április 29. és május 19. között Bécsben, az atomkárokért való polgári jogi felelősségről tartott nemzetközi értekezleten.
Az Egyezményt meg kell erősíteni, és a megerősítésről szóló okiratokat a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség főigazgatójánál kell letétbe helyezni.
Az Egyezmény az ötödik megerősítési okirat letétbe helyezését követő három hónap múltán lép hatályba, és azon Államok tekintetében, amelyek ezt követően erősítik meg az Egyezményt, az adott Állam megerősítési okiratának letétbe helyezését követő három hónap múlva.
1. Az Egyesült Nemzetek Szervezetének, szakosított intézményeinek vagy a Nemzetközi Atomenergia Ügynökségnek minden olyan Tagállama, amely nem képviseltette magát az atomkárokért való polgári jogi felelősségről Bécsben, 1963. április 29. és május 19. között tartott nemzetközi értekezleten, csatlakozhat az Egyezményhez.
2. A csatlakozásról szóló okiratokat a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség főigazgatójánál kell letétbe helyezni.
3. A csatlakozó Államok tekintetében az Egyezmény a csatlakozási okirat letétbe helyezését követő három hónap múlva lép hatályba, azzal a feltétellel, hogy az Egyezmény a XXIII. cikk szerint hatályba lépett.
1. Az Egyezményt a hatálybalépésétől számított tízéves időtartamra kötötték. Minden Szerződő Fél, a maga részéről, megszüntetheti az Egyezmény alkalmazását ezen az időszakon belül, oly módon, hogy egy évvel korábban ilyen értesítést ad a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség főigazgatójának.
2. Ezt követően az Egyezmény hatálya további öt évre meghosszabbodik az olyan Szerződő Felek tekintetében, akik nem szüntették meg alkalmazását az (1) bekezdés szerint, a későbbiekben pedig, egymást követő ötéves időszakonként hosszabbodik meg azon Szerződő Felek tekintetében, akik valamelyik időszak folyamán nem szüntették meg alkalmazását, ilyen értelmű, a megszüntetést megelőzően legalább egy évvel korábban értesítés küldésével a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatójának.
1. A Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatója az Egyezmény hatálybalépésének időpontjától számított öt év elmúltával bármikor értekezletet hívhat össze az Egyezmény felülvizsgálatának megvizsgálása céljából, ha a Szerződő Felek egyharmada erre irányuló kívánságát terjeszti elő.
2. Bármely Szerződő Fél felmondhatja az Egyezményt a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatójának címzett értesítéssel, az (1) bekezdés szerint tartott első felülvizsgálati értekezlet utáni tizenkét hónapos határidőn belül.
3. Minden felmondás az azt követő egy év múltán lép hatályba, amikor a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség főigazgatója az erre irányuló értesítést kézhez vette.
A Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatója értesítést küld az atomkárokért való polgári jogi felelősség tárgyában, Bécsben, 1963. április 29. és május 19. között tartott értekezletre meghívott Államoknak és az Egyezményhez csatlakozott Államoknak:
a) Az aláírásokról, valamint a megerősítésről vagy a csatlakozásról szóló okiratok kézhezvételéről a XXI., a XXII. és XXIV. cikk alkalmazásában;
b) arról az időpontról, amikor az Egyezmény hatályba lép a XXIII. Cikk alkalmazásában;
c) a visszavonásról és a felmondásról szóló értesítés kézhezvételéről, a XXV. és a XXVI. cikk alkalmazásában;
d) az Egyezmény felülvizsgálata céljából összehívandó értekezlet iránti kérelmekről, a XXVI. cikk alkalmazásában.
Az Egyezményt a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatója nyilvántartásba veteti, az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 102. cikke szerint.
Az Egyezmény eredeti szövegét, amelynek angol, spanyol, francia és orosz nyelvű változata egyaránt hiteles, letétbe helyezik a Nemzetközi Atomenergia Ügynökség Főigazgatójánál, aki arról hiteles másolatokat ad ki.
ENNEK HITELÉÜL, az e célból megfelelő módon felhatalmazott, alulírott Meghatalmazottak, az Egyezményt aláírták.
KÉSZÜLT Bécsben, 1963. május 21-én.
A KORMÁNYZÓTANÁCS * HATÁROZATA
A KIS NUKLEÁRIS ANYAGMENNYISÉGEKNEK AZ ATOMKÁROKÉRT VALÓ POLGÁRI JOGI FELELŐSSÉGRŐL SZÓLÓ BÉCSI EGYEZMÉNY ALKALMAZÁSI KÖRÉBŐL VALÓ KIZÁRÁSÁRA VONATKOZÓ FELSŐ HATÁRÉRTÉKEK MEGHATÁROZÁSÁRÓL
Elfogadva 1978. szeptember 14-én
a) Az atomkárokért való polgári jogi felelősségről szóló, 1963. május 21-én elfogadott Bécsi Egyezmény (a továbbiakban Bécsi Egyezmény) I. Cikkének (2) bekezdésében foglalt rendelkezésekben kapott azon FELHATALMAZÁS alapján, hogy az előidézett kockázat kis mértékét figyelembe véve megállapítsa a Bécsi Egyezmény alkalmazási köréből kizárható kis nukleáris anyagmennyiségekre vonatkozó felső határértékeket,
b) OSZTVA az Atomkárokért való polgári jogi felelősség Állandó Bizottságának álláspontját, miszerint ezeket a határértékeket meg kell határozni a szállítás alatt lévő vagy nukleáris létesítményen kívül lévő nukleáris anyagokra vonatkozóan, de a nukleáris létesítményben hulladékként elhelyezendő, illetőleg a nukleáris létesítményből lopás, elveszítés, kidobás vagy elhagyás folytán kikerült kis nukleáris anyagmennyiségek nem vonhatók ki a Bécsi Egyezmény alkalmazási területéről,
c) FIGYELEMBE VÉVE az 1964. szeptember 11-én hozott határozatát a kis nukleáris anyagmennyiségeknek a Bécsi Egyezmény alkalmazási köréből való kizárására vonatkozó felső határértékek meghatározásáról, és
d) TEKINTETBE VÉVE, hogy az Ügynökségnek a Radioaktív Anyagok Biztonságos Szállításáról szóló szabályzata (a továbbiakban „az Ügynökség Szállítási Szabályzata”) 1964. évi módosított kiadását, amelyre a fent említett határozat melléklete hivatkozik, helyettesíti az 1967. évi kiadás és az 1973. évi módosított kiadás,
1. ÚGY DÖNT, hogy
a) az üzemeltető által a felhasználás céljából a címzetthez küldött nukleáris anyagok kizárhatók a Bécsi Egyezmény alkalmazási köréből mindaddig, amíg a nukleáris létesítményen kívül találhatók, azzal a feltétellel, hogy a küldemény, amikor elhagyja a nukleáris létesítményt, eleget tesz a Határozat mellékletében foglalt feltételeknek, valamint az Ügynökség Szállítási Szabályzatának hatályos kiadásában foglalt más követelményeknek, és
b) az 1964. szeptember 11-én hozott határozat a kis nukleáris anyagmennyiségeknek a Bécsi Egyezmény alkalmazási köréből való kizárásánál figyelembe veendő felső határértékek meghatározásról hatályát veszti; és
2. FELKÉRI a Főigazgatót, hogy tartsa napirenden az így meghatározott rendszert és, hogy terjessze a kormányzótanács elé az annak alkalmazásáról, valamint a módosítására vonatkozó minden hasznos javaslatról szóló jelentést körülbelül a Bécsi Egyezmény hatálybalépését követő két év múlva, vagy korábban, ha a tapasztalatok és az említett Szállítási Szabályzat változásai indokolttá teszik.
1. A jelen rendelkezésekben az „A2”, a „hasadó anyag” és a „speciális formájú radioaktív anyag” meghatározás az Ügynökségnek az 1973-ban felülvizsgált „Szállítási szabályzata”, a I. fejezetében meghatározott értelemben szerepel.
Valamennyi radionuklidra alkalmazandó rendelkezések
2. Az ugyanazon csoporthoz tartozó egy vagy több radionuklid összes aktivitása valamely küldeményben nem haladhatja meg a következő értékeket:
Radionuklidok a csoportban Határérték
curie-ban
1. 0,01 curiet meg nem haladó A2 értékű radionuklidok a)
2. 0,01 curiet meghaladó, de 1 curiet meg nem haladó A2 értékű radionuklidok
3. 1 curiet meghaladó, de 100 curiet meg nem haladó A2 értékű radionuklidok
4. 100 curiet meghaladó, de 1000 curienél kisebb A2 értékű radionuklidok
5. 1000 curie, vagy ennél nagyobb A2 ér-tékű radionuklidok
a) A radionuklidok A2 szerinti osztályozásához lásd az Ügynökség 1973-ban felülvizsgált Szállítási Szabályzata IV. fejezetét.
A nem azonosított radionuklidokat az 1. csoportba kell sorolni.
3. A speciális formájú radioaktív anyagokból álló radionuklid-küldemény összes aktivitása nem haladhatja meg az 500 curie-t.
4. Ha egy küldemény speciális formájú radioaktív anyagokat és olyan radionuklidokat tartalmaz, amelyek nem speciális formájú radioaktív anyagok vagy olyan radionuklidokat, amelyek különböző csoportokhoz tartoznak, minden egyes radionuklid aktivitásának a (2) vagy a (3) bekezdés szerint alkalmazandó határértékével való osztása során kapott hányadosok összege nem lehet egynél nagyobb, attól függetlenül, hogy az anyagokat együtt, vagy külön-külön csomagolták. Ha az ilyen küldeményben lévő egyes radionuklidok egyedi aktivitása nem ismert, a radionuklidok közül annak a határértékét kell közös osztóként venni az összaktivitás meghatározására, amelynél ez a határérték a legkisebb. Ha egyetlen egyedi aktivitás sem ismert, a küldemény összaktivitása nem lehet nagyobb, mint a jelen lévő radionuklidokra előírt legalacsonyabb határérték.
A hasadóanyagokra alkalmazandó kiegészítő szabályok
5. A hasadóanyagokat tartalmazó küldeményeknek eleget kell tenniük a rájuk vonatkozó, fenti rendelkezéseknek és ezen kívül:
a) olyan csomagolással kell ellátni őket, amely megfelel vagy
(i) az Ügynökség 1967. évi kiadású Szállítási Szabályzatának c-5 részében az I. és II. osztályú hasadó anyag csomagokra vonatkozó előírásoknak, kivéve az ezen kiadás C-5.1.2. részében meghatározott eseteket, vagy
(ii) az Ügynökség 1973. évi felülvizsgált kiadású Szállítási Szabályzatának VI. részében az I. és II. osztályú hasadó anyag csomagokra vonatkozó előírásoknak, kivéve az ezen kiadás 601. pontjában meghatározott eseteket, és
b) meg kell felelniük az alábbi mennyiségi határértékeknek:
(i) egyetlen radionuklidot tartalmazó küldemény esetén:
Radionuklid Határérték, grammokban
Plutónium-239 375
Plutónium-241 375
Urán-233 375
Urán-235 600
(ii) Olyan küldemény esetében, amely többfajta radionuklidot tartalmaz, a jelenlévő minden egyes anyagfajta tömegét az adott anyagra alkalmazandó, a táblázat szerinti határértékekkel elosztva kapott hányadosok összege nem lehet egynél nagyobb.”
3. § (1) Ez a rendelet kihirdetése napján lép hatályba, rendelkezéseit azonban 1989. október 28. napjától kezdődően kell alkalmazni.
Lásd a Kormányzótanács határozatát.
A Nemzetközi Atomenergiai Ügynökség Kormányzótanácsa
E melléklet tartalma azonos a kis nukleáris anyagmennyiségeknek az atomenergia területére vonatkozó polgári jogi felelősségről szóló egyezmény (a Párizsi Egyezmény) alkalmazási köréből való kizárásáról az OECD/NEA Igazgatótanácsa által 1977. október 27-én hozott határozat mellékletével.
Módosította: 87/1997. (V. 28.) Korm. rendelet 22. § (2) f).

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
A gyermek érdekeinek védelme a szülői felügyelet tükrében | ELTE Jurátus
Mi is az a szülői felügyeleti jog?
Nagykorúságáig minden gyermek szülői felügyelet vagy gyámság alatt áll. Szülő az, aki az anyai vagy apai státuszt betölti. A gyermek anyja az, aki megszülte a gyermeket, apja az, akit valamely apasági vélelem alapján annak tekintenek.
A Ptk. szerint apai jogállást a következők keletkeztetnek:
– házassági kötelék,
– élettársak esetén reprodukciós eljárás,
– apai elismerőnyilatkozat,
– bírósági határozat,
– örökbefogadás.
Más személy szülői státuszba nem kerülhet, tehát az új partnerkapcsolattal nem válik szülővé a párkapcsolat új tagja. Az anya és az apa teljesen egyenlő felek, nem számít, hogy házasságban vagy élettársi kapcsolatban élő szülőkről beszélünk. Jelentősége annak van, hogy a szülők együtt vagy külön élnek. Az együttélő szülők helyzete világosabb. A magyar Ptk. lehetőséget biztosít, sőt előtérbe helyezi különélő szülők esetén a közös szülői felügyeleti jogot.
A szülői felügyeleti jog jogokat és kötelezettségeket is magába foglal. Tartalmának jogi elemei a gyermek gondozása-nevelése, tartózkodási helyének kijelölése, törvényes képviselete, vagyonának kezelése, a gyámnevezés és a gyámságból való kizárás. A szülőknek mindenekelőtt a gyermek testi, lelki, szellemi, vagyoni fejlődését kell szem előtt tartaniuk, a gyermek érdeke a szülőkét megelőzi.
A szülői felügyelet kérdésében a Ptk. a szülők megállapodását helyezi előtérbe. Ez a megállapodás lehet peren kívüli megoldás, illetve perbeli egyezség. Peren kívül állapodhatnak meg a különélő szülők. Amennyiben nem közös a szülői felügyeleti jog, úgy az egyik szülő teljeskörűen gyakorolja azt, a másik szülő pedig a lényeges kérdésekben való együttdöntés jogát gyakorolhatja. Vitás kérdések eldöntésében a szülőknek a gyámhatósághoz kell fordulniuk.
Szülői felügyelet rendezése nem együttélő szülők esetén
A Ptk. nem zárja ki az úgynevezett váltott gondoskodás lehetőségét, amikor a gyermek felváltva tartózkodik azonos napot, hetet az egyik, illetve a másik szülőnél. Nyilván ez csak úgy lehetséges, ha előre meghatározzák ennek a módját, rendszert állítanak fel.
Lehetséges továbbá olyan megállapodás, melyben a szülők a szülői felügyelettel járó jogokat és kötelezettségeket megosztják, vagy csupán egyikük fogja azok egészét gyakorolni. Közös szülői felügyelet hiányában nagy jelentősége van a kapcsolattartásnak. A kapcsolattartás alapvető formája a személyes és közvetlen találkozás, ám a technika fejlődésével más kapcsolattartásra is mód adódik – ilyen az elektronikus levelezés, a Skype és a telefonálás.
Kapcsolattartás esetén a gyermek és a különélő szülő érintkezését szabályozza a bíróság, ennek formái a folyamatos, az időszakos és a felügyelt kapcsolattartás. A folyamatos a gyermekkel való rendszeres kapcsolatot jelenti, amely (ha a gyermek tanköteles) az oktatási időszakhoz igazodik.
Az utóbbi években mind a gyámhatósági gyakorlatban, mind a szülők megegyezésében gyakorivá vált a hétköznapi találkozás, ez pedig erőteljesen segítheti a különélő szülővel való érdemi kapcsolat fenntartását.
Az időszakos kapcsolattartás a folyamatos kapcsolattartás mellett él. Ide tartoznak a többnapos ünnepek és a tanítási szünetek, mikor a gyermek a különélő szülővel huzamosabb időt tölthet. Az időszakos kapcsolattartás keretei között a különélő szülő a gyermeket akár külföldre is viheti, ez persze a nyaralást, rokonlátogatást jelenti, semmiképpen sem a kiköltözést.
Ha felügyelt a kapcsolattartás, akkor a különélő személy csak harmadik személy jelenlétében találkozhat gyermekével, és általában szakember segíti a kapcsolat kiépítését.
Számít a gyermek véleménye?
A gyermek meghallgatásának kötelezettsége nemcsak a bíróságot és a hatóságokat terheli, hanem a szülőket is. Alapvető elv a gyermek véleményének meghallgatása: amennyiben a gyermek ítélőképes, közvetlenül vagy szakértő útján, de meg kell hallgatni.
A 14. életévét betöltött gyermekkel kapcsolatos döntés csak az ő egyetértésével hozható, kivéve, ha a gyermek választása a fejlődését veszélyezteti.
Fontos hangsúlyozni azonban, hogy a gyermek kijelentései, melyek szerint például „apával szeretnék maradni, mert akkor xboxozhatok” vagy „anyával lenne a jobb, mert minden reggel kakaós csigát ehetnék”, nem minősülnek olyan véleménynek, melyre a bíróság alapoz.
Tényleg mindig csak az anya javára dönt a bíróság?
Gyakran hallani, hogy „a bíróság úgyis mindig az anyának ítéli a gyermeket”. Ez a kijelentés teljeséggel alaptalan. A bíróság a gyermek érdekeit helyezi előtérbe, felel azért, hogy a gyermek érdekei a lehető legteljesebb mértékben érvényesüljenek, ne csak szülei eszköze legyen az egymás elleni háborúban.
Ahhoz, hogy a gyermek érdekének elsődlegessége kiteljesedhessen, meg kell vizsgálni minden körülményt, ami a gyermek életét érinti. Alapvető jelentősége van a szülők személyiségjegyeinek, karakterüknek, tulajdonságaiknak, gyermeknevelésre való alkalmasságuknak, és ami talán a legfontosabb, a gyermekhez való kötődésüknek.
A gyermekhez való ragaszkodás, az érzelmi kapcsolat megléte nagyon fontos és külön vizsgálandó, hiszen egy szeretetkapcsolat adhatja meg azt a lelki, érzelmi szükségletet, ami a későbbi boldogulás alapja lehet, személyiségfejlődésének pedig alappillére. A gyakorlatban sajnos sokszor látni, hogy az egyik fél kizárólagos szülői felügyeletet szeretne gyermeke felett, vagy legalábbis közöset, úgy, hogy nincs meg az a kötődés, amire a gyermeknek szüksége van.
Az ilyen esetekben különösen hasznos a szakértő véleménye, mely a bíróság számára mérlegelési alapot adhat. Figyelembe kell venni a gyermek lakhatásának biztosítását, fejlődésének megfelelő iskolázás lehetőségét, illetve az anyagi helyzet alakulását is. Fontos továbbá a gyermek életében a stabilitás: az állandó környezetváltozás, költözés, gyors ütemben váltakozó párkapcsolatok személyiségfejlődésére károsan hatnak. Önmagában a gyermek nemének és életkorának nem lehet döntő szerepe a bíróság ítéletében.
Elrettentő példaként szeretnék felhozni egy külföldi ügyet, melyben az édesapa olyannyira szerette volna bizonyítani az édesanya alkalmatlanságát a szülői felügyeleti jog gyakorlására, hogy felbérelt egy harmadik személyt, hogy a gyermek arcát savval károsítsa meg, mikor a gyermek mellett éppen nincs ott édesanyja. Úgy gondolom, bár ez egy igazán extrém eset, be kell látni, hogy a bíróságokon gyakori jelenség, hogy megpróbálják a másik felet – akár az anyát, akár az apát – alkalmatlannak nyilváníttatni, sokszor saját sérelmeiket helyezve előtérbe, nem pedig a gyermek érdekeit.
Tipikusan a szülő alkalmatlanságát bizonyítja, ha a szülők egyike jogellenesen, fenyegetéssel tartja magánál gyermeket, vagy ha folyamatosan új pereket indít a nála történő elhelyezés iránt. A bíróság tehát döntését a gyermek érdekeit előtérbe helyezve hozza meg.
Összességében a szülői felügyeleti jog rendkívül sok mindent ölel fel, az itt bemutatott szabályozások is csak kis részét teszik ki az egésznek. Fontos azonban tudatosítanunk, hogy a gyermekek érdekei a legfontosabbak, és ahhoz, hogy kifejlett, egészséges személyiségekké váljanak, megfelelő szülői háttérre van szükségük, ezért is fontos, hogy szülőként melyik fél mit és mennyit tesz bele a kapcsolatba.
családjog gyámság gyermekjogok polgári jog szülői felügyelet
Előző bejegyzésEgy büntetőjogi kérdés
Következő bejegyzésELSA Pénzügyi Esetverseny 2019 – Beszámoló

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Uniós jogot sért a regisztrációs adó | hírek | Jogi Fórum
2006.07.21. hvg.hu
Úgy tűnik, most éppen egy banánhéjon csúszik el a gépkocsi-regisztrációs adó, még ha előbb-utóbb valószínűleg mindenképpen a luxemburgi székhelyű Európai Bíróság elé került volna is, miután már 2004. február 1-jei bevezetése előtt és azóta is sokan az uniós belső piacot sértőnek találták a szabályozást. Az utóbbiak álláspontját látszik igazolni az Európai Bíróság főtanácsnokának múlt csütörtökön nyilvánosságra hozott indítványa, amely az EU-s joggal ellentétesnek nyilvánítja a magyarországi passzusokat.
A banánhéjat Nádasdi Ákos szolgáltatta, aki 2004. május 2-án, történetesen Magyarország uniós csatlakozásának másnapján, egy használt Volkswagen Passatot vásárolt 6 ezer euróért Németországban. Nádasdi pár napon belül, május 13-án kérelmet nyújtott be az autó magyarországi forgalomba helyezése (rendszámtábla) iránt, aminek fejében regisztrációs adót kellett fizetnie. A vámhatóság május 14-én 150 ezer forint adót szabott ki, amit Nádasdi azonnal ki is fizetett. Épp aznap emelkedett azonban (méghozzá jelentősen) a regisztrációs adó mértéke, emiatt a hatóság az eredeti határozatot megváltoztatva 390 ezer forintban jelölte meg a fizetendő terhet, és Nádasdit a 240 ezer forintos különbözet lerovására kötelezte. Az új határozat ellen Nádasdi keresetet nyújtott be, abban szót sem ejtve a közösségi jogról, pusztán a megemelt mérték alkalmazását kifogásolva, tekintettel a vásárlás és a kérelembenyújtás korábbi időpontjára.
Csakhogy addigra már heves tiltakozás, több petíció és tüntetés kísérte a regisztrációs adó bevezetését, így valószínűleg ezzel is magyarázható, hogy az ügyben eljáró Hajdú-Bihar Megyei Bíróság előzetes döntéshozatalra kérdéseket terjesztett az Európai Bíróság elé. Ezek lényege, hogy megengedi-e az EK-szerződés 90. cikke a tagállamokban más tagállamból származó használt autókra olyan adó fenntartását, amely teljes egészében figyelmen kívül hagyja az autó értékét (azaz korát, elavulását).
A főtanácsnok a 2006. június 1-jei tárgyaláson elfogadta a magyar kormánynak azt az érvelését, hogy a konkrét eset (azaz hogy mikortól emelkedett a regisztrációs adó) semmilyen formában nem függ a közösségi jog értelmezésétől. Ugyanakkor le is söpörte az okfejtést, illetve az előzetes döntéshozatallal kapcsolatos kérelem elleni kifogást azzal, hogy a nemzeti bíróság köteles teljes egészében alkalmazni a közösségi jogot, ami egyáltalán nem zárja ki, hogy a nemzeti bíróság hivatalból terjesszen elő ilyen kérelmet.
ÚJ AUTÓNÁL BENNE VAN AZ ÁRBAN
A gépjárművek első magyarországi forgalomba helyezésekor lerovandó regisztrációs adó 2004. február 1-jén váltotta fel a korábbi fogyasztási adót. Az utóbbi az ár 10 vagy 20 százaléka volt, a gépjármű motorjának nagyságától függően. Ezzel szemben a regisztrációs adó tételes és fix összegű, amelynek meghatározásánál (más tagállamokhoz hasonlóan) a korszerűbb, környezetbarát típusok vásárlását, importját preferálta a törvényhozás. Az adót új gépkocsinál az árban, importált használt autónál külön kell megfizetni. A regisztrációs adó bevezetéskor a legalacsonyabb összeget, 90 ezer forintot az 1400 köbcentinél kisebb járgányok, a legmagasabbat - akkor 1,6 millió forintot - az 1,8 literesnél nagyobb benzines, illetve a 2 literesnél nagyobb dízeles, környezetszennyezési szempontból Euro 2-es csoportba sorolt autók után kellett fizetni. A korszerű, új autók vásárlói emiatt még jól is jártak, miután az alacsonyabb adók miatt a márkakereskedők 1-3 millió forinttal csökkentették áraikat. De például egy középkategóriásnak számító 1996-os Opel Astra (és jellemzően az 1996-2000 között készített autóké) regisztrációs adója a tízszeresét tette ki a korábbi fogyasztási adónak.
Mindezek miatt elsősorban a használtautó-kereskedők ágáltak, ráadásul sokan közülük előre, még a regisztrációs adóról szóló törvény hatálybalépése előtt bespájzoltak a járgányokból, remélve, hogy így az alacsonyabb fogyasztási adóval megúszhatják a forgalomba helyezést. A kifogások miatt a törvényhozás 2004. május 14-ei hatálybaléptetéssel finomított valamit a rendszeren, lehetővé tette például a korábban kifizetett fogyasztási adó levonását, de közben jócskán emelt is a mértékeken, ami ekkortól már 120 ezer forint és 2,7 millió forint közé esett. Nem rendezte azonban a leginkább kifogásolt értékarányosság kérdését, azaz nem igazította a fizetendő adót a gépkocsi életkorához. Márpedig ez értelemszerűen csak az importból, így a más tagállamból behozott autókat sújtotta - mutat rá a főtanácsnoki indítvány is. Az avultatás bevezetésére csak 2006. január 1-jétől került sor (de egyúttal újabb emelésre is, eszerint a regisztrációs adó akár a 6 millió forintot is meghaladhatja).
Ez a törvénymódosítás feltehetően már megfelel az uniós előírásoknak, eszerint a gépjármű adótétele az első forgalomba helyezéstől számítva fokozatosan (3-66 százalékkal) csökken, függetlenül attól, hogy az első rendszámot Magyarországon vagy külföldön (akár EU-n kívüli országban) kapta-e. S hogy a környezeti szempontok is érvényesüljenek, az avultatás degresszív, azaz minél öregebb az autó, annál kisebb ütemben mérséklődik az adó. Nem lehetett nehéz dolga a főtanácsnoknak a magyarországi regisztrációs adó megítélésében, hiszen korábban több tagállam - Dánia, Portugália, Görögország, Finnország és Ausztria - hasonló ügyében jutott arra a következtetésre, hogy a belföldi, illetve a belföldön vásárolt autók adóelőnyt kaptak. A főtanácsnok az eddigi ítélkezési gyakorlat alapján is úgy véli, hogy a magyar államnak vissza kell majd fizetnie az adóhátrányt szenvedettek számára a különbözetet.
Bővebben: http://hvg.hu/…7/page3.aspx

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság


text:
Építési jog | A koronavírus miatt rendkívüli ítélkezési szünetet rendeltek el a bíróságokon (Frissítés: 2020.03.20.)
A koronavírus miatt rendkívüli ítélkezési szünetet rendeltek el a bíróságokon (Frissítés: 2020.03.20.)
Utolsó frissítés: 2020.04.08. 10:13
Közzétéve: 2020.03.17. 19:11
A Kormány 2020. március 11-én az élet- és vagyonbiztonságot veszélyeztető tömeges megbetegedést okozó humánjárvány (koronavírus) megelőzése, illetve következményeinek elhárítása érdekében veszélyhelyzetet hirdetett ki. A veszélyhelyzet során teendő intézkedések között már a bíróságokra vonatkozó ítélkezési szünet elrendelésére is sor került. Az alábbi cikkben összefoglaljuk, hogy mit jelent az ítélkezési szünet a folyamatban lévő, az építési jogot érintő közigazgatási és polgári peres eljárásokban. Az előírások rövid időn belül már módosultak is.
Magyar Közlöny: 2020. évi 42. szám
Új jogszabály: 45/2020. (III. 14.) Korm. rendelet
Hatály: 2020. március 15.
Rendkívüli ítélkezési szünet 2020. március 15. napjától
A Kormány 40/2020. (III. 11.) Korm. rendelettel 2020. március 11-én, 15 órakor léptette hatályba Magyarország egész területére a veszélyhelyzetet. A vészhelyzet során elrendelt konkrét intézkedéseket újabb jogszabályok határozzák meg, ezek közé tartozik 45/2020. (III. 14.) Korm. rendelet is.
A Kúria elnöke, az Országos Bírósági Hivatal elnöke és a legfőbb ügyész javaslatára figyelemmel a 2020. március 15-én hatályba lépett kormányrendelettel rendkívüli ítélkezési szünet került elrendelésre [45/2020. (III. 14.) Korm. rend. 1. §].
Az ítélkezési szünet általános rendelkezéseit a polgári perrendtartásról szóló 2016. évi CXXX. törvény (Pp.) tartalmazza. Az ítélkezési szünettel kapcsolatban problémaként az merül fel, hogy a Korm. rendelet nem töltötte ki tartalommal, hogy a rendkívüli ítélkezési szünet mit jelent. Az a gyakorlat számára mindenképpen bizonytalanságot okoz, hogy a Pp. a nyári és a téli ítélkezési szünetet szabályozza, a rendkívüli ítélkezési szünet fogalma nem szerepel a jogszabályban. Azokban az ügyekben, ahol még a régi Pp. (a 2018. január 1. napjától hatályon kívül helyezett polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény) alkalmazandó, ott méginkább érdekes a helyzet, mert a régi Pp. ítélkezési szünetről nem, csak törvénykezési szünetről rendelkezik.
A rendkívüli ítélkezési szünet következményei vonatkozásában az Országos Bírósági Hivatal elnökének határozatára (OBHE határozat) van szükség, mert a közeljövőben nem várható az eljárási törvény(ek) módosítása. Emiatt érdemes a birosag.hu oldalon megjelenő közleményeket is figyelemmel kísérni.
A nyári és téli ítélkezési szünet minden évnek a július 15-től augusztus 20-ig, valamint december 24-től január 1-ig terjedő időszaka. A Kormány rendkívüli ítélkezési szünetet hirdetett ki, de az eljárási szabályok részben megegyeznek a nyári és téli ítélkezési szünetre vonatkozó előírásokkal, azzal az értelemszerű eltéréssel, hogy a rendkívüli ítélkezési szünet időtartama más, és jelenleg csak a kezdő dátumot ismerjük: 2020. március 15.
Az ítélkezési szünetre vonatkozó rendelkezések a polgári perekben
Az ítélkezési szünet időszakában nem kerül sor bírósági tárgyalásokra, valószínűleg a már kitűzött tárgyalásokat sem tartják meg [2016. évi CXXX. tv. 148. § (1) bek.]. Azokban az ügyekben, ahol a tárgyalás már ki van tűzve vagy a tárgyalás kitűzésének nem lenne akadálya, ott sor kerülhet az eljárás félbeszakadásának megállapítására is [2016. évi CXXX. tv. 119. § (1) bek. e) pont].
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke 35.SZ/2020. (III. 15.) számú határozata szerint a bíróságok a rendkívüli ítélkezési szünet alatt nem tartanak előkészítő ülést, tárgyalást és nyilvános ülést sem. A személyes jelenlétet igénylő halaszthatatlan eljárási cselekményeket lehetőség szerint távmeghallgatás útján kell lefolytatni.
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke 37.SZ/2020. (III. 17.) számú határozatában rögzítette a határidők számítását: az órákban, napokban, munkanapokban meghatározott határidők március 15-ével megszakadnak, és a rendkívüli ítélkezési szünet megszűnését követő napon újrakezdődnek. Ha például a peres fél 8 napos határidőt kapott a szakértői véleménnyel kapcsolatos észrevételek megtételére úgy, hogy azt 2020. március 17-én kellett volna megtennie, akkor a mulasztása nem következik be a rendkívüli ítélkezési szünet megszüntetését követő 8 nap elteltéig. Ha az újrakezdés alatt az OBHE határozat csak a számolás újraindítását érti, akkor csak 2 nap lesz a beadvány benyújtására a ítélkezési szünet lejártát követően, hiszen ennyi maradt még az ítélkezési szünet elrendelését megelőzően a határidőből.
Ez részben eltér a Pp. ítélkezési szünetre vonatkozó rendelkezéseitől, mert a Pp. szerint ha a határidő lejárta az ítélkezési szünet időtartamára esik, a határidő csak az azt követő legközelebbi munkanapon jár le [2016. évi CXXX. tv. 148. § (2) bek.; [2016. évi CXXX. tv. 146. § (5) bek.].
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke 37.SZ/2020. (III. 17.) számú határozat kimondta, hogy ha a hónapokban vagy években megállapított határidő a rendkívüli ítélkezési szünet alatt járna le, a határidő a következő hónap azon napján jár le, amely számánál fogva a határidő kezdőnapjának megfelel, ha pedig még ez a nap is a rendkívüli ítélkezési szünet idejére esik, a határidő a rendkívüli ítélkezési szünetet követő első napon jár le. Az építésügyben ilyen határidőre példa lehet, ha ingatlan adásvételi szerződés megtámadására vonatkozó kereseti kérelmet kellene benyújtani, és mondjuk a feltűnő értékaránytalanság felismerésére 2019. márciusában került sor.
A fenti (dőlt betűvel is jelzett) számítási módot már másnap felülírta a 39.SZ./2020. (III. 18.) OBHE határozat. Ez arról szól, hogy hatályon kívül helyezte a 37.SZ/2020. (III. 17.) OBHE határozat I. pontját, amelyben a határidők számítását szabályozta. A hatályon kívüli helyezés oka, hogy „a civilisztikai ügyszakokban a határidők számítására normatív szabályozás készül”. Ez azt jelenti, hogy valószínűleg hamarosan törvényben rendezik a határidők számítását illetően, amelyet legkésőbb a veszélyhelyzet megszüntetésének napjáig kellene hirdetni.
Az ítélkezési szünet rendelkezéseket nem lehet alkalmazni, ha
a) törvény valamely eljárásra vagy valamely percselekményre soron kívül történő eljárást ír elő,
b) a felek ezt közösen kérték, vagy
c) törvény azt kizárja [2016. évi CXXX. tv. 148. § (3) bek.].
Ha az ítélkezési szünet időtartama alatt a félnek vannak kötelezettségei, erre a bíróságnak a felet külön is figyelmeztetni kell [2016. évi CXXX. tv. 148. § (4) bek.].
Az építésügyi polgári pereket érintő soron kívüli eljárásra sor kerülhet például az ideiglenes intézkedés iránti kérelem elbírálása [2016. évi CXXX. tv. 104. § (1) bek.]. Előzetes bizonyításnak van helye az érdekelt fél kérelmére a per megindítása előtt vagy annak folyamatban léte alatt - a keresetlevél perfelvételre alkalmasságától kezdődően -, egyebek mellett akkor, ha a bizonyítás a per folyamán, illetve annak későbbi szakaszában nem lenne sikeresen lefolytatható, vagy az jelentős nehézséggel járna [2016. évi CXXX. tv. 334. § a) pont; 2016. évi CXXX. tv. 338. §]. Előzetes bizonyítás tipikusan a kivitelezési szerződések hibás teljesítésének bizonyítása esetében merülhet fel, annak érdekében, hogy a hibát a szakértő meg tudja állapítani, és a javítási munkálatokat minél előbb el lehessen kezdeni.
Az Országos Bírósági Hivatal elnöke 37.SZ/2020. (III. 17.) számú határozat alapján egyébként a rendkívüli ítélkezési szünet időtartama alatt az egyes ellátandó feladat minden olyan ügybeli intézkedés megtétele bíróságon kívüli munkavégzés keretében, amely nem igényli tárgyalás tartását, így különösen
a) keretlevél visszautasítása,
b) kereset közlése,
c) hiánypótlási felhívás,
d) ideiglenes intézkedés,
e) végrehajtás felfüggesztése tárgyában döntéshozatal,
f) írásbeli ellenkérelem elmulasztása következményeinek alkalmazása,
g) perfelvételi szakban a perfelvételi tárgyalás kivételével bármely eljárási cselekmény foganatosítható,
h) érdemi tárgyalás szakában a tárgyalást nem érintő eljárási cselekmények foganatosítása.
Valamennyi ügyre vonatkozó speciális eljárási szabály, hogy a bíróság az áttétel tárgyában (ha nem megfelelő bíróságon nyújtották be a keresetet), vagy éppen a bíró kizárása ügyében is soron kívül kell eljárni [2016. évi CXXX. tv. 174. § (5) bek.; 2016. évi CXXX. tv. 18. § (4) bek.].
A jegyző birtokvédelmi ügyben hozott határozatának megváltoztatása iránt indított perben, a birtokvédelmi határozat végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelemről a bíróság szintén soron kívül határoz. Ezekben az esetekben a bíró szükség esetén a feleket meghallgatja, de valószínűsíthetően erre – a veszélyhelyzet miatt – csak a legritkább esetben kerül majd sor [2016. évi CXXX. tv. 567. § (1) bek.].
A Teljesítésigazolási Szakértői Szerv szakvéleményére alapított pernek azt nevezzük, amikor a felperes az érvényesíteni kívánt jog alapjául a Teljesítésigazolási Szakértői Szerv szakvéleményére hivatkozik. A Teljesítésigazolási Szakértői Szerv szakvéleményére alapított perben a bíróság szintén soron kívül jár el A Teljesítésigazolási Szakértői Szerv szakvéleményére alapított perben a bíróság soron kívül jár el [2013. évi XXXIV. tv. 8/A. §; 2013. évi XXXIV. tv. 8/G. § (1) bek.]. A végrehajtás megszüntetése és korlátozása iránt indított per, és a végrehajtási igényper esetében is soronkívüli a bírósági eljárás [2016. évi CXXX. tv. 533. §; 2016. évi CXXX. tv. 558. §].
Közigazgatási peres eljárásban a keresetet az ítélkezési szünet alatt is be kell adni!
A közigazgatási peres eljárásban a Pp. (vagyis a fentiekben ismertetett) előírásait kell alkalmazni egy nagyon lényeges eltéréssel: a keresetlevél benyújtására nyitva álló határidőt az ítélkezési szünet nem érinti [2017. évi I. tv. 36. § (1) bek. f) pont; 2017. évi I. tv. 36. § (4) bek.]. Főként a 2020. március 1. napját követő, új jogorvoslati rendszerben oda kell figyelni arra, hogy a hatósági döntéssel szembeni kereset határidőben benyújtásra kerüljön. Jelenleg a közigazgatási határozatok még megszülethetnek, és azokkal szemben 15 napon belül be kell adni a keresetet még a rendkívüli ítélkezési szünet időtartama alatti is.
Ahogy láthattuk, a bíróság a határidőben benyújtott keresettel sem köteles foglalkozni az ítélkezési szünet alatt. Az ideiglenes intézkedésre és az előzetes bizonyításra sem a Pp. előírásait kell alkalmazni, és a Kp. előírásaiban nem találunk soron kívüli eljárásra vonatkozó kötelezést, így ezeknél – a Pp. alapján soron kívüli kérelmekkel – sem biztos, hogy történik bírósági döntés [2017. évi I. tv. 36. §; 2017. évi I. tv. 54-55. §].
A helyzetet csak fokozza, hogy a közigazgatási és munkaügyi perekben 2020. április 1-től egyébként is jelentős változás következik be, így várható, hogy a közigazgatási ügyek feltorlódnak majd az elkövetkezendő pár hónapban.
A RENDKÍVÜLI ÍTÉLKEZÉSI SZÜNET MIATTI, A KÖZIGAZGATÁSI PERES ELJÁRÁSOKBAN BEVEZETETT INTÉZKEDÉSEKKEL IS FOG FOGLALKOZNI A 2020. MÁRCIUS 24-I, ONLINE ÚTON KÖZVETÍTETT SZAKMAI TOVÁBBKÉPZÉSÜNK.
Online közvetített továbbképzés ügyvédek, köztisztviselők, szakértők, építőipari szakemberek és építtetők számára
Az online közvetített előadásokkal lehetőséget kínálunk arra, hogy Ön fél nap alatt megismerhesse az egyes eljárások lefolytatásának szabályait, a gyakorlat alapján felmerülő kérdésekre adott válaszokat, és így szakszerűen tudja végezni munkáját, illetve hatékonyan tudja érvényesíteni a jogait.
AKÁR AZ OTTHONÁBAN, A MUNKAHELYÉN IS KÖVETHETI a konferencia eseményeit, az előadásokat később ÚJRA MEG IS NÉZHETI.
IDŐPONT: 2020. MÁRCIUS 24., 13.30-TÓL 19.10-IG
ÉPÍTÉSZKAMARAI AKKREDITÁCIÓ: 1,5 pont továbbképzési pont (Bírálati sorszám: MEK-OTIR: 2020/64)
ÜGYVÉDI KAMARAI AKKREDITÁCIÓ: 8 pont továbbképzési pont (Bírálati sorszám: 8/2020. (0.20.) OAB határozat)
Változtak az építési engedélyek hatályára vonatkozó veszélyhelyzeti szabályok »

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
IV/01237/2016
. IV/01237/2016
Első irat érkezett: 06/29/2016
Az ügy tárgya: A Fővárosi Ítélőtábla 4.Pf.21.694/2014/5. számú ítélete, és a Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (kártérítés, járadék összegének megállapítása)
Az indítványozók - az Abtv. 27. §-a alapján - elsődlegesen kérték a Fővárosi Ítélőtábla 4.Pf.21.694/2014/5. számú ítélete, és a Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését az Alkotmánybíróságtól. Az Abtv. 32. § (1) bekezdése alapján másodlagos kérelmük arra terjedt ki, hogy az Alkotmánybíróság hivatalból vizsgálja meg, és állapítsa meg a hivatkozott bírói döntések nemzetközi szerződésbe ütközését.
Az indítványozó édesanya és két gyermeke előadják, hogy 2008-ban balesetben elhunyt házastársa, illetve édesapjuk után járó járadék fizetése és kártérítés iránt indítottak keresetet a Magyar Biztosítók Szövetsége ellen. A megismételt eljárás során a jogerős határozat csökkentette a járadék mértékét, melyet a Kúria határozatában helybenhagyott.
Az indítványozók álláspontja szerint a jogerős ítélet, és a Kúria ítélete is megsértette az Alaptörvény XXVIII. cikkének (1) bekezdésében foglalt tisztességes bírósági eljáráshoz való jogukat, mert a bíróságok az indokolási kötelezettségüket úgy mulasztották el, hogy az ügyben kirívóan helytelen jogértelmezést adtak, továbbá indokolás nélkül eltértek a rendes bíróságok állandó gyakorlatától. A bíróságok nem tettek eleget indokolási kötelezettségüknek akkor, mikor a nem vették figyelembe a családfenntartó be nem jelentett munkavégzésből származó jövedelmeit, és bónuszait. A bíróságok ítéletüket nem részrehajlás nélkül, tisztességes módon, ésszerű határidőn belül hozták meg. Ezzel megsértették továbbá a XIII. cikk (1) bekezdésébe foglalt tulajdonhoz és örökléshez való jogukat, és a XV. cikk (1) és (2) bekezdésébe foglalt törvény előtti egyenlőséghez való jogukat..
Fővárosi Ítélőtábla 4.Pf.21.694/2014/5. számú ítélete
Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú ítélete
IV_1237_0_2016_inditvany.pdf IV_1237_3_2016_ind_kieg_anonim.pdf
A határozat száma: 3201/2017. (VII. 21.) AB végzés
2017.07.11 9:00:00 1. öttagú tanács
3201_2017 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. A kiskorú indítványozók jogi képviseljük útján alkotmányjogi panaszt terjesztettek elő az Alkotmánybíróságnál.
[2]	Az indítványozók az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján a Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú ítélete és a Fővárosi Ítélőtábla 4.Pf.21.694/2014/5. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérték, mivel azok véleményük szerint ellentétesek az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésével, a XV. cikk (1) és (2) bekezdésével, a XXVIII. cikk (1) bekezdésével, valamint a 28. cikkével.
[3]	Az indítványozók előadták, hogy a perbeli I. rendű felperes indítványozó férje, a perbeli II–III. rendű felperes indítványozók édesapja (a továbbiakban: néhai) 2008. február 15. napján külföldi állampolgár által okozott halálos közúti balesetet szenvedett, mellyel okozati összefüggésben fennálló káruk megfizetésére terjesztettek elő keresetet az alperessel (Magyar Biztosítók Szövetsége) szemben. Az alperes a térítési kötelezettségét nem, míg az egyes kárigények jogalapját, összegszerűségét vitatta. Az elsőfokú bíróság keresetet elbíráló ítéletét a másodfokú bíróság részítéletével a tartást pótló járadék vonatkozásában hatályon kívül helyezte és e tekintetben új eljárásra és új határozat hozatalára utasította. A Fővárosi Törvényszék mint elsőfokú bíróság az új eljárás során meghozott 64.P.21.711/2013/15. számú ítéletében kötelezte az alperest, hogy fizessen meg az I. rendű felperesnek 4 590 000 forintot, továbbá 2014. július 1. napjától minden hónap 15. napjáig esedékesen véghatáridő nélkül 120 000 forint járadékot, míg mind a II., mind a III. rendű felpereseknek 6 885 000 forintot, továbbá 2014. július 1. napjától kezdődően minden hónap 15. napjáig esedékesen a 18. életéveik betöltéséig 120 000 forint járadékot. Ezt meghaladóan a perbeli I., II., III. rendű felperes indítványozók keresetét elutasította. Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolásában a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) 358. § (1) bekezdésének felhívásával rámutatott, hogy a tartást pótló járadék funkciója az elhunyt által eltartottak szükségletei kielégítésének a korábbival azonos szinten történő biztosítása. Megítélése szerint a tanúvallomások hitelt érdemlően alátámasztották az I. rendű felperes előadását, miszerint a néhai által a családjának biztosított életszínvonal a honi átlagot meghaladta, a néhai bevételei elegendőek voltak az indítványozók szükségleteinek magas színvonalú biztosítására. Megállapította, hogy a néhai halálát követően milyen bevételekkel rendelkeztek az indítványozók, amelyet az alperes maga sem vitatott. Nem látott olyan körülményt, amely alátámasztotta volna, hogy az I. rendű felperes indítványozó elmulasztotta kárenyhítési kötelezettségét, figyelemmel arra is, hogy a balesetet követően elhelyezkedett. Mindezek alapján mérlegeléssel az indítványozók tekintetében 120 000 forint havi összeget talált a tartásuk pótlására alkalmasnak, a néhai elhunyta időpontjától kezdődően, melyet a lejárt 76,5 hónapra egy összegben az alperesi teljesítés elszámolásával határozott meg.
[4]	Az elsőfokú ítélet ellen az indítványozók és az alperes is fellebbezéssel éltek. A másodfokon eljáró Fővárosi ítélőtábla 4. Pf.21.694/2014/5. számú támadott ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett rendelkezését megváltoztatta, az alperes által fizetendő járadék összegét a perbeli I. rendű felperes indítványozó vonatkozásában 60 000 forintra, a perbeli II–III. rendű felperes indítványozók vonatkozásában havi 30 000 forintra leszállította, és mellőzte az alperesnek a lejárt járadék megfizetésére kötelezését. Ezt meghaladóan a felemelt keresetre – a késedelmi kamatfizetés körében – is kiterjedően elutasította a keresetet, egyebekben az elsőfokú ítéletet helybenhagyta. A tartást pótló járadék kapcsán a másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletben foglaltakkal szemben nem látta igazoltnak a néhai balesetet megelőző további jövedelmei fennállását, mivel az alapeljárásban igazolt jövedelmen túli egyéb bevételek a tanúk vallomásán kívül, okiratokkal nem voltak alátámasztva. A felperesek az új eljárásban nem bizonyították a néhai baleset előtti igazolt bruttó jövedelmén felüli jövedelmet, ennek hiányában a balesetre megelőző időszakra állított életszínvonalat a tartást pótló járadék alapjául nem lehetett figyelembe venni. A másodfokú bíróság kiemelte, hogy a régi Ptk. 358. § (1) bekezdése a szükségletek és a baleset előtti kiadások feltárását teszi szükségessé, azonban annak megítélésénél nem hagyható figyelmen kívül, hogy annak fedezete ténylegesen rendelkezésre állt-e. Ezért annak igazolása is szükséges, hogy az állított életszínvonalat, szükségleteket ténylegesen miből tudták fedezni, a fedezet ténylegesen rendelkezésre állt, és milyen jövedelem, bevétel szolgált a kiadásokra. Ennek bizonyítatlansága a felperesek terhére esik. A másodfokú bíróság hangsúlyozta, hogy a felperesek az alapeljárásban csupán hivatkoztak arra, hogy a néhainak kilátásba volt helyezve egy magasabb beosztás, ami magasabb jövedelemmel járt volna, és amelynek betöltését a baleset hiúsította meg.
[5]	Az indítványozók felülvizsgálati kérelmükben arra hivatkoztak, hogy a tanúk vallomásukkal bizonyították, hogy a néhainak más jövedelemforrása is volt a főálláson kívül, továbbá a baleset előtt a munkáltató által a néhainak biztosított céges gépjármű használatával, valamint az ingyenes mobil és internethasználat biztosításával az indítványozók jelentős megtakarítást értek el. Nincs akadálya annak, hogy bíróság a tartást pótló járadék alapjaként figyelembe vegye a kötelezett be nem jelentett jogviszonyból származó adózatlan jövedelmét is a bírói gyakorlat alapján. Álláspontjuk szerint a másodfokú bíróság a fenti körülményeket nem vette figyelembe a tartást pótló járadék megállapításakor, vagyis „lényeges okirattal és tanúvallomással” igazolt tényeket hagyott figyelmen kívül.
[6]	A felülvizsgálati jogkörben eljáró Kúria Pfv.III.20.974/2015/7. számú támadott ítéletével a jogerős ítéletet hatályában fenntartotta. A Kúria döntése szerint a korábbi életszínvonalat alátámasztó bevételeket az indítványozó perbeli felpereseknek bizonyítaniuk kellett, mégpedig az eredetét, a folyamatos, rendszeres jellegét és a mértékét is. Ezek esetében azonban az indítványozó perbeli felperesek nem teljesítették a bizonyítási kötelezettségüket. Helytálló ezért a jogerős ítéletnek az a megállapítása, hogy a néhainak csak az igazolt jövedelme vehető figyelembe, ez pedig a havi fizetése alapján elért jövedelem. E tekintetben nem csupán a havi fizetése, hanem az is figyelembe vehető, ami természetbeni olyan juttatás, aminek megléte a család szempontjából megtakarítás; ez a céges autó, a telefon, és az internet ingyenes juttatása a munkáltató részéről a néhainak.
[7]	Az indítványozók ezt követően nyújtották be alkotmányjogi panaszukat a Fővárosi Ítélőtábla és a Kúria ítélete ellen. Indítványukban kifejtették, hogy a támadott döntések azért alaptörvény-ellenesek, mert a balesetet megelőző további jövedelmeknek a tartást pótló járadék összegének megállapítása köréből való kizárása sérti az Alaptörvényben foglalt tulajdonhoz és örökléshez való jogot [XIII. cikk (1) bekezdés], a jogegyenlőséget [XV. cikk (1) bekezdés], a hátrányos megkülönböztetés tilalmát [XV. cikk (2) bekezdés], a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogot [XXVIII. cikk (1) bekezdés], valamint a jogszabályok értelmezésére vonatkozó szabályt [28. cikk]. Érvelésük fókuszában az áll, hogy a régi Ptk. 358. § (1) bekezdéséhez tapadó ítélkezési gyakorlat alapján „munkavégzésből eredő, de nem adózott jövedelem” is lehet a járadék-számítás alapja. Az ítélkezési gyakorlat azonban nem zárja ki a tanúbizonyítást sem ebben a körben, sem a baleset előtti életszínvonal bizonyítása körében. Mivel az ítélőtáblai és a kúriai döntés nem fogadta el több tanú egybehangzó vallomását a fenti körben, ezért jelentősen csökkent a haláleset előtti jövedelem, és ezzel összefüggésben a baleset előtti életszínvonal mértéke is, ami nyilvánvaló és közvetlen kihatással járt a járadék összegének megállapítására. Hivatkoztak továbbá arra, hogy a Kúria kizárólagosan az alperes által kiszámolt és a havi béren alapuló tartást pótló járadék mértékét fogadta el, ugyanakkor nem adta indokát annak, hogy miért nem került semmilyen további juttatás elszámolásra és az eljáró bíróságok miért nem vették figyelembe a néhai balesetet megelőzően kapott bónuszait a tartást pótló járadék megállapítása körében. Emellett azt sem értékelték a támadott bírói döntések, hogy a néhai családfenntartónak belátható időn belül várománya volt a munkahelyén egy olyan magasabb vezetői pozícióra, amely a halála időpontjában betöltöttnél több mint kétszeres mértékű jövedelmet biztosított volna.
[9]	2.1. Az Abtv. 27. §-a értelmében az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontja alapján alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet alkotmányjogi panasszal fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. Az indítványozók alkotmányjogi panaszukat a Fővárosi Ítélőtábla és a Kúria számukra jogsérelmet okozó ítélete ellen nyújtották be, a Kúria ítéletével szemben nem volt további jogorvoslatnak helye, tehát e tekintetben az alkotmányjogi panasz a törvényi feltételeknek megfelelt.
[10]	Az Abtv. 30. § (1) bekezdése értelmében az alkotmányjogi panasz benyújtására a sérelmezett döntés kézbesítésétől számított hatvan napon belül van lehetőség. Az indítványozók a Kúria ítéletét jogi képviselőjük útján 2016. április 21-én vették kézhez. Az alkotmányjogi panaszukat 2016. június 16-án személyesen nyújtották be az elsőfokú bíróságon, az alkotmányjogi panasz előterjesztésére tehát a törvényes határidőn belül került sor.
[11]	Az Abtv. 52. §-a értelmében az indítványnak határozott kérelmet kell tartalmaznia. Az indítványozók megjelölték az Abtv. 27. §-át, melyre alapozva nyújtották be alkotmányjogi panaszukat, valamint kifejezett kérelmet terjesztettek elő a sérelmezett bírósági döntések alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére vonatkozóan. Megjelölték az Alaptörvény hivatkozott rendelkezéseit, amelyekkel szemben – álláspontjuk szerint – az alaptörvény-ellenesség fennáll. Az alkotmányjogi panasz e tekintetben is megfelelt a törvényi feltételeknek.
[12]	2.2. Az Abtv. 29. §-a az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának további, alternatív jellegű feltételeiként határozza meg, hogy az alkotmányjogi panasz a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet tartalmazzon, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vessen fel. Az Alkotmánybíróság e feltételekkel összefüggésben hangsúlyozza, hogy az Alkotmánybíróság az Alaptörvény 24. cikk (1) bekezdésének értelmében az Alaptörvény védelmének legfőbb szerve. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdésének d) pontja alapján a bírói döntéseket az alkotmányosság szempontjából ellenőrizheti, és jogköre a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség vizsgálatára és kiküszöbölésére korlátozódik, ezért a bírói döntés irányának, a bizonyítékok bírói mérlegelésének és értékelésének, illetve a bírósági eljárás teljes egészének ismételt felülbírálatára már nem rendelkezik hatáskörrel {elsőként lásd: 3231/2012. (IX. 28.) AB végzés, Indokolás [4]; ezt követően megerősítette: 3392/2012. (XII. 30.) AB végzés, Indokolás [6]; 3017/2013. (I. 28.) AB végzés, Indokolás [3]}. Az Alkotmánybíróság az Abtv. 27. §-ában szabályozott hatáskörében eljárva a bírói döntés és az Alaptörvény összhangját biztosítja. Ebből következően a bírói döntés alaptörvény-ellenességének vizsgálata során az Alkotmánybíróság attól is tartózkodik, hogy a bíróságok felülbírálati jogköréhez tartozó, szakjogi vagy kizárólag törvényértelmezési kérdésekben állást foglaljon {elsőként lásd: 3003/2012. (VI. 21.) AB végzés, Indokolás [4]; ezt követően megerősítette: 3065/2012. (VII. 26.) AB végzés, Indokolás [5]; 3391/2012. (XII. 30.) AB végzés, Indokolás [25]; 7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [33]}. Mindezeknek megfelelően az Abtv. 27. §-a úgy rendelkezik, hogy alkotmányjogi panasszal az egyedi ügyben érintett személy, vagy szervezet akkor fordulhat az Alkotmánybírósághoz, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy bírósági eljárást befejező egyéb döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti, és az indítványozó a jogorvoslati lehetőségét már kimerítette, vagy jogorvoslati lehetőség nincs számára biztosítva. A bírói döntéssel szemben benyújtott alkotmányjogi panasz így nem tekinthető hagyományos értelemben vett jogorvoslatnak, ugyanis az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz intézményén keresztül is kizárólag az Alaptörvényt és az abban elismert jogokat oltalmazza {erről lásd: 3325/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [13]–[15]}.
[13]	Az indítványozók beadványa alapján megállapítható, hogy a panaszukban megjelölt, általuk alapjogsérelemként leírt aggályok annak eldöntésére irányulnak, hogy a tartást pótló járadék megállapításának alapjául szolgáló összegbe a régi Ptk. 358. § (1) bekezdése értelmezése alapján bele kell-e számítani a néhai családfenntartó be nem jelentett munkavégzéséből származó jövedelmét, a balesetet megelőzően kapott bónuszait, továbbá a munkáltató által biztosított egyéb juttatásokat, valamint a kilátásba helyezett magasabb beosztásból származó várható többletjövedelmet vagy sem. A Fővárosi Ítélőtábla és a Kúria támadott érvelése szerint az alapeljárásban igazolt jövedelmen túli egyéb bevételek a tanúk vallomásán kívül okiratokkal nem voltak alátámasztva, így bizonyossággal a néhai balesetet megelőző további jövedelmei nem voltak igazoltak. A Kúria ítéletének indokolásában rámutatott, hogy a káreset előtti munkahelyi előléptetésnél sem az okirat, sem a tanúvallomás nem igazol olyan jövedelememelkedéssel járó kinevezést, amely bizonyosan bekövetkezett volna. A Kúria kifejezetten hangsúlyozta, hogy igazolt bevételen alapuló kiadások nélkül a szükségletek baleset előtti életszínvonalon való kielégítése nem állapítható meg olyanként, amely alapul vehető a baleset utáni járadékok meghatározásához. Ezzel szemben az indítványozók a balesetet megelőző további jövedelmeket is figyelembe veendőnek tartották a tartást pótló járadék megállapításakor, ám a másodfokú bíróság az alperes által elismert összeget meghaladó tartáspótló járadék igényeket nem látta „bizonyítottnak”, s ezt a bírói mérlegelést a Kúria elfogadta. Jelenleg tehát az indítványozók kérelme kifejezetten a bírói törvényértelmezés, a bizonyítékok mérlegelése, valamint az azokból levont következtetések felülbírálatára irányul [hasonlóan döntött az Alkotmánybíróság a 3221/2014. (IX. 22.) AB végzésben].
[14]	Az Alkotmánybíróság fentiekben ismertetett, következetes álláspontja értelmében mind a bírói mérlegelés körében hozott ítéletek felülvizsgálata, mind a bizonyítékok értékelése az Alkotmánybíróság Alaptörvényben biztosított alkotmányossági szempontú vizsgálati jogkörén kívül esik. A 3351/2012. (XII. 5.) AB végzésben az Alkotmánybíróság azért utasította vissza egy hasonló indítvány befogadását, mert annak indokolása csak érintőlegesen tartalmazott alapjogi érvelést, mivel az indítványozó tulajdonhoz való jogát annyiban érezte sérülni, amennyiben nem kapott teljes kártérítést. Ezen kívül az indítványozó lényegében azt vitatta, hogy a bíróság milyen szakértői bizonyítást vett igénybe, és annak megállapításait hogyan értékelte; azaz kérelme döntően arra irányult, hogy az Alkotmánybíróság vizsgálja felül a bizonyítást és a bizonyítékok bírói mérlegelését. (Indokolás [7])
[15]	Az alkotmányjogi panaszban előadott bírói ítélet indokolásának hiányát az Alkotmánybíróság az indítványozók által is hivatkozott 7/2013. (III. 1.) AB határozatában már alapvető jelentőségű alkotmányjogi kérdésként értékelte (Indokolás [21]), amiből az következik, hogy jelen alkotmányjogi panaszban felvetett elvi jelentőségű alkotmányjogi kérdést az Alkotmánybíróság korábban már eldöntötte {3212/2013. (XI. 18.) AB végzés, Indokolás [7]; 3179/2016. (IX. 26.) AB végzés, Indokolás [14]}. Az indítványozók által előadott érvek alapján azonban az indokolási kötelezettség megsértése nem merül fel, mivel a bíróságok az indítványozóknak az ügy lényegi részeire vonatkozó észrevételeit megvizsgálták és ennek értékeléséről számot adtak. Önmagában az a körülmény, hogy az indítványozók nem értenek egyet a bíróságok döntésével és annak indokolásával, nem elégséges érv a támadott döntések alaptörvény-ellenességének alátámasztására. Ezért az indítvány e vonatkozásban sem veti fel a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség kételyét {3179/2016. (IX. 26.) AB végzés, Indokolás [15]}.
[16]	3. Az indítvány a bírói döntéseknek az Emberi Jogok és Alapvető Szabadságok védelméről szóló 1950. évi Római Egyezmény 6. Cikkébe (tisztességes tárgyaláshoz való jog) ütközését is állította. Az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés f) pontja alapján a jogszabályok nemzetközi szerződésbe ütközésének vizsgálatára az Abtv. 32. § (2) bekezdésben meghatározott indítványozói kör kezdeményezése esetén jogosult. Nincs azonban hatásköre az Abtv. 27. §-ára alapított alkotmányjogi panasz alapján indult eljárásban a bírói döntés nemzetközi szerződésbe ütközésének vizsgálatára.
[17]	Az Alkotmánybíróság megítélése szerint tehát az indítványozók az alkotmányjogi panaszukban sem a Kúria, sem a Fővárosi Ítélőtábla eljárásával, sem az ítéletek érdemével kapcsolatosan nem jelöltek meg olyan alaptörvény-ellenességet, amelyet az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlata alapján alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdésként lehetne értékelni, vagy amely a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet vetne fel.
[18]	Az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panasz befogadhatóságára irányuló vizsgálat eredményeként tehát arra a következtetésre jutott, hogy az alkotmányjogi panasz az Abtv. 29. §-ában foglalt követelménynek nem felel meg. Az Alkotmánybíróság ezért az alkotmányjogi panaszt az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) és f) pontja alapján, figyelemmel az Abtv. 56. § (3) bekezdésére is, visszautasította.
. 06/29/2016
. 3201/2017. (VII. 21.)

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság Pf.21 bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság