text:
Az új magyar földforgalmi szabályozás az uniós jogban című tanulmánykötet bemutatása
Bagány Márton–Dávid Máté–Fási Csaba–Kiss Ottó
A szerzők a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közigazgatás-tudományi Karának hallgatói, az Ostrakon Szakkollégium vezetői (bagany.marton@gmail.com, davidmate90@gmail.com, fasi.csaba@gmail.com, kiss.otto.nke@gmail.com).
A Nemzeti Közszolgálati Egyetem gondozásában megjelenő,] Az új magyar földforgalmi szabályozás az uniós jogban című konferenciakötet, dr. Cserny Ákos, a Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közigazgatás-tudományi Kar dékánja, dr. Darák Péter, a Kúria elnöke és Font Sándor, az Országgyűlés Mezőgazdasági Bizottságának elnöke előés zárszavai mellett, tíz tanulmányt tartalmaz a hazai földkérdés jogi, gazdasági, illetve uniós aspektusaival összefüggésben. A tanulmányok önállóan is megállják a helyüket, ugyanakkor egymást kiegészítve teljes képet adnak az új hazai földforgalmi szabályozásról. A Nemzeti Közszolgálati Egyetemen működő Ostrakon Szakkollégium alapítói, tagjai abban a megtisztelő felkérésben részesültek, hogy e hiánypótló és időszerű kiadványról recenziót készítsenek. A következőkben – a konferenciakötetben szereplő tanulmányok sokasága okán – öt dolgozatról olvasható bővebben.
Review of the New Hungarian Land Market Regulation in the Law of the European Union
The proceedings of the conference entitled “The New Hungarian Land Market Regulation in the Law of the European Union”, which was published by the National University of Public Service, contains ten studies about the legal, economic and EU aspects of Hungarian land issues, complete with forewords and afterwords by Dean Dr. Akos Cserny; Chairman of the Supreme Court Dr. Peter Darak and Chairman of the Agricultural Committee Sandor Font. Although the studies are also perfect to read as separate essays, they complete one another to give a comprehensive view of the new Hungarian land market regulation. The founders and members of the Ostrakon Students’ Association at the National University of Public Service had the privilege of being requested to review this niche and opportune publication. Five of ten studies of the conference proceedings are outlined below.
2014. május 1-jén lejár a magyar termőföldek tulajdonjogának megszerzésére vonatkozó derogációs időszak, moratórium. Magyarországnak az európai uniós tagságából eredő kötelezettsége, hogy a hazai termőföldpiacot meg kell nyitnia a tagállamok földművesei előtt, melynek következtében fennáll a spekulatív tulajdonszerzés lehetőségének veszélye. 2013-ban kezdeményezés indult Font Sándortól, az Országgyűlés Mezőgazdasági Bizottságának elnökétől, miszerint a törvényalkotók és a jogalkalmazók a tudomány segítségét kérik az új kihívás megoldására. A Nemzeti Közszolgálati Egyetem Közigazgatástudományi Karának és jeles oktatóinak közreműködésével, összevetve a gazdasági elvárásokat, a jogi lehetőségeket és hatásokat, konferenciasorozat indult a Kúrián. A konferencia eredményeképpen az NKE kiadásában, dr. Korom Ágoston szerkesztésével egy átfogó, az érdeklődést felkeltő, tudományos konferenciakötet jelent meg Az új magyar földforgalmi szabályozás az uniós jogban címmel. Hogy egy aktuálpolitikai kérdéshez, a jövőbeni magyarországi viszonyokat nagyban befolyásoló törvény alakításához a valódi szakértők hozzájárulását kérik, becsülendő és megtisztelő.
A kormányzati ciklus egyik legnagyobb kihívását jelentette az említett terület szabályozása. A létrejövő törvényt, súlya és a kapcsolatos rengeteg kérdés, szakmai egyeztetések sokasága miatt is, nevezik a „vidék alkotmányának”. A megjelent kötet kiválóan érzékelteti, miért is van szükség az átfogó, újszerű szabályozásra. A két legfontosabb tengely: a moratórium lejárta és a hazai birtokviszonyok rendezése (a korábbi törvény nem volt alkalmas a birtokszerkezet pozitív befolyásolására).
Az új földforgalmi törvény célkitűzéseinek megvalósításához stabilitásra van szükség, ezért elengedhetetlen, hogy az új szabályozás ne ütközzön az uniós keretekbe. Dr. Korom Ágoston, a könyv szerkesztője írásának célja, saját elmondása szerint, hogy érzékeltesse, a stabilitás a legfontosabb, a szabályozás fenntarthatóságát lehetőleg ne veszélyeztesse az uniós jog, ugyanis alapvető érdekünk fűződik a hosszú távú fennmaradáshoz. A szerző szerint szükséges vázlatosan megismerni, hogy melyek az „uniós keret” fő elvei, illetve a keretek túllépésével bekövetkező szankciók politikai vagy jogi mechanizmusból fakadnak-e. Írásában rámutat, hogy az elsődleges uniós jog legfőbb vezérlőeleme az úgynevezett „európai gazdasági alkotmányosság”. Ennek értelmében az uniós jog értelmezésének monopóliumával rendelkező Európai Unió Bírósága a négy szabadságot illető és újabban az uniós polgársággal összefüggésbe hozható területeken „nem hiszi el”, hogy a tagállam által bevezetett korlátozás valóban arra irányul, mint amivel a tagállamok a korlátozás bevezetését indokolják. Az Európai Unió Bizottsága egy tagállammal szemben politikai megfontolásból indíthat kötelezettségszegési eljárást. De ha ezt a Bizottság nem teszi meg, az érdekeikben sértett magánszemélyek és jogi személyek a nemzeti bíróságok előtt közvetlenül érvényesíthetik az uniós jogrendből eredő jogosultságaikat. Ezért a szerző óvatosságra int, abban a tekintetben, hogy hatékony lenne-e egy, a külföldieket a mezőgazdasági termőföldek tulajdonszerzéséből kizáró törvény. Ebben az esetben a magánszemélyek a nemzeti bírósághoz fordulhatnak – mivel uniós jogaikat sérti a rendelkezés –, és e voltából kifolyólag nem lenne alkalmazható a törvény, ahogy azt a bolgár példa is mutatja. Tévedés, hogy a direkt tiltás egyenlő lenne a hatékony nemzeti érdekérvényesítéssel.
Az Európai Unió jogrendjének alapja napjainkban is az úgynevezett negatív integrációs forma, amely a termelési tényezők mozgása akadályainak leépítésére irányul. Pozitív integrációs formáról pedig akkor beszélhetünk, ha az integráció egy eddig nem létező szupranacionális intézményrendszert hoz létre, erre kiváló példa a közös agrárpolitika. A szerző tudományos értelemben megállapítja, hogy a tagállamok birtokpolitikai mozgásterét az uniós jog pozitív és negatív integrációs formájának metszéspontja határozza meg.
A közös agrárpolitika rendelkezéseitől eltérően a mezőgazdasági termőföldek tulajdoni kérdéseit nem szabályozzák másodlagos uniós jogi aktusok (rendeletek, irányelvek). Hogy egy tagállam milyen rendelkezéseket vezethet be a termőföldek tulajdonával és használatával kapcsolatban, azt az Európai Unió Bíróságának gyakorlata alakítja ki. Az ítéletekből kitűnik, hogy alapvetően tilos a tőke és a letelepedés szabadságának korlátozása. De ez a szabadság valamelyest mégis korlátozható az úgynevezett „kényszerítő közérdekeknek minősülő indokok” alapján.
A Közigazgatás-tudományi Kar jeles oktatója szerint nincs relevanciája „az erősebb tagállamnak úgyis többet engednek meg” érvelésnek. Nincs relevanciája, ugyanis az Európai Unió Bíróságának ítéletei erga omnes hatályúak, azaz az ítéletben kialakított elvek minden tagállamra vonatkoznak. Írásában egy lehetséges példaként a szerző megemlíti, ha francia mintára építjük a szabályozásunkat, akkor a francia berendezkedés is jogsértő lesz, amennyiben az Európai Bíróság a miénket uniós jognak nem megfelelőnek mondja ki. Szerinte az uniós jog kritériumai alapján védhetőnek kell felépíteni a szabályozásunkat.
A cikk egyik fejezete rámutat, hogy a közvélekedéssel szemben miért nem igaz, hogy az Unió tőkének tekinti a termőföldet. Ebben a részben elméleti lehetőségekről olvashatunk, hogy a földet miként is lehetne a tőkeáramlás alól kivenni. Végül a közösségi jog szakértője leírja, hogy bizonytalanságot idéz elő a birtokpolitikában, hogy változott az Európai Unió Bíróságának gyakorlata a válság óta, kevés az ítélet, melyek egyértelmű alapot adhatnának. Kritizálandó, hogy a Bizottság nem ad segítséget a tagállamoknak olyan szabályozás kialakításához, amely minél jobban összhangban van az uniós joggal. A bizonytalanságok különösen súlyosan érintik az új tagállamokat – ahol a kialakulatlan birtokszerkezet miatt talán a régieknél is nagyobb szükség van szabályozásra –, az uniós jog pontosan a szabályozástól tántoríthatja el a tagállamokat. Ugyanis ott sokkal nagyobb – legfőképpen a magas földárkülönbségek miatt – a potenciális érdekellentét lehetősége, és ezzel együtt a jogviták kialakulásának esélye. A gyengébb államokban nagyobb arányban lesznek jogviták, ezek pedig a tagállami birtokpolitikai szabályozás mozgásterét szűkítik. A bizonytalanság oda vezethet, hogy nem alkalmazhatjuk a szabályozásunk főbb részeit, így a legnagyobb igyekezetünk ellenére is, méltánytalan hátrányba kerülünk.
Prof. dr. Vörös Imre magyar jogtudós, egyetemi tanár – a versenyjog és a nemzetközi gazdasági jog neves szakértője – az állami támogatások és a tagállamok mozgásterének, illetve az uniós korlátozások összefüggésében vizsgálja a szóban forgó kérdéskört. Az állami támogatások európai uniós korlátozásának rendszerét az EUMSZ 107. és 108. cikke tartalmazza. A 107. cikk első bekezdésében foglalt tilalom korlátozásait enyhíti a Bizottság engedélyezési eljárása során elnyerhető mentesülési lehetőség. Ehhez kapcsolódik a Tanács „rendkívüli körülmények” esetén fennálló engedélyezési jogköre, amely jelentős mozgásteret enged a tagállamoknak a kérdésben. A problémakör egy kulcskérdése – amelyre a Bizottság vizsgálata is irányul –, hogy valóban állami támogatásról van-e szó egy-egy adott ügy kapcsán. Ennek fogalmát a Bizottság meglehetősen tágan értelmezi, aminek legfőbb oka, hogy az EUMSZ nem definiálja az állami támogatás meghatározását. Ezáltal az állami támogatás fajtái igen széleskörűen értelmezhetők.
A szerző kifejti, hogy rendkívül érzékeny kérdésről van szó, hiszen a hatáskörátruházás egy alapvető területét érinti: a gazdaságpolitikai szuverenitásmegosztást.
Ennek problematikáját a földterületek forgalmával kapcsolatos jogeseteknél mutatja be. Fontos jogdogmatikai kérdésként veti fel a tagállami támogatáspolitika határait az EU versenysemlegességet biztosító belső piachoz való viszonylatában. Kiemeli azonban, hogy ennek csak abban az esetben van jelentősége, ha az a tagállamok közötti kereskedelmet hátrányosan érinti. Továbbá rámutat, hogy az állami gazdaságpolitikának természetesen legitim módon része a támogatáspolitika, amely sok esetben akár uniós célkitűzéseket is szolgálhat, sőt egyes esetekben a tagállami és uniós támogatási politikák egymás mellett létezhetnek, eltérő céltételezéssel. A neves jogtudós fejtegetése tehát leginkább a tagállami támogatás és a belső jog konfliktusára terjed ki.
Fontos mérföldkőnek tekintendő e kérdéskör kapcsán az Európai Bíróság 1987-ben a Falck-ügyben hozott ítélete, amely egyértelműen kimondta, hogy az EU ellenőrzési jogköre kizárólag a verseny belső piacon történő megvédéséről szólhat. Az EUMSZ 42. cikke abban az esetben rendeli el a versenytorzítás elleni szabályok alkalmazását a mezőgazdaságban, amennyiben az a közös agrárpolitikai célkitűzéseket nem veszélyeztetik. Egyéb esetekben az Unió markáns támogatáspolitikát folytat a mezőgazdaság tekintetében. A tagállami támogatások felügyeletét, a tagállami szabályozások felülvizsgálatát az EU Bizottsága látja el. Vörös Imre megállapítja, hogy az EU – mint jog által vezérelt gazdasági és politikai integráció – nem alkalmaz kettős mércét, ezáltal célravezetőbb lehet egy jól összeállított, kidolgozott jogi érvelés megfogalmazásával képviselni az adott tagállami támogatási törekvéseit a Bizottság felé.
A szerző az állami támogatások sajátos agrárpolitikai rendszerét két jogeseten keresztül mutatja be, az ezekben az ügyekben hozott ítéletek ugyanis a Bizottság határozatai feletti bírósági kontroll terjedelmét érintik, ezáltal meghatározó elvi-dogmatikai jelentőséggel bírnak. Az Európai Bizottság vs. Scott SA ügy lényegi kérdése az volt, hogy megvalósul-e burkolt állami támogatás valamilyen formában – egy, az állam által eladott – földterület kedvezményesen megállapított vételárában. Az ügy fellebbezés folytán került az EU bírósága elé, az első fokon eljáró szerv ugyanis megsemmisítette a Bizottság egy határozatát, mivel az megsértette az EUMSZ 108. bekezdése szerinti eljárás alapos és pártatlan lefolytatására vonatkozó kötelezettségét. A Bizottság fellebbezett az ítélet ellen. A másodfokú eljárásban a bíróság elvi éllel állapította meg, hogy az elsőfokú bíróság túllépte felülvizsgálati jogkörének határait, a bíróság ezért hatályon kívül helyezte a törvényszék ítéletét. A szerző álláspontja szerint a döntés elvi jelentőségű tanulsága az, hogy a Bizottság gazdasági jellegű kérdésekben elfoglalt álláspontja, értékelése ugyan bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti, azonban ennek szűk korlátai vannak. A bíróság erősen elhatárolta a bíróság felülvizsgálati terjedelmét a bizottsági vizsgálat tárgyától, egyben megvédte annak mérlegelési jogát. Továbbá az esetből kitűnik, hogy az egyes földterületek értékének megállapítása esetében a Bizottság számítási-módszertani álláspontja bír elsőbbséggel.
Az írás által bemutatott második jogeset a Seydaland-ügy, amely az előző esetben is tárgyalt piaci érték kiszámítási módszereinek problematikáját vitte tovább. A bíróság az elé terjesztett probléma lényegét abban a kérdésben látta, hogy az EKSZ 87. cikkével ellentétes-e az a tagállami szabályozás, amely az állami hatóságok által értékesített mezőgazdasági területek értékének kiszámításához a német jogszabályok által előírt rendelkezéseket veszi alapul. A bíróság végül megállapította, hogy az uniós joggal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely az állami hatóságok részére földterületek értékesítéséhez olyan számítási módszert ír elő, mint a vitatott német – referenciaértéken alapuló – szabályozás. Ennek azonban biztosítania kell, hogy a ténylegesen fizetett ár a lehető legközelebb kerüljön a piaci értékhez. A döntés jelentősége, hogy az nemcsak megismételte a Scott-ügy elvi álláspontját, hanem azt – számos aspektusában – tovább is fejlesztette.
A következőkben a szerző egy hazánkat is érintő esetet mutat be, amelyben a Bizottság felperesként a Tanácsot perli. Az alperes ugyanis – az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésére hivatkozva – engedélyezett egy magyar mezőgazdasági támogatási programot, amelynek keretében a magyar kormány rendkívüli körülményekre hivatkozva a Tanácshoz fordult, és kérte a Bizottság által 2009-ig jóváhagyott – kamatés közvetlen támogatás engedélyezését. A Bizottság ezt 2010-ben keresettel támadta meg, és kérte annak megsemmisítését. Arra hivatkozva, hogy a Tanács hatásköre nem terjed ki az ügyre, illetve viszszaél azzal, és megsérti az EU intézményei közötti jóhiszemű együttműködés kötelezettségét. A harmadik és egyben leglényegesebbnek tekinthető jogalap: a Bizottság álláspontja szerint a Tanács határozata a rendkívüli körülményekkel kapcsolatban mérlegelési hibákat tartalmaz, és sérti az uniós jogi alapelveket.
A professzor számos elvi jelentőségű tanulságot hoz az ügy kapcsán: álláspontja szerint figyelemmel kell lenni az állami támogatásokra vonatkozó szabályozás dogmatikai konstrukciójára. A támogatási politika lényege tehát a rendkívüli körülmények bizonyítása. Ez lehet a kulcsa annak, hogy sikerül igazolni egy támogatási projektet, amely a szokásostól eltérő körülményeket involvál. Erre két értelmezési lehetőség is mutatkozik – a szerző szerint – napjainkban. Egyfelől a válsághelyzet okozta általános nehézségek és az ebből levezethető konkrét gazdasági területek támogatásának szükségessége. Másfelől pedig az egyes tagországokra jellemző specifikus, regionális körülmények állandóssága szolgálhat alapul a rendkívüli helyzet bizonyítására. A rendkívüliség mellett fontos tényezőként jelentkezik, és fokozott figyelmet igényel – az engedély elnyeréséhez szükséges – célok és támogatási intézkedések közötti korrekció.
Összefoglalva tehát az írás megállapítása szerint: az uniós jog nem túl szigorú, többféle kivétel és mentesség lehetőségének is mozgásteret enged. Azonban ezekhez elengedhetetlen szükségletként jelentkezik a jogszabályok és joggyakorlat pontos ismerete. A szerző megítélése szerint a meglévő jogrendhez elsősorban nekünk kell alkalmazkodni, figyelemmel arra, hogy rendkívül nehéz olyan jogrendszert létrehozni, amely minden tagállam számára megfelelő lehet, huzamosabb időszakon keresztül is. Meghatározó lehet a jövőbe tekintve a jogtudomány és közgazdaság-tudomány összefogása és esetleges javaslattételei, amelyek a különböző visszásságok csökkentését eredményezhetik, olyan finomhangolással, amely nem veszélyezteti a rendszer működését.
A hazai szakmai-tudományos élet, sőt a magyar közélet egyik egyértelműen jeles alakja, prof. dr. Lentner Csaba a magyar mezőgazdaság jövőképét vázolja fel a pénzügypolitika tükrében. Leírja, hogy a magyar mezőgazdaság teljesítménye az elmúlt évtizedekben állandóan csökkent, jövedelmezősége romlott. Alapvető ok, hogy az 1990-es évektől az agrárium piaci alapokra történő átszervezése nem kellő körültekintéssel valósult meg, az alaptevékenységtől a feldolgozóiparig, kereskedelemig bezárólag. A klasszikus élelmiszer-ipari vertikum is felbomlott. Magyarországon nem alakult ki elégséges belső tőkeakkumuláció és pénzügyi stabilitás, a hazai kkv-ágazat embrionális fejlődési szakaszban maradt. A professzor a helyzet egyik okozójaként definiálja azt a sajátos integrációs kapcsolatot, amely az elmúlt húsz évben hazánk és a fejlett piacgazdaságok között alakult ki. A kedvezőtlen állapot kialakulásának másik tényezője szerinte a fiskális és monetáris eszközök (zöldhitelek, mezőgazdasági váltó refinanszírozások, tartós forgóalapfeltöltő hitelek) egyenetlen, „cikcakkos” érvényesülése. A különböző kormányzati ciklusok más-más kisés középvállalkozói támogatási politikát folytattak, így kiszámíthatatlan, gyenge hatékonyságúvá tették a szektort. Az átgondolatlanság nem szolgálta a belső tulajdonosi kör megerősödését, ennek hiánya tekintélyes versenyhátrányba taszított minket a nyugati államokkal szemben. A Közigazgatás-tudományi Kar közpénzügyi tanszékvezetője megállapítja, hogy a magyar gazdaságpolitika alapvetően külső erőforrásokra, azaz a külső működő tőke vonzására, az államháztartást finanszírozó portfóliótőkebefektetések növekvő igényének lefedésére, a lakosság nyugati mintákat preferáló fogyasztási hajlandóságának kielégítésére, illetve mindezek megvalósulását segítő, ugyancsak importált szabályozórendszer bevezetésére összpontosít. Kiemeli, hogy vitathatatlan a nemzetközi nagyvállalatok azon érdeme, hogy egy magasabb műszaki színvonalú termelési kultúrát honosítottak meg, több százezer munkahelyet létesítettek, bizonyos mértékig felfuttatták a nemzetgazdaságot, de 2008-ra a termeléskibocsátás és a magyar „fogyasztói paradicsom” egyaránt válságba került.
Az írás ajánlásokat fogalmaz meg, mellyel a magyar mezőgazdaságot újra, tartósan emelkedő pályára lehet állítani: törekedni kell a szétesett vertikum „visszaszervezésére”, a hazai alapanyag-termelői bázis pozícióinak megerősítésén keresztül; célszerű újraindítani állami segítséggel a külföldi befektetők által felvásárolt, majd leállított feldolgozókat; célszerű a szociális földprogramok elindítása; elengedhetetlen az ágazatot hiteltőkével ellátni képes bankrendszer. A szerző sarkalatos tézise: a KAP-ból érkező támogatások nem elegendőek a hazai agrárszektor átfogó fejlesztésére, így szükséges a magyar közpénzügyi politika unortodox módszereinek alkalmazása, állami részről pedig az ágazatépítésbe történő beavatkozás – erről bővebben a Közszolgálat Magazin 2013as decemberi számában olvashattunk.
Dolgozatában Lentner professzor rávilágít, hogy – kétségtelen előnyei mellett – milyen nagy problémát is okoz az európai támogatási jogrend. Köztudott, hogy az állam, a nemzeti költségvetés szelektív módon nem biztosíthat állami támogatást, előnyt a vállalkozások számára. Önmagában a normatív uniós költségvetési támogatás azonban a feltörekvő nemzetgazdaságok termelőerőinek versenyképességi pozícióteremtéséhez nem elégséges. Az EU jogrendszerét azonos teljesítőképességű országokra találták ki, így az újonnan csatlakozott országok jelentős versenyhátrányban vannak, sőt maradnak (is), különösen a mezőgazdaság vonatkozásában.
A szerző végül rávilágít, hogy a feltörekvő országok piaci szereplőinek megkapaszkodásához egyértelműen szükségük van az állam támogató, aktív piaci szerepvállalására. Nyers neoliberális piaci elveknek és az erre épülő európai támogatási politikáknak nem lehet prioritása és kizárólagossága egy feltörekvő piacgazdaság működésében. Az Európai Unió nemzeti támogatások tilalmára, korlátozására vonatkozó jogrendjének betartása nem vezet a magyar mezőgazdaság tartós megerősödéséhez. A magyar agrárium konszolidációja igényli az európai támogatási források mellett a nemzeti költségvetés szubvencióit és az államnak az agráriumot védő-segítő aktív szerepét.
Dr. Téglási András, a Közigazgatástudományi Kar adjunktusa – egyben tanácsadó az Alkotmánybíróságon – azt a kérdést járta körül, hogy hogyan is jelenik meg a termőföldvédelem az Alkotmánybíróság gyakorlatában és az Alaptörvényben. Hivatkozva a termőföldtörvény előzetes normakontrollja során hozott 35/1994 (VI. 24.) AB-határozatra, megjegyzi, hogy a földtulajdon sajátos természeti és vagyoni jellemzőkkel bír: a föld véges jószág, nélkülözhetetlen, különösen kockázatérzékeny és alacsony nyereséghozamú, ezek fényében pedig indokolt a tulajdonosi jogokkal szemben a közérdek érvényesítése.
Alaptörvényünk – az eddigi Alkotmánnyal szemben – nevesíti a termőföldet a természeti erőforrások között, ennek védelmét, fenntartását és megőrzését pedig az állam és mindenki kötelezettségévé teszi. Noha a termőföld fogalma nincs nevesítve az Alkotmányban, a termőföldről szóló 1994. évi LV. törvény meghatározza azt, valamint több más jogszabályban is definiálásra kerül. A szerző álláspontja szerint a termőföld alaptörvényi védelmétől független, hogy alacsonyabb szintű jogszabályok hogyan határozzák meg a termőföld fogalmát, ugyanis az alkotmányjog autonóm módon, a többi jogágtól függetlenül határozza meg a fogalmakat.
Az írás a már fentebb idézett AB-határozatot elemzi behatóbban. E határozat kimondja, hogy az Ftv. korlátozó rendelkezései addig alkotmányosak, ameddig az elbírált korlátozások ésszerű indokai tárgyilagos mérlegelés szerint fennállnak. Nagyszerűen rávilágít arra a határozat alapján, hogy a birtokmaximum törvény általi meghatározása – mely indoka az „egészséges birtokszerkezet” kialakítása, a földbirtok túlzott koncentrációjának megakadályozása – semmiképpen sem alkotmányellenes, nem érinti a tulajdonhoz való alapjogot sem, mert a tulajdonhoz való alapjog nem terjed ki a tulajdonszerzésre, vagyis a tulajdon megszerzéséhez való jog nem alapjog. Nincsenek korlátozva továbbá a birtokmaximálás következtében a vállalkozáshoz való jog és a vevők alapjogai sem, egyben diszkriminációról sem beszélhetünk. Az alapjogi vetület mellett az Alkotmánybíróság megállapította azt is, hogy a tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerű indoka miatt nem alkotmányellenes az Ftv. azon megoldása sem, hogy a külföldiek – csekély kivételtől eltekintve – ki vannak zárva a termőföldre és védett természeti területre vonatkozó tulajdonszerzésből. Fontos aláhúzni ugyanakkor, hogy az AB szerint a birtokmaximálásra vonatkozó rendelkezés átmeneti jellegű kell hogy legyen, mely csak addig nem alkotmányellenes, amíg annak ésszerű indokai fennállnak, ennek hiányában azonban a korlátozó rendelkezések megtámadhatóak.
A szerző ezután két elvi kérdést fogalmaz meg: egyrészt hogy fennállnak-e még a korlátozást alátámasztó okok, másrészt fennáll-e még az Alkotmánybíróság 1994es határozatának hatálya? Ez utóbbinál emlékeztet, hogy az Alaptörvény negyedik módosítása hatályon kívül helyezte az Alaptörvény meghozatala előtt keletkezett alkotmánybírósági határozatokat azzal, hogy ez az aktus nem érinti a határozatok által kifejtett joghatásokat. E szabály megadja arra a lehetőséget, hogy a felvetett alkotmányjogi problémákat újraértékeljék. Ugyanakkor, ha szükségesnek látja az AB, úgy felhasználhatja korábbi határozatait, az eddigi alkotmányjogi fejlődés, szabályszerűség, kidolgozott érvek, jogelvek és összefüggések nem vesznek kárba.
Az első kérdést megválaszolva, Téglási András véleménye szerint a megfelelő földpiaci árak kialakulása még nem jelenti az átmeneti védelem megszűnését, ugyanis a termőföld védelmének ügye nemzeti ügy, közérdek, mely az Alaptörvényből is kiolvasható, és összefüggésbe hozható több ott tárgyalt alkotmányos joggal is. Ezek után a kötelmi jog egyik intézményét, az elővásárlási jogot járja körbe az Alkotmánybíróság gyakorlata tekintetében. Az elővásárlási jogot a tulajdonjogból folyó rendelkezési jog egyik lehetséges korlátjaként definiálja, mely „hatalmasságot biztosít a jogosultnak”. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság szerint az elővásárlási jog nem korlátozza a tulajdonos rendelkezési szabadságát, mert ő dönti el, milyen tartalommal és feltétellel kívánja azt gyakorolni. Központi kérdésként kezeli a továbbiakban az elővásárlási jog során felmerülő rangsort is, a tulajdonostársat megillető jog és a jogszabályon alapuló elővásárlási jog kapcsolatrendszerének problematikáját.
Dolgozatában a szerző többször rámutat, hogy a tulajdon szociális kötöttségei a tulajdonosi autonómia messzemenő korlátozását alkotmányosan lehetővé teszik. Kérdés, hogy mit is takar a földtulajdon különös szociális kötöttsége, és mi tekinthető egyáltalán a tulajdonosi jogok alkotmányos korlátozását megalapozó közérdeknek, kiknek az érdekeit is értjük „közérdek” alatt. A közérdek mint olyan nehezen meghatározható fogalom, Téglási szerint inkább bírói (alkotmánybírói) felelősség a fogalom meghatározása, egy- úttal rámutat arra, hogy az Alkotmánybíróság több ízben is hivatkozott a közérdekre a földtulajdonhoz szorosabban kapcsolódó határozatainak indokolásaiban. Nemzetközi kitekintést is tesz, megállapítva, hogy a tulajdon, különösen a földtulajdon szociális kötöttsége az Európai Bíróság alapjogvédelemmel kapcsolatos határozataiban is megjelent – ezen állítását számos példával is alátámasztja. Megállapítja, hogy az Európai Bíróság nem kezeli szigorúan a tulajdonhoz való jog védelmét, ugyanis ha tud, a közösség érdekeire hivatkozik ítéleteiben, figyelmen kívül hagyva a szükségesség-arányosság követelményét.
Dr. Kapronczai István, az Agrárgazdasági Kutató Intézet főigazgatója cikkében az új földszabályozás agrárpolitikára kifejtett hatását vizsgálja. Az agrárpolitika kulcskérdéseként a birtokpolitikát említi, melynek meghatározása nélkül egyetlen stratégiai döntés sem hozható. Habár fontos, hogy ebben a kérdésben minden pró és kontra érv elhangozzon, az Országgyűlés által elfogadott, a mezőés erdőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény (továbbiakban: földforgalmi törvény) csak keretet és irányokat vázol fel. Hiányoznak azok a „szatellit”-jogszabályok (üzemtörvény, integrációs törvény stb.), melyek a földforgalmi törvény tényleges működési kereteit megszabják.
A szerző szerint a föld egyben szakmai, vagyoni és politikai kérdés is. A birtokpolitika meghatározó részeit a politikának kell eldöntenie a szakértők bizonyított megállapításaira alapozva, így a döntés mielőbb kialakul, és a racionalitás irányába mozdul. A föld nemcsak termelőeszköz, hanem vagyontárgy is, hisz a föld ára emelkedik, és csak a bérleti díja is 5–8%-os reálhozamot hozhat. Ugyanakkor 2014-ben lejár a külföldiek és a társas gazdaságok földtulajdonszerzésével kapcsolatos derogáció, így az ezzel járó kihívások kezelésére alkalmas jogszabályokat kellett hozniuk a jogalkotóknak.
A versenyképesség nem elengedhetetlen szüksége a gazdaságoknak ahhoz, hogy fontos szerepet töltsenek be a hazai élelmiszer-gazdasági struktúrában, akkor is van jövőjük, ha csak életképesek, azaz biztosítják a tulajdonosaiknak megélhetésüket. Azonban az életképesség is feltételezi a megújulást, innovációt. A mezőgazdaság ugyan nem húzóágazat hazánkban, de komoly mértékben hozzájárulhat a gazdaság sikeréhez, mint sikerágazat. Emellett könnyen belátható, hogy az agrárgazdaság stratégiai ágazat, hiszen egy nemzet élelmezése nemcsak gazdasági, hanem nemzetbiztonsági kérdés is.
A dolgozat kifejti, hogy a jelenlegi társadalmi és politikai feltételek mellett nehéz lett volna a jelenleginél lényegesen jobb földforgalmi törvényt megalkotni. A pozitív hozadékok mellett, melyek főként társadalmiak – mint például a földforgalom spekulatív elemeinek korlátozása, a helyi vállalkozások gyarapítása és a közepes méretű agrárüzemek terjedése –, megjelennek negatív hatások is: csökkenhet az állatállomány, mérséklődhet a foglalkoztatás, vagyonvesztés keletkezhet, és visszaeshet az ágazat gazdasági teljesítménye. Ezek a negatív externáliák láthatóan gazdasági jellegűek.
Megállapítása szerint a mezőgazdaság pénzügyi helyzete kedvező, amit a NAV, a Magyar Nemzeti Bank és a Vidékfejlesztési Minisztérium adatai is alátámasztanak. A primer szektor, a válság ellenére, 2008 után is stabil adós maradt, sőt 2009 harmadik negyedévét követően csökkenés ment végbe a csődráta, illetve az értékvesztéssel való fedezettség tekintetében is.
Kapronczai István a mezőgazdaság kedvező gazdasági kondícióját három – adatokkal is igazolt – tényezővel bizonyítja. Egyrészt az utóbbi évek alapján várható a mezőgazdasági termékek árának emelkedése. Másrészt az Európai Unió közös agrárpolitikájának köszönhetően a nemzeti források mellett uniós forrású támogatásokra is kell számítani. Harmadik tényezőként pedig a lassan több mint 20 éve stabil üzemszerkezetet említi.
A szerző a földforgalmi törvény negatív gazdasági hatásait számszerűen is tételezi, de felhívja a figyelmet arra, hogy ezek csak elméleti lehetőségek, mivel a tényleges következmények feltehetően ezeknél jóval enyhébbek lesznek. Ennek okaként megjegyzi, hogy az említett törvény nem visszaható hatályú, így a földhaszonbérleti szerződések lejártának időpontja elhúzódik. Emellett a törvényt annak kiegészítő „szatellit”-jogszabályai mérsékelhetik, illetve feloldhatják a földforgalmi törvény fenyegetéseinek nagy részét. Nem utolsósorban pedig a birtokpolitikai célokra felszabaduló új területeken létrejövő gazdaságok kompenzálhatják az átalakulással kieső termelési potenciál egy részét.
Rámutat, hogy a földbirtok-politika komplex megközelítése azért is elengedhetetlen, mert a rendezett viszonyok növelik a földárat, ezáltal bővül a földkínálat, így összességében élénkül a piac. Ez a leghatékonyabb eszköz a termőfölddel kapcsolatos spekulációk visszaszorítására. A recenzió szerzői a terjedelmi korlátok miatt csak néhány szerző dolgozatát tudták az olvasó elé tárni, viszont fontos, hogy a tanulmánykötet többi szerzője is említésre kerüljön. Így meg kell említeni dr. Kurucz Mihályt, aki az agrárüzemi szabályozás tárgykörét járta körül; dr. Szilágyi János Edét, aki a földforgalmi törvény elfogadásának indokait, körülményeit és főbb intézményeit mutatta be; dr. Olajos Istvánt, aki a termőföldek használatát az erdőés mezőgazdasági földek forgalmáról szóló 2013. évi CXXII. törvény alapján tárta az olvasók elé; dr. Bíró Szabolcsot, aki a magyar földpiac és az új földforgalmi szabályozás várható hatásaira figyelmeztet, végül, de nem utolsósorban dr. Mikó Zoltánt, aki a birtokpolitika megvalósítását segítő nemzeti jogi eszközöket vette számba.
(Az új magyar földforgalmi szabályozás az uniós jogban. Szerk. Dr. Korom Ágoston, Nemzeti Közszolgálati Egyetem, Budapest, 2013, 170 oldal.)

matches: Kúria Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
A SZABÁLYSÉRTÉSEKRŐL - PDF
Download "A SZABÁLYSÉRTÉSEKRŐL"
1 Dr. Balla Lajos Idzigné Dr. Novák Csilla Dr. Kahler Ilona Dr. Németh Norbert Dr. Szurdi Béla Dr. Vadász Mihály A SZABÁLYSÉRTÉSEKRŐL szóló évi LXIX. törvény gyakorlati kézikönyve jogalkalmazóknak Lektorálta : Dr. Balla Lajos a Debreceni Ítélőtábla Elnökhelyettese
2 évi LXIX. törvény a szabálysértésekről E törvény célja, hogy gyors és eredményes fellépést biztosítson azokkal a jogsértő magatartásokkal szemben, melyek a bűncselekményekhez képest enyhébb fokban sértik vagy veszélyeztetik a társadalom általánosan elfogadott együttélési normáit, akadályozzák vagy zavarják a közigazgatás működését, illetve meghatározott tevékenység vagy foglalkozás gyakorlására vonatkozó jogszabályokba ütköznek. E célok megvalósítása érdekében a törvény meghatározza a szabálysértések elkövetése miatt alkalmazható joghátrányokat, e cselekmények elbírálásának rendjét, s ennek keretében azt a jogot, hogy az érintettek az e törvényben meghatározott feltételek mellett bírósághoz fordulhatnak. I. Általános kérdések 1. A szabálysértési jog anyagi jogi és eljárási szabályok egységes és önálló rendszere, de a szabálysértési felelősség büntetőjogi jellegű, a szabálysértési eljárás pedig a gyorsaság és az egyszerűsítés követelményeinek érvényesítése mellett leginkább a büntetőeljárásra jellemző vonásokat mutat. 2. A szabálysértések elbírálása során alkalmazni kell azokat a büntető anyagi jogi és eljárási fogalmakat (szabályokat), amelyekről az Sztv. kifejezetten így rendelkezik [pl. a 31. (1)-(2) bekezdése]. Értelemszerűen figyelembe lehet venni azokat is, amelyekre az Sztv. utal, de részletes szabályozás nélkül, illetve amelyek az Sztv. szabályozását kiegészítik. Ennek az a feltétele, hogy a kisegítőleg figyelembe vett büntető anyagi jogi vagy eljárási fogalom (szabály) nem ellentétes az Sztv. rendelkezéseivel és általános elveivel. A kisegítő jelleggel, értelemszerűen alkalmazott jogszabályi rendelkezéseknek általában csak a tartalmára indokolt utalni, a pontos hivatkozás rendszerint szükségtelen. 3. A szabálysértések elbírálása során értelemszerűen alkalmazni lehet az olyan kérdéseket szabályozó alacsonyabb szintű jogszabályokat is, amelyekről sem az Sztv., sem az Sztv a szerinti felhatalmazáson alapuló jogszabályok nem rendelkeznek. Ilyen jogszabályok különösen: - 14/2008. (VI.27.) IRM rendelet a tanúk költségtérítéséről; az Sztv (4) bekezdésének felhatalmazása alapján, - 7/2002. (III.30.) IM rendelet a pártfogó ügyvéd és a kirendelt védő részére megállapítható díjról és költségekről; - a 14/2003. (VI.19.) IM rendelet a bírósági eljárásban az eljárási cselekmények jegyzőkönyv helyett más módon való rögzítéséről; - 3/1986. (II.21.) IM rendelet az igazságügyi szakértők díjazásáról. A Legfelsőbb Bíróság büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak vezetői április 3. napján tartott tanácskozásán a szabálysértésekről szóló évi LXIX. tv. (Sztv.) értelmezésével kapcsolatban kialakított 2000.El.II.C.1/5. számú hatályosított álláspontjai (Bírósági Határozatok 2000/11. szám, Fórum rovat)
3 3 A Be. és Btk. alkalmazhatósága Kérdésként merül fel a szabálysértési eljárásokban az, hogy azon esetekben, melyekre a Sztv. rendelkezései nem adnak választ, van-e lehetőség mögöttes jogszabályként a Be. alkalmazására. A kérdést jelentősen egyszerűsítené, ha a az Sztv. tartalmazna bármilyen rendelkezést e vonatkozásban, ilyen általános érvényű szabályt azonban a törvényben nem találunk. Ugyanakkor egy kérdésben az Sztv. kifejezetten kötelezővé teszi a Be. alkalmazását: Az Sztv. 44. (5) bekezdése szerint a kizárás elbírálásánál kell a Be. megfelelő rendelkezéseit alkalmazni. Itt a törvény kifejezetten utal a Be. alkalmazhatóságára, más ilyen felhatalmazó rendelkezést a Be. nem fogalmaz meg. Nincs semmiféle egyéb jogszabály sem, amely lehetővé tenné a szabálysértési eljárásban a Be. alkalmazását bármely kérdés kapcsán, így le kell szögezni azt, hogy a Sztv. 44. (5) bekezdés kivételével a szabálysértési eljárásban a Be. nem alkalmazható. (Hasonlóképpen utal a törvény a Btk. alkalmazhatóságára a 31. (1), (2) bekezdésében.) A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga ELSŐ RÉSZ A SZABÁLYSÉRTÉSEKRE VONATKOZÓ ÁLTALÁNOS SZABÁLYOK I. Fejezet ALAPVETŐ RENDELKEZÉSEK A szabálysértés fogalma, a szabálysértést meghatározó jogszabályok 1. (1) Szabálysértés az a jogellenes, tevékenységben vagy mulasztásban megnyilvánuló cselekmény, melyet törvény, kormányrendelet vagy önkormányzati rendelet szabálysértésnek nyilvánít, s amelynek elkövetőit az e törvényben meghatározott joghátrány fenyeget. (2) Szabálysértés nem állapítható meg, ha a cselekmény bűncselekményt valósít meg. A törvény hatálya 2. E törvényt - ha törvény kivételt nem tesz - a belföldön elkövetett szabálysértésekre kell alkalmazni, az eljárás alá vont személy állampolgárságára tekintet nélkül, feltéve, hogy nemzetközi szerződés vagy a szabálysértést meghatározó jogszabály másként nem rendelkezik. 3. A nemzetközi jog alapján kiváltságot és mentességet élvező személy szabálysértés miatti felelősségre vonására nemzetközi szerződés az irányadó. 4. A cselekményt az elkövetés idején hatályban lévő jogszabályok alapján kell elbírálni. Ha a szabálysértés elbírálásakor hatályban lévő új jogszabály szerint a cselekmény már nem minősül jogellenesnek, vagy enyhébben bírálandó el, akkor az új jogszabályt kell alkalmazni. BH amennyiben e tények tekintetében a vádlottat gondatlanság terheli, ténybeli tévedése folytán csupán vámszabálysértésért vonható felelősségre [1978. évi IV. törvény 312. (1) bek. a) pont,
4 4 27. (1) és (3) bek., évi C. tv. 51., 52. (2) bek., 127. (1) bek., 45/1996. (III. 25.) Korm. r. 40. (2) bek., évi LXIX. tv. 4. és 84., évi I. tv. 11. (1) bek., 114. (2) bek., 29/2000. (X. 11.) AB hat.]. 4. a.) A Büntető Törvénykönyvről szóló évi IV. törvény és más büntetőjogi tárgyú törvények módosításáról szóló évi XXVII. tv ának (1) bekezdése a szabálysértési értékhatárokat felemelte. A törvény június 1-jén lépett hatályba, melynek rendelkezései folytán már bűncselekménynek nem minősülő cselekményt a büntetőügyben eljáró hatóság a szabálysértési hatóságnak küldi meg. A szabálysértési hatóság az forintot meghaladó értékre elkövetett (kárt, vagyoni hátrányt okozó), korábban bűncselekménynek, június 1. után az enyhébb büntetőtörvény visszaható hatályára tekintettel szabálysértésnek minősülő cselekményt tulajdon elleni szabálysértésként bírálja el. b.) Az évi LXXV. tv. 17. (3) bekezdésével módosított régi Sztv. 18. (3) bekezdése szerint a március 1. előtt elkövetett szabálysértések esetében a pénzbírság elzárásra történő átváltoztatása során ezer forinttól kétezer forintig terjedő összeg helyett egy-egy napi elzárást kell számítani. A módosítás nem érinti a régi Sztv. 62. (2) bekezdés b./ pontjának azt a rendelkezését, amely szerint a szabálysértési hatóság határozatának tartalmaznia kell a pénzbírság átváltoztatása esetére megállapított elzárást. Az július 16-ai konzultatív tanácskozáson kialakított közös álláspont (BH évi 10. szám) 4. pontja, amely szerint az Sztv. új 18. -ának (4) bekezdése alapján a helyi bíróság csak akkor rendelkezhet a pénzbírság elzárásra történő átváltoztatásáról, ha a törvénymódosítás hatályba lépése után elkövetett cselekményt elbíráló szabálysértési határozat az átváltoztatás lehetőségére utalt [18. (1) bekezdés], és az elkövető a pénzbírságot nem fizette meg, nem áll ellentétben a régi Sztv. 62. (2) bekezdésével és változatlanul irányadó. A novella alkalmazásában nem kifogásolható az a gyakorlat, amely szerint a pénzbírság elzárásra történő átváltoztatásakor a bíróság határozza meg, hogy a pénzbírság helyébe milyen tartamú elzárás lép. A Legfelsőbb Bíróság büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak vezetői április 3. napján tartott tanácskozásán a szabálysértésekről szóló évi LXIX. tv. (Sztv.) értelmezésével kapcsolatban kialakított 2000.El.II.C.1/5. számú hatályosított álláspontjai (Bírósági Határozatok 2000/11. szám, Fórum rovat) A évi CXXXVI. sz. törvénnyel bevezetett új jogintézményeket, illetve jogszabályi rendelkezéseket kizárólag a január hó 01. napjától elkövetett cselekményekre kell-e alkalmazni? A évi CXXXVI. törvény hatályba léptető rendelkezése úgy rendelkezik, hogy a szabálysértési törvényt módosító jogszabályi rendelkezéseket csak a hatályba lépést követően elkövetett szabálysértési cselekményekre lehet alkalmazni. Ennek megfelelően az a többségi vélemény alakult ki, hogy a 4. -ra tekintettel az új
5 5 törvényi rendelkezéseket csak akkor lehet figyelembe venni, ha azok alapján a cselekmény nem minősül jogellenesnek vagy enyhébben bírálandó el. A szabálysértési törvényben az anyagi és eljárási szabályok keverednek, az új eljárási szabályokat a folyamatban lévő eljárásokra is alkalmazni kell. A módosító jogszabály ezt a problémát nem rendezi. Az Sztv. anyagi jogi, eljárásjogi és végrehajtási szabályokat egyaránt tartalmaz. Az anyagi jogi szabályokat a módosítás utáni elkövetésekre kell alkalmazni. Az eljárásjogi (végrehajtási) szabályokat az elbíráláskor alkalmazni kell. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga A szabálysértésért való felelősség 5. Szabálysértés miatt az vonható felelősségre, akinek a cselekménye szándékos vagy gondatlan, kivéve, ha a szabálysértést meghatározó jogszabály csak a szándékos elkövetést bünteti. 6. A szabálysértést elköveti az is, aki mást a szabálysértés elkövetésére szándékosan rábír (felbujtás), és aki másnak a szabálysértés elkövetéséhez szándékosan segítséget nyújt (bűnsegély). 7. Kísérlet miatt akkor van helye felelősségre vonásnak, ha a szabálysértést meghatározó jogszabály így rendelkezik. A felelősséget kizáró okok 8. (1) Szabálysértés miatt nem vonható felelősségre, aki a cselekmény elkövetésekor a tizennegyedik életévét nem töltötte be, aki a cselekményt az elmeműködésnek a beszámíthatóságot kizáró kóros állapotában, kényszer vagy fenyegetés hatása alatt, tévedésben, jogos védelemben vagy végszükségben követte el, illetve e törvényben meghatározott egyéb ok zárja ki a felelősségre vonást. Nem vonható felelősségre az sem, aki a cselekményt a beszámíthatóságot korlátozó elmeállapotban követte el, ha nyilvánvaló, hogy ez a körülmény a cselekmény elkövetését befolyásolta. (2) Az (1) bekezdés kóros elmeállapotra vonatkozó rendelkezése nem alkalmazható annak a javára, aki a szabálysértést önhibájából eredő ittas vagy bódult állapotban követte el. 8. Ha elmeorvos-szakértő szakvéleménye alapján bizonyított, hogy az elkövető a beszámíthatóságot korlátozó elmeállapotban követte el a cselekményt, ebből rendszerint nyilvánvaló, hogy ez a körülmény a cselekmény elkövetését befolyásolta, s ezért az elkövető nem vonható felelősségre. A Legfelsőbb Bíróság büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak vezetői április 3. napján tartott tanácskozásán a szabálysértésekről szóló évi LXIX. tv. (Sztv.) értelmezésével kapcsolatban kialakított 2000.El.II.C.1/5. számú álláspontjai (Bírósági Határozatok 2000/11. szám, Fórum rovat) Mikor állapítható meg, hogy az elkövető a szabálysértési cselekményt a beszámíthatóságát korlátozó állapotban követte el? A meg nem fizetett szabálysértési pénzbírság elzárásra történő átváltoztatására irányuló eljárásban alkalmazott, Sztv. 17. (2) bekezdés b) és c) pontjában és a 8. (1) bekezdésében írt rendelkezések egymáshoz való viszonya.
6 6 Az elmeállapot megítélése elmeorvos szakértői kérdés, éppen ezért az 58. (1) bekezdése alapján e körben elmeorvos szakértőt kell kirendelni és az elmeorvos szakértői vélemény adatai alapján kell a 8. (1) bekezdése alapján állást foglalni abban, hogy van-e felelősséget kizáró ok vagy sem. A meg nem fizetett szabálysértési pénzbírság elzárásra történő átváltoztatására irányuló eljárásban alkalmazott szabálysértési törvény 17. (2) bekezdés b) és c) pontjában, illetve a 8. (1) bekezdésében írt rendelkezések egymáshoz való viszonyáról az alábbiakat szükséges rögzíteni. A 8. (1) bekezdése egységes álláspont szerint felelősséget kizáró ok, vagyis ha ilyen felmerül, a szabálysértési eljárást meg kell szüntetni, míg a 17. (2) bekezdés b) és c) pontjában foglaltak azokról az esetekről rendelkeznek, amikor nincs helye a pénzbírságnak az elzárásra történő átváltoztatásának. Amikor a bíróság a 102/A. -a alapján dönt a pénzbírság elzárásra átváltoztatásáról, akkor a d) pont alapján a végrehajtási eljárás törvényességét, de az e) pont alapján az alapeljárás törvényességét is meg kell vizsgálnia, és ha ez utóbbi törvénytelenségét észleli, akkor a szabálysértési hatóságot új eljárásra kötelezi az alapügyben hozott határozatának hatályon kívül helyezése mellett. A beszámítási képesség korlátozottságának és annak a megállapítása, hogy ez az adott cselekmény elkövetését befolyásolta-e, egyaránt igazságügyi elmeszakértés kérdése. Felelősséget kizáró okot tehát az elmeműködésnek a beszámíthatóságot kizáró kóros állapotában vagy a beszámíthatóságot korlátozó elmeállapotban elkövetés képez [Sztv. 8. (1) bekezdés]. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga 9. (1) Nem róható az eljárás alá vont személy terhére olyan tény, amelyről az elkövetéskor a tőle elvárható gondosság ellenére sem volt tudomása. (2) Nem vonható felelősségre az, aki a cselekményt abban a téves feltevésben követi el, hogy magatartása nem jogellenes és erre a feltevésre alapos oka van. (3) A rendőrségről szóló törvényben meghatározott szabálysértés miatt nem vonható felelősségre a rendőrségről szóló törvényben meghatározott megbízhatósági vizsgálatot folytató személy, ha a szabálysértést jogszabályban meghatározott feladata során, ügyész előzetes jóváhagyásával követi el, feltéve, hogy a szabálysértés elkövetése bűnfelderítési érdeket szolgál. 10. (1) Ha a szabálysértést meghatározó jogszabály úgy rendelkezik, az eljárás alá vont személy csak a sértett kívánságára (magánindítvány), illetve a feljelentésre jogosult szerv feljelentése alapján vonható felelősségre. (2) Ha a sértett korlátozottan cselekvőképes, a magánindítványt törvényes képviselője is, ha pedig cselekvőképtelen, törvényes képviselője terjesztheti elő. Ezekben az esetekben a magánindítvány előterjesztésére a gyámhatóság is jogosult. (3) A magánindítvány előterjesztésére jogosult, illetőleg a feljelentésre jogosult szerv nyilatkozatát be kell szerezni, ha az eljárás megindulását követően derül ki, hogy a cselekmény csak magánindítványra büntethető. (4) Ha a magánindítvány előterjesztésére jogosult sértett meghal, a hozzátartozója jogosult a még nyitva álló határidő alatt a magánindítvány előterjesztésére. (5) A magánindítványt attól a naptól számított harminc nap alatt lehet előterjeszteni, amelyen a sértett az eljárás alá vont személy kilétéről tudomást szerzett.
7 7 (6) Bármelyik eljárás alá vont személlyel szemben előterjesztett magánindítvány valamennyi eljárás alá vont személyre hatályos. (7) A magánindítvány előterjesztésére nyitva álló határidő elmulasztása miatt igazolásnak nincs helye. (8) A magánindítvány a szabálysértési hatóság érdemi határozatának meghozataláig visszavonható. A szabálysértés büntethetőségének elévülése 11. (1) Nincs helye felelősségre vonásnak, ha a cselekmény elkövetése óta hat hónap eltelt (elévülés). 11. Az elévülés problematikája jól szemléltethető a konkrét ügyekben felmerült kérdésekkel. Így: A szabálysértési hatóság mulasztása folytán a határozat csak az eljárás alá vont személy részére került kézbesítésre, a védő részere nem. Időközben a határozatot a szabálysértési hatóság jogerősítő záradékkal látja el, az eljárás alá vont személy a kiszabott pénzbírságot megfizeti. A védő hat hónap eltelte után érdeklődik a szabálysértési hatóságnál az ügy állása felől, ahol észlelik a mulasztást, megküldik a határozatot a védő részére, amely ellen kifogást nyújt be igazolási kérelemmel együtt. Elbírálható e a kifogás vagy a szabálysértési ügy elévült? Az 11. (1) bekezdése szerinti hat hónapos relatív elévülési idő a szabálysértési hatóság mulasztása folytán eltelt, a jogerősítő záradékolás törvénysértő, ezért az ügyben elévülés címén megszüntető határozatot kell hozni, hatályon kívül helyezve az elsőfokú szabálysértési hatóság határozatát. Ezt követően a szabálysértési hatóság köteles visszautalni a befizetett pénzbírság összegét az eljárás alá vont személy részére. Ezen megoldást támasztja alá az Sztv. 75. (1) bekezdésében foglaltak is, amely szerint a szabálysértési hatóság, illetőleg a bíróság a határozatát azzal közli, akire az rendelkezést tartalmaz, az eljárás alá vont személlyel közölt határozatot a védővel is közölni kell. Amennyiben a védővel nem közölték a határozatot, a jogerő nem állt be, így a szabálysértési ügy elévült. Sz.B.:A gyakorlatban felmerülő egyéb problémák. (2) Az elévülés határidejének kezdő napja az a nap, amikor a szabálysértés tényállása megvalósul, kísérlet esetén az a nap, amikor az ezt megvalósító cselekmény véget ér. (3) Ha a szabálysértés jogellenes állapot előidézésével, illetve fenntartásával valósul meg, az elévülési határidő mindaddig nem kezdődik el, amíg ez az állapot fennáll. (4) Ha a szabálysértés kötelesség teljesítésének elmulasztása által valósul meg, az elévülési határidő az azt követő napon kezdődik, amikor az eljárás alá vont személy még jogszerűen eleget tehetett volna kötelességének. (5) Ha az elkövetéstől számított hat hónapon belül a cselekmény miatt büntetőeljárás indul, de a büntető ügyben eljáró hatóság, illetőleg a bíróság a szabálysértési eljárás lefolytatása céljából az ügyet átteszi a szabálysértési hatósághoz, az (1) bekezdés szerinti elévülés az áttételt elrendelő határozatnak a szabálysértési
8 8 hatósághoz érkezése napjával újrakezdődik. Az eljárás alá vont személlyel szemben először büntetőeljárás indult a Btk (1) bekezdésébe ütköző és a (3) bekezdés I. fordulata szerint minősülő és büntetendő veszélyhelyzetet előidéző által elkövetett segítségnyújtás elmulasztása bűntettének elkövetése miatt, mely büntetőeljárás az illetékes Rendőrkapitányság nyomozás megszüntető február 8-án kelt határozatával befejeződött. Az elsőfokú szabálysértési hatóság június 6. napján kelt határozatában az eljárás alá vont személyt közúti közlekedés rendjének megzavarása szabálysértés elkövetése miatt Ft pénzbírsággal sújtotta, valamint 3 hónap időtartamra eltiltotta a közúti járművezetéstől figyelemmel arra, hogy az eljárás alá vont személy október 8-án az általa vezetett személygépkocsival közlekedve balra kanyarodása közben nem biztosított elsőbbséget a szabályosan közlekedő, segédmotoros kerékpárt vezető sértett részére, melynek során a sértett 8 napon belül gyógyuló sérülést szenvedett. A bíróság tárgyalás mellőzésével hozott végzésével az elsőfokú szabálysértési hatóság határozatát megváltoztatta és a szabálysértési eljárást megszüntette elévülés okán, mivel a nyomozó hatóság az elkövetéstől számított 6 hónapon túl csak április 27. napja után küldte meg az elsőfokú szabálysértési hatóság részére az iratokat. Törvényes-e a bírósági titkár határozata? A bírósági titkár határozata törvénysértő. A határozatban helyesen hivatkozik az Sztv. 11. (5) bekezdésben foglaltakra, azonban azt nem megfelelően értelmezte. Az Sztv. 11. (5) bekezdése szerint ha az elkövetéstől számított 6 hónapon belül a cselekmény miatt büntetőeljárás indul, de a büntető ügyben eljáró hatóság, illetőleg bíróság a szabálysértési eljárás lefolytatása céljából az ügyet átteszi a szabálysértési hatósághoz az (1) bekezdés szerinti (6 hónapos) elévülés az áttételt elrendelő határozatnak a szabálysértési hatósághoz érkezése napjával újrakezdődik. Az Sztv. Kommentár szerint ha a büntetőeljárás az elkövetéstől számított 6 hónapon túl indult meg, akkor a szabálysértési cselekmény elévült. Jelen esetben a bírósági titkár úgy értékelte a büntetőeljárás alapjául szolgáló a Btk (1) bekezdésébe ütköző és a (3) bekezdés I. fordulata szerint minősülő és büntetendő veszélyhelyzetet előidéző által elkövetett segítségnyújtás elmulasztása bűntettét, mintha kizárólag a KRESZ 58. (1) bekezdésének megsértése, azaz a segítségnyújtás elmulasztása miatt indult volna, s a gyanúsításnak nem képezte
9 9 volna részét a KRESZ 28. (2) bekezdés b./ pontjának megsértése, azaz a veszélyhelyzet okozása. Ezen értelmezés akkor lenne helyes, ha az eljárás alá vont személlyel szemben csak a Btk (1) bekezdésébe ütköző és aszerint minősülő és büntetendő segítségnyújtás elmulasztásának vétsége, azaz a bűncselekmény alapesete miatt indult volna eljárás. Ebben az esetben a bűncselekmény törvényi tényállása nem foglalja magába a veszélyhelyzet okozását, a közlekedési szabályszegést. Ez utóbbi esetben lett volna helye az elévülés megállapításának és a szabálysértési eljárás megszüntetésének. A vizsgált esetben azonban megállapítható, hogy a büntetőeljárás olyan bűncselekmény minősített esete miatt indult, amelynek részét képezi a segítséget elmulasztónak egyben felróható, a segítségnyújtási kötelezettséget életre keltő sérülés okozása is. Az Sztv. 11. (5) bekezdés alapján tehát nemcsak a KRESZ 58. (1) bekezdése, hanem a KRESZ 28. (2) bekezdés b./ pontjának megsértése miatt is indult 6 hónapon belül büntetőeljárás, így az elévülés a büntetőeljárás alatt nyugodott és az áttételt elrendelő határozat szabálysértési hatósághoz érkezése napjával újrakezdődött. Mindezek alapján megállapítható, hogy a szabálysértési eljárás megszüntetésének elévülés címén nem volt törvényes indoka. Sz.B.: A D-i Rendőrkapitányság határozatának és a D-i Városi Bíróság végzésének vizsgálata során tett megállapítások (6) A szabálysértés miatt az eljárás alá vont személlyel szemben a szabálysértési hatóság, fegyelmi hatóság, az ügyészség és a bíróság által foganatosított eljárási cselekmények az elévülést félbeszakítják. A félbeszakítás napjával az elévülési idő újrakezdődik. (7) A cselekmény elkövetésétől számított két év elteltével nincs helye szabálysértési felelősségre vonásnak. 12. II. Fejezet A SZABÁLYSÉRTÉS MIATT ALKALMAZHATÓ JOGKÖVETKEZMÉNYEK Büntetések és intézkedések 13. (1) A szabálysértés miatt alkalmazható büntetések: a) az elzárás, b) a pénzbírság. (2) A szabálysértés miatt alkalmazható intézkedések: a) a járművezetéstől eltiltás, b) az elkobzás, c) d) a figyelmeztetés,
10 10 e) kitiltás. Az elzárás 14. (1) Szabálysértés miatt elzárást törvény állapíthat meg. (2) Az elzárás legrövidebb időtartama egy nap, leghosszabb tartama - a 24. (1) bekezdésében foglaltak kivételével - hatvan nap, fiatalkorú esetén harminc nap. Az elzárás végrehajtása során a fiatalkorút a felnőtt korútól el kell különíteni. (3) Az elzárás tartamába a szabálysértési őrizet teljes idejét, valamint a négy órát meghaladó előállítás tartamát be kell számítani. A szabálysértési őrizet beszámításakor minden olyan naptári nap, amelyen az elkövető fogvatartásban volt, egynapi elzárásnak felel meg. A négy órát meghaladó előállítás egynapi elzárásnak felel meg. 15. Nincs helye elzárásnak, ha az eljárás alá vont személy a) a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló törvényben meghatározott fogyatékos személy, illetve kórházi fekvőbeteg ellátásban részesül, b) a terhesség negyedik hónapját elérő nő, tizennegyedik életévét be nem töltött gyermekét egyedül nevelő szülő vagy fogyatékos, illetőleg folyamatos ápolást igénylő hozzátartozójáról egyedül gondoskodik. Az eljárási szabályok módosítását egyes szabálysértések társadalomra veszélyességének növekedése indokolja, a törvény célja az ellenük való hatékonyabb fellépés. A közvéleményt irritálja, hogy noha a feloszlatott társadalmi szervezet tevékenységében való részvétel sok helyen a nyilvánosság előtt történik, mégsem kerül sor rövid időn belül a tényállás felderítésére és hatékony szankcionálására. Elsősorban a kistelepüléseken élőket sújtja, hogy a tulajdon elleni szabálysértések felderítetlenek maradnak, a magánlaksértések elszaporodnak. Ha a valótlan bejelentést követően a hatóság vagy a közfeladatot ellátó szerv a helyszínre vonul, a polgárokat szolgáló valós feladatait időlegesen nem tudja ellátni. A törvénymódosítások célja ezen anomáliák megszüntetése. A tulajdon elleni szabálysértések elleni hatékonyabb fellépést szolgálja, hogy a törvény az elkövetővel szemben elzárás-büntetés kiszabását is lehetővé teszi; ezáltal jogi lehetőség lesz a tetten ért elkövető őrizetbe vételére, aminek önmagában is visszatartó ereje van; ezen túlmenően az elzárással fenyegetett szabálysértések esetén lehetőség van gyorsított eljárás lefolytatására is. A szabálysértések felderítését a tapasztalattal nem rendelkező jegyző helyett a büntetőeljárások során már ez irányú ismereteket szerzett rendőrség hatáskörébe utalja. A törvény bővíti a tárgyi bizonyítási eszközök felkutatásának lehetőségét. A törvény célja az is, hogy a terrorfenyegetettséggel összefüggő információk komplexebb adatok alapján történő elemzését, értékelését lehetővé tegye, és ezzel elérje a döntéshozatali folyamat felgyorsulását. Ennek érdekében a törvény szerint a döntési szintek számát csökkentve az országos rendőrfőkapitány helyett a belügyminiszter gondoskodik a terrorfenyegetettséggel összefüggő információk elemzéséről és a terrorcselekmények felszámolásáról. A törvény megszünteti fiatalkorúak esetén az elzárás büntetés kiszabásának tilalmát. A tilalom fenntartása azért nem indokolt, mert a szabálysértésekről szóló évi LXIX. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 29. (2) bekezdése szerint fiatalkorúval szemben önálló jövedelem, vagy vagyon hiányában pénzbírságot kiszabni nem lehet, ily módon a fiatalkorú által elkövetett szabálysértésnél a hatóságnak jelenleg alig van szankcionálási lehetősége. Az elzárás büntetés kiszabásának maximumát azonban fiatalkorúak esetén a felnőtt korúakra kiszabható maximum felében határozza meg a törvény, és előírja a fiatalkorúak és a felnőtt korúak végrehajtás soráni elkülönítését is. A törvény változatlanul hagyja azt a szabályt, hogy nincs helye elzárás kiszabásának (illetve elzárásra történő átváltoztatásnak), ha az elkövető kórházi fekvőbeteg ellátásban részesül. Nem tekinti azonban kizáró oknak - mert kevésbé egzakt - ha a kórházi kezelése a jövőben válik szükségessé. 15. Az Sztv. 15. b)-c) pontjaiban és az Sztv. 17. (2) bekezdés b) és c) pontjában jelölt fogyatékos személy fogalma okozhat értelmezési
11 11 problémát. A fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló évi XXVI. törvény hivatkozott 4. a) pontja szerint fogyatékos személy: az, aki érzékszervi - így különösen látás -, hallásszervi, mozgásszervi, értelmi képességeit jelentős mértékben vagy egyáltalán nem birtokolja, illetőleg a kommunikációjában számottevően korlátozott, és ez számára tartós hátrányt jelent a társadalmi életben való aktív részvétel során". Ezen belül az értelmi képességeit jelentős mértékben vagy egyáltalán nem birtokolja körülírású fogyatékosságnak az elkövetés után kell beállnia ahhoz, hogy kizárja az elzárás kiszabását [Sztv. 15. b)-c) pontja], illetőleg a jogerős elbírálás után kell beállnia ahhoz, hogy kizárja az elzárásra átváltoztatást [Sztv. 17. (2) bekezdés b)-c) pont]. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga A pénzbírság 16. (1) A pénzbírság legalacsonyabb összege háromezer forint, legmagasabb összege százötvenezer forint. A szabálysértésekről szóló évi LXIX. törvény (a továbbiakban: Sztv.) március 1-én lépett hatályba. A jogalkalmazás több mint hat évének tapasztalataiból az a következtetés szűrhető le, hogy az Sztv. - bár megfelel az alkotmányos és a nemzetközi jogi elvárásoknak - a részletszabályok kidolgozatlansága miatt nem megfelelően szabályozza a joganyagot, és felszínre kerültek olyan problémák is, amelyek az Sztv. kodifikációja során nem voltak prognosztizálhatók. Az Sztv. nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket, túlbonyolította az eljárást a bíróság szerepével, a gyorsított bírósági eljárással, a több fokozatú végrehajtási eljárással, ezért szükségessé vált, és meg is kezdődött az új szabálysértési kódex kidolgozása. Tekintettel azonban arra, hogy az új törvény előkészítése és elfogadása hosszabb időt vesz igénybe, az átmeneti időszakra is szükséges a törvény egyes rendelkezéseinek a módosítása. Az alkotmányellenes helyzet megszüntetése érdekében haladéktalanul szükséges szabályozni a hivatalos irat kézbesítéséhez fűződő vélelem megdöntésének lehetőségét. A helyszíni bírságolás részletes szabályairól szóló 10/2000. (II. 23.) BM rendelet (a továbbiakban: R.) július 30-tól hatályos módosítása nemcsak adminisztrációs terhet és többlet költséget rótt a rendőrségre, hanem adatkezelési problémát is felvetett. Az R. módosítása ugyanis arról rendelkezett, hogy a szabálysértés miatti eljárásra hatáskörrel rendelkező szabálysértési hatóság a meg nem fizetett helyszíni bírságokat tartsa nyilván a végrehajtási eljárás során, így azokat is, amelyeket nem ő szabott ki. Ebből következően rendelet határoz meg nyilvántartási feladatot, amely ellentétes a személyes adatok védelméről és a közérdekű adatok nyilvánosságáról szóló évi LXIII. törvény 3. -a (1) bekezdésének b) pontjában, a rendőrségről szóló évi XXXIV. törvény 90. -a (1) bekezdése i) pontjában, valamint az Sztv ának (1) bekezdésében foglaltakkal. A hivatkozott törvények értelmében ugyanis a rendőrség szabálysértési hatósága csak törvényben meghatározott nyilvántartásokat vezethet, azaz a szabálysértési eljárás során keletkezett meghatározott adatokat, valamint a rendőrség által helyszíni bírsággal sújtott elkövetők adatait. Ezzel szemben jelenleg nyilvántartja például a közterület-felügyelő, a határőr által - rendőrség hatáskörébe tartozó szabálysértés miatt - kiszabott helyszíni bírságokat is. Több esetben kezdeményezés történt országgyűlési képviselő és állampolgárok részéről, azért, hogy legyen meg a jogalapja a sértett tájékoztatásának a szabálysértési ügyben hozott érdemi határozattal. Ennek igénye - többek között - a közlekedési szabálysértési ügyekben keletkezett kártérítés rendezése miatt merült fel. Az adózás rendjéről szóló törvény szerint az adóhatóság akkor kereshető meg az adók módjára történő behajtás érdekében, ha a köztartozás összege meghaladja az ötezer forintot. Jelenleg mind a pénzbírság, mind a helyszíni bírság alsó határa ez alatt marad, ezért indokolt annak felemelése, ezzel együtt az adózás rendjéről szóló törvény módosítása, olyan formában, hogy a szabálysértés miatt behajtandó
12 12 összeg háromezer forint legyen. 16. Halmazat esetén a kiszabott pénzbírság összege meghaladhatja-e a maximális Ft-ot? Igen. Az Sztv. 24. (2) bekezdése szerint ugyan, ha az eljárás alá vont személyt ugyanazon szabálysértési hatóság előtt, ugyanabban az eljárásban több szabálysértés miatt vonják felelősségre, a legsúlyosabb szabálysértésre megállapított pénzbírság felső határa a felével emelhető, de nem érheti el az egyes szabálysértésekre megállapított pénzbírság felső határának együttes összegét. Ezen rendelkezés szerint, ha két forint pénzbírsággal fenyegetett szabálysértés kerül halmazatba, akár forint pénzbírság is kiszabható. Az Sztv. 16. (1) bekezdése ugyan nem tesz utalást kivételként a halmazati szabályokra, mint az elzárás kiszabásánál az Sztv. 14. (2) bekezdése, de konkrét jogszabályi felhatalmazást biztosít az Sztv. 24. (2) bekezdése, mellyel egyező megállapítást tett a Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak vezetői április 3. napján tartott tanácskozásán a szabálysértésekről szóló évi LXIX. tv. (Sztv.) értelmezésével kapcsolatban kialakított 2000.El.II.C.1/5. számú 17. -hoz írt álláspontjában (Bírósági Határozatok 2000/11. szám, Fórum rovat 17. /a.) Sz.B.: Eset megoldás (2) Önkormányzati rendelet ötvenezer forintban állapíthatja meg a pénzbírság legmagasabb összegét. Mi alapján dönti el a bíróság, hogy az adott KRESZ szabályszegés szabálysértési vagy közigazgatási eljárást von maga után? A szabálysértési és a közigazgatási eljárás viszonya. A közigazgatási bírságolási eljárás és az Sztv. szerinti eljárás egymáshoz való viszonya, párhuzamosan folyó eljárásoknál mi a szabálysértési eljárásban a teendő, hogyan alakuljon a büntetéskiszabás? Az évi I. törvény határozza meg, hogy mely közlekedési szabályok megsértése esetén van helye közigazgatási bírságnak. A közigazgatási bírság kiszabása ugyanazon jogsértés miatti szabálysértési eljárás lefolytatását nem érinti, de a szabálysértési eljárásban pénzbírság nem szabható ki. A hatályos szabályozás mellett tehát a közigazgatási eljárásé az elsőbbség.
13 13 Az Sztv. 87. (2) bekezdésének (Nem sújtható pénzbírsággal az eljárás alá vont személy, ha vele szemben az eljárás alapjául szolgáló cselekmény miatt külön jogszabály alapján közigazgatási bírság kiszabásának van helye) és az Sztv. helyszíni bírságra vonatkozó 134. (1) bekezdéséből a kivéve, ha az elkövetővel szemben az eljárás alapjául szolgáló cselekmény miatt közigazgatási bírság kiszabásának van helye szövegrész a hatályon kívül helyezése csak azt jelenti, hogy megszünteti a szabályozási kettősséget. Ugyanis a közúti közlekedésről szóló évi I. törvény (Kkt.) 21/B. (2) bekezdése már korábban maga rendezte a kérdést [Helyszíni bírság, továbbá szabálysértési eljárásban pénzbírság nem szabható ki azzal a személlyel szemben, akivel szemben a szabálysértés alapjául szolgáló előírás megsértése miatt a 21. (1) és (2) bekezdése alapján vagy a 21/A. (2) bekezdése alapján közigazgatási bírság kiszabásának van helye]. A Kkt. 21. (1) bekezdésében meghatározott - egyébként szabálysértéseknek minősülő - előírásoknak a (3) bekezdés alapján kizárólag a külön jogszabály szerinti technikai eszközzel készített és továbbított felvétellel dokumentált megszegése esetén a (2) bekezdésben meghatározott közigazgatási bírságot a (4) bekezdés szerint a Kormány által rendeletben kijelölt hatóság folytatja le. Tehát közigazgatási eljárásnak van helye a közigazgatási bírság kiszabása érdekében, egyébként a közigazgatási bírság kiszabására irányuló eljárás a szabálysértési eljárás ugyanazon jogsértés miatt történő lefolytatását nem érinti [Kkt. 21/B. (1) bekezdés], de annak során pénzbírság kiszabásának már nincs helye. A két eljárás egymáshoz való viszonya normatíve rendezetlen. Értelemszerűen a közigazgatási eljárásnak van elsőbbsége. Ha szabálysértési eljárás indul, és nincs adat a közigazgatási eljárásról, tájékozódni kell: ha indult, a szabálysértési eljárást az előzetes kérdés miatt fel kell függeszteni [Sztv. 67. (1) bekezdés a) pont], majd a közigazgatási bírság jogerős kiszabása után vagy netán a közigazgatási eljárás jogerős megszüntetése esetén a szabálysértési eljárást folytatni kell. Ha tudjuk ki a szabálysértés elkövetője elsődleges a szabálysértési eljárás lefolytatása, a jogszabály által megkívánt technikai eszközzel készült a cselekmény rögzítése, közigazgatási eljárást kell indítani. A fent kifejtettek ellenére elsődlegesen ha van elkövető, szabálysértési eljárást kellene kezdeményezni, s másodlagosan az objektív felelősség miatt lehetne közigazgatási bírságot kiszabni az üzembentartóval szemben, illetve az üzembentartótól használatba vevő személlyel szemben. Tény, hogy a törvény az objektív felelősség elsőbbségét teremtette meg, de nyitva hagyta a lehetőséget az elkövetővel szemben szabálysértési eljárás lefolytatására, közúti járművezetéstől eltiltás alkalmazására, mellyel a rendőrség, mint I. fokú szabálysértési hatóság gyakorlatilag nem él. Álláspontunk szerint a jogalkotó szándéka is az volt, hogy kiküszöbölje azon eseteket, amikor a szabálysértési hatóság felhívására az adatot közlő üzembentartó
14 14 adatszolgáltatási kötelezettségének úgy tett eleget, hogy név nélkül megjelölte, miszerint a járművet a cselekmény időpontjában közeli hozzátartozója vezette, s rá nézve élt mentességi jogával. Ebben az esetben érvényesülhetne a közigazgatási bírság szerepe az üzembentartóval, illetve amennyiben teljes bizonyító erejű magánokirattal igazolni tudja, hogy a járművet másnak átadta a használatba átvevővel szemben. Ezzel szemben az évi I. törvény szabályozása szerint elsődlegessé vált az objektív felelősség, így ezen probléma megoldása a jogalkotóra vár. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga Beszámítható-e a pénzbírság összegébe az eljárás alá vont személy által 4 órát meghaladó őrizetben, előállításban eltöltött idő? Gyorsított bírósági eljárás lefolytatása során, ha az őrizetben lévő eljárás alá vont személlyel szemben nem elzárás, hanem pénzbírság kerül kiszabásra, a szabálysértési őrizet beszámításának szabályai az alábbi Sztv. rendelkezés alapján, vagy a Be. szabályai alapján alakulnak? E körben két álláspont alakult ki, az egyik álláspont szerint a 14. (3) bekezdés értelmében csak az elzárás tartamába lehet a szabálysértési őrizet teljes idejét, valamint a négy órát meghaladó előállítás tartamát beszámítani, a Szabálysértési törvény a pénzbírságba történő beszámításra nem ad lehetőséget. A másik álláspont szerint ez méltánytalan azokkal szemben, akik a 111. (1) bekezdése értelmében a határozat jogerőre emelkedésétől számított 30 napon belül a pénzbírságot megfizették. Ezen többségi álláspont szerint a határozat rendelkező részében meg kell határozni, hogy a kényszerintézkedésekkel kapcsolatosan mennyi pénzbírságot tekint lerovottnak a bíróság. A Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak álláspontja (Bírósági Határozatok évi 11. szám) az Sztv hoz fűzve: c) Ha az eljárás alá vont személy szabálysértési őrizetben volt, kiszabott pénzbírságot vagy annak egy részét az Sztv. 14. (3) bekezdésének és az Sztv. 17. (5) bekezdésének értelemszerű alkalmazásával lerovottnak kell nyilvánítani. Ennek során minden olyan naptári nap helyett, amelyen az elkövető fogva tartásban volt (őrizetben vagy előállításának tartama a négy órát meghaladta), a pénzbírságból ezer forinttól háromezer forintig terjedő összeget kell figyelembe venni. Fentiek alapján a bíróság a végzésének rendelkező részében rögzíti, hogy milyen összegű pénzbírságot tekint lerovottnak a szabálysértési őrizetben töltött idő miatt. Megjegyzendő, hogy törvényi felhatalmazáson alapuló megoldás a pénzbírság elzárásra történő átváltoztatása esetén való beszámítás lenne. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga 17. (1) A pénzbírságot meg nem fizetés esetén, ha adók módjára nem hajtható be, közérdekű munkára vagy elzárásra kell átváltoztatni.
15 15 1. A törvény a tulajdon elleni szabálysértések felderítésének javítása érdekében módosításokat hajt végre a hatásköri és illetékességi szabályok körében. Egyrészt általános illetékességi szabállyá az elkövetés helyét teszi, másrészt a tulajdon elleni szabálysértések esetén pedig a rendőrség közreműködésére van lehetőség A jelenlegi szabályozás, azaz az elkövető lakóhelye szerinti illetékesség az elkövető érdekeit jobban szolgálja, azt biztosítja, hogy az elkövető a legkisebb munkakieséssel és időveszteséggel tudjon a szabálysértési hatóság előtt megjelenni. A lakóhely szerinti illetékesség azonban a felderítés hatékonyságát gátolja akkor, ha a lakóhely nem azonos az elkövetés helyével. Emellett ez az illetékességi szabály kevésbé szolgálja a sértett, mint az elkövető érdekeit. Indokolt tehát az illetékességi szabályok módosítása úgy, hogy az eljárás lefolytatására az a szabálysértési hatóság legyen illetékes, amelynek a területén a szabálysértést elkövették. Az elkövetés helye fontos lehet olyan cselekmények esetén, ahol bonyolultabb bizonyítási eljárás lefolytatására van szükség, különös tekintettel a helyismeretre június 1-jét megelőzően a tulajdon ellen elkövetett szabálysértések értékhatára tízezer forint volt. Ez azt jelentette, hogy minden Ft-ot meghaladó összegű tulajdon elleni cselekmény bűncselekmény volt. A Büntető Törvénykönyvről szóló évi IV. törvény (a továbbiakban: Btk.) és más büntetőjogi tárgyú törvények módosításáról szóló évi XXVII. törvény Ft-ban határozta meg a szabálysértések felső értékhatárát. Ez a módosítás azt eredményezte, hogy a Ft-ot meg nem haladó értékre elkövetett szabálysértési ügyekben a jegyzőnek kell szabálysértési eljárást lefolytatnia. Mára világossá vált, hogy ez kiemelkedő problémát jelent a tulajdon elleni szabálysértések körében, hiszen az elkövető kilétének megállapítása érdekében szükséges felderítési jellegű bizonyítási cselekmények elvégzéséhez a jegyző nem rendelkezik kellő speciális szakismerettel és kellő apparátussal. Ennek okán a tulajdon elleni szabálysértések elkövetőinek jelentős része ismeretlen marad. Megállapítható ezért, hogy a jegyző csak abban az esetben a megfelelő szabálysértési hatóság az eljárás lefolytatásához, ha az elkövető kiléte megállapítható, és a tényállás egyszerű, különösebb bizonyítás lefolytatása nem indokolt. Az eredményes felderítő tevékenységhez szükséges az elkövető kilétének megállapítása, az elkövető és a tanúk meghallgatása, a tárgyi bizonyítási eszközök megszerzése, valamint a helyszín megszemlélése, ruházat, csomag és jármű átvizsgálásának az elvégzése. Ennek elvégzésére a rendőrség felkészült, mivel a vagyon elleni bűncselekmények nyomozását vagy felderítését is e szerv végzi, különbség a tulajdon elleni szabálysértésekhez viszonyítva csak az értékhatár tekintetében van. A rendőrség az a szerv, amely a legnagyobb felkészültséggel rendelkezik a jogellenes cselekmények felderítéséhez. A rendőrség a közbiztonság és a belső rend védelmének fő szerve, a rendőrök minden esetben részesülnek olyan képzésben, amely a bűncselekmények és szabálysértések megelőzésére, illetve felderítésére vonatkozik. 2. A törvény olyan szigorítást is tartalmaz, amely abba az irányba hat, hogy a szabálysértési eljárásban kiszabott szankció - elsősorban a pénzbírság - végrehajtására a lehető leghatékonyabban kerüljön sor, és a szankcionált személy ne kerülhesse el a szabálysértést megvalósító magatartásának következményeit. A szabálysértési eljárásban kiszabott pénzbírság önkéntes megfizetésének elmulasztása esetén az általános végrehajtás hatékonyabbá tétele érdekében a pénzbírság meg nem fizetése esetén a törvény törli a közvetlen letiltást, és a pénzbírság meg nem fizetését követően haladéktalanul adók módjára történő végrehajtást rendel el. Ezzel az eddigi tapasztalatok alapján meglehetősen alacsony hatékonyságú közvetlen letiltás jogintézménye megszüntetésre kerül, amely gyorsítja a végrehajtási folyamatot. Az évi LXIX. törvény (a továbbiakban: Sztv.) meghatározza azokat az eszközöket, amelyeket az önkéntes teljesítés hiányában a pénzbírság befizetése érdekében alkalmazni lehet. A pénzbírságot meg nem fizetőkkel szemben első lépésként a közigazgatás általános szabályai szerint történő behajtásra, illetve adók módjára történő behajtásra van lehetőség. A törvény úgy módosítja az Sztv. 17. (1) bekezdését, hogy kikerül a rendelkezésből a közigazgatás általános szabályai szerint történő behajtás, ami a letiltást jelenti. Ennek indoka az, hogy az adók módjára történő behajtás letiltással veszi kezdetét, ezért szükségtelen ennek az intézkedésnek a lehetőségét két alkalommal biztosítani. (2) Nincs helye elzárásra történő átváltoztatásnak, ha az eljárás alá vont személy a) a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló törvényben meghatározott fogyatékos személy, illetve kórházi fekvőbeteg ellátásban részesül, b) a terhesség negyedik hónapját elérő nő, tizennegyedik életévét be nem töltött gyermekét egyedül nevelő szülő vagy fogyatékos, illetőleg folyamatos ápolást igénylő hozzátartozójáról egyedül gondoskodik. (3) A (2) bekezdés esetében nincs helye közérdekű munkára átváltoztatásnak.
16 16 A törvény megszünteti fiatalkorúak esetén az elzárás büntetés kiszabásának tilalmát. A tilalom fenntartása azért nem indokolt, mert a szabálysértésekről szóló évi LXIX. törvény (a továbbiakban: Sztv.) 29. (2) bekezdése szerint fiatalkorúval szemben önálló jövedelem, vagy vagyon hiányában pénzbírságot kiszabni nem lehet, ily módon a fiatalkorú által elkövetett szabálysértésnél a hatóságnak jelenleg alig van szankcionálási lehetősége. Az elzárás büntetés kiszabásának maximumát azonban fiatalkorúak esetén a felnőtt korúakra kiszabható maximum felében határozza meg a törvény, és előírja a fiatalkorúak és a felnőtt korúak végrehajtás soráni elkülönítését is. A törvény változatlanul hagyja azt a szabályt, hogy nincs helye elzárás kiszabásának (illetve elzárásra történő átváltoztatásnak), ha az elkövető kórházi fekvőbeteg ellátásban részesül. Nem tekinti azonban kizáró oknak - mert kevésbé egzakt - ha a kórházi kezelése a jövőben válik szükségessé. (4) Egynapi közérdekű munkának ötezer forint pénzbírság felel meg. 17. a.) A pénzbírság legmagasabb összege százötvenezer forint és ez a felső határ halmazat esetén a felével emelhető [16. (1) bekezdés, 24. (2) bekezdés]. Az elzárásra történő átváltoztatás során a pénzbírságot helyettesítő elzárás leghosszabb tartama azonban legfeljebb hatvan, illetve kilencven nap lehet [17. (5) bekezdés, 24. (2) bekezdés] akkor is, ha az átváltoztatási kulcs figyelembevételével ennél hosszabb tartamot kellene megállapítani. b.) A 87. (2) bekezdés d./ pontja szerint a pénzbírságot kiszabó határozatnak tartalmaznia kell a pénzbírság átváltoztatása esetére megállapított közérdekű munka, illetve elzárás tartamát. E rendelkezésből következik: ha az elkövető megkezdi a közérdekű munka végzését, de utóbb munkakötelezettségének nem tesz eleget, a pénzbírság hátralévő részéből annyiszor ötezer forintot kell levonni, ahány napon át ténylegesen közérdekű munkát végzett. A pénzbírság fennmaradó részét a pénzbírságra megállapított átváltoztatási kulcsnak megfelelően kell elzárásra átváltoztatni. c.) Ha az eljárás alá vont személy szabálysértési őrizetben volt, a kiszabott pénzbírságot vagy annak egy részét az Sztv. 14. (3) bekezdésének és Sztv. 17. (5) bekezdésének értelemszerű alkalmazásával lerovottnak kell nyilvánítani. Ennek során minden olyan naptári nap helyett, amelyen az elkövető fogvatartásban volt (őrizetben vagy előállításának tartama a négy órát meghaladta), a pénzbírságból ezer forinttól háromezer forintig terjedő összeget kell figyelembe venni. A Legfelsőbb Bíróság büntető Kollégiuma és a megyei bíróságok (a Fővárosi Bíróság) büntető kollégiumainak vezetői április 3. napján tartott tanácskozásán a szabálysértésekről szóló évi LXIX. tv. (Sztv.) értelmezésével kapcsolatban kialakított 2000.El.II.C.1/5. számú álláspontjai (Bírósági Határozatok 2000/11. szám, Fórum rovat) A bíróság által kiszabott Ft és Ft közötti pénzbírság hány nap közérdekű munkára változtatható át? A 111. (9) bekezdésére tekintettel, mivel a közérdekű munka leghosszabb tartama 20 nap lehet, ezért ha a bíróság által kiszabott forint és forint közötti pénzbírság nem halmazati büntetésként került kiszabásra, akkor a közérdekű munka tartama 20 napnál több nem lehet, tekintettel a 17. (4) bekezdésében meghatározott kötelező forintos átváltoztatási kulcsra is.
17 17 Sztv. 17. (4) bekezdés, Sztv (9)-(10) bekezdés és Sztv. 24. (2) bekezdés egybevetésével séma: pénzbírság / Ft = közérdekű munkanapok száma, de legfeljebb 20, halmazati büntetésnél legfeljebb 30 nap lehet a fennmaradó rész elesik. A Magyar Bíróképző Akadémia büntető ügyszakos bírák számára a szabálysértési eljárásról tartott kétnapos (2010. február ) képzésének szerkesztett összefoglaló munkaanyaga (5) Az elzárásra történő átváltoztatás során ezer forinttól háromezer forintig terjedő összeg helyett egynapi elzárást kell számítani. A pénzbírság helyébe lépő elzárás - a 24. (2) bekezdésében foglaltak kivételével - egy napnál rövidebb és hatvan napnál több nem lehet. A járművezetéstől eltiltás 18. (1) Ha a szabálysértést meghatározó jogszabály lehetővé teszi, a pénzbírság kiszabása mellett vagy önálló intézkedésként az eljárás alá vont személy eltiltható a járművezetéstől, ha a szabálysértést engedélyhez kötött járművezetés szabályainak megszegésével követte el. (2) A vezetői engedély visszaadása külön jogszabályban meghatározott feltétel teljesítésétől tehető függővé. (3) A járművezetéstől eltiltás meghatározott járműkategóriára és járműfajtára is vonatkozhat. (4) A járművezetéstől eltiltás legrövidebb tartama egy hónap, leghosszabb tartama egy év. 18. Az illetékes rendőrkapitányság részéről érkezett kérdés volt, hogy változott-e a bírósági gyakorlat a tekintetben, hogy például ittas vezetés szabálysértés elbírálása során figyelembe veszik az ittas járművezetés vétsége esetén általában kiszabott pénzbüntetés összegét és a járművezetéstől eltiltás alkalmazása során pedig azt, hogy ha az első alkalommal követi-e el az eljárás alá vont személy a cselekményt, ezért elengedik az eltiltást? Ehhez kapcsolódó kérdés volt, hogy ittas vezetés szabálysértés esetén a területen működő rendőrségek az ügyek 100%- ában alkalmaz járművezetéstől eltiltás intézkedést is. A bíróság kifogás alapján milyen elvek alapján mellőzi a járművezetéstől eltiltást? A már említett január 1-től életbe lépett Büntető Törvénykönyvet érintő, pénzbüntetés összegére vonatkozó jogszabályi változás magával hozta - a bíróság elé állítás keretében született ítéleteket ismerve - a több százezer forintos ( Ft) pénzbüntetések kiszabását, melyhez képest a rendelet 42. -a szerinti ittas vezetés szabálysértés maximális szankciója a Ft pénzbírság sem tekinthető eltúlzottnak. Így a jövőben okkal nem fordulhat elő, hogy a bíróság azért enyhíti a szabálysértési pénzbírság összegét, hogy igazítsa a bűncselekménnyel kiszabható pénzbüntetés összegéhez, arányosítva tárgyi súlyuk szerint a szankciókat. A közúti járművezetéstől eltiltás alkalmazása során az eset összes körülményeit a súlyosító és enyhítő körülmények súlyát, nyomatékát együttesen kell vizsgálni ahhoz, hogy dönteni lehessen ezen intézkedés szükségességéről, illetve mértékéről. Ebben jó iránymutatást ad a Legfelsőbb Bíróság 38. számú Büntető Kollégiumi véleménye, melynek analóg alkalmazása szerint a közúti járművezetéstől eltiltás a büntetés kiszabás céljának megvalósulása érdekében akkor indokolt, ha a közlekedési
18 18 cselekmény elkövetési körülményeiből vagy az elkövető személyiségéből arra kell következtetni, hogy az elkövetőnek a közlekedésben járművezetőként való részvétele a közlekedés biztonságát, mások életét vagy testi épségét veszélyezteti. A határozott időtartamra való eltiltás mértékének a megállapításánál a cselekmény jellegének, tárgyi súlyának, az elkövető közlekedési előéletének és a bűnösség fokának van meghatározó jelentősége. Indokolt a járművezetéstől eltiltás, ha az elbírált cselekmény elkövetési körülményeiből vagy az elkövető személyiségéből arra kell következtetni, hogy a közúti forgalomban való részvétele a közlekedés biztonságát veszélyezteti. Szándékos veszélyeztetés, az alapvető vagy nagyobb mérvű veszély elhárítását szolgáló közlekedési szabályok (elsőbbség megadása, előzés, kanyarodás) semmibe vételét jelző agresszív vezetés vagy a szabályoknak tudatos és módjánál fogva durva megszegése indokolja az eltiltást. Az alkoholfogyasztást követő járművezetést a Bkv. kiemelten kezeli, hiszen az ittas járművezetés a tapasztalat szerinti súlyos következményeinél és gyakoriságánál fogva mind a közlekedési bűncselekményeknél, mind a szabálysértéseknél az egyik legveszélyesebb cselekmény. Indokolt az eltiltás, ha az ittasság mértéke magas, bűncselekményi értékhatárhoz közeli, ha ittas vezetés miatt már az elkövetőt korábban is felelősségre vonták, ha egyébként is rendszeresen italozó életmódot folytat, idült alkoholista, ittasan tömegszállító járművet vezet vagy ha súlyosabb megítélésű balesetet okoz. Amennyiben azonban az elkövető hosszabb ideje kifogástalanul vesz részt a közlekedésben, az általános életvitele rendszeres italozásra nem utal, úgy az ittas járművezetés esetén is a mellékbüntetés alkalmazása ellen szólhat az elkövetés alkalmi jellege, a levegő- vagy véralkohol érték alacsony foka. Ugyancsak mellőzhető az eltiltás az olyan élethelyzetek megállapítása esetén, amikor váratlan és méltányolható ok készteti az alkoholt fogyasztó személyt arra, hogy a törvényi tilalom ellenére járművet vezessen. Szintén nem indokolt a járművezetéstől eltiltás, ha az elkövető előélete, közlekedési viselkedése egyébként kedvező. Fentiek alapján tehát nem vitatható a bírósági gyakorlat, hogy ha az eljárás alá vont személy elköveti ugyan az ittas vezetés szabálysértését, de a vér- vagy levegőalkohol mértéke csekély, az eljárás alá vont személy hosszabb ideje kifogástalanul vett részt a közlekedésben, általános életvitele rendszeres italozásra nem utal, előélete, közlekedési viselkedése egyébként kedvező vagy váratlan és méltányolható ok készteti az alkoholfogyasztó személyt arra, hogy járművet vezessen, a bíróság ne csak mérsékelje, hanem mellőzze a közúti járművezetéstől eltiltást. Következetes viszont a bírósági gyakorlat abban, hogy a közúti járművezetéstől eltiltás egzisztenciális kihatásait nem az eltiltás szükségességénél, hanem annak mértékénél veszi figyelembe.
19 19 Vitatható tehát az elsőfokú szabálysértési hatóság azon gyakorlata, ha az ittas vezetés szabálysértésének megállapításakor mérlegelés nélkül 100%-ban alkalmaz közúti járművezetéstől eltiltást, s nem veszi figyelembe az eset összes körülményét, még ha ezen szabálysértéseknél a generális prevenciót, megelőzést nagymértékben szolgálja. Szükséges még kitérni arra is, hogy míg a bűncselekményi pénzbüntetés és szabálysértési pénzbírság vonatkozásában a Btk. módosítás a pénzbüntetés összegének emelésével arányosította a cselekmények tárgyi súlyát, addig a közúti járművezetéstől eltiltás mellékbüntetés, illetve intézkedés alkalmazásánál fenti arányosítás nagy problémát jelent jogszabály módosítás hiányában. Az ittas járművezetés vétsége 1 évtől 10 évig terjedő, határozott idejű, illetve végleges hatályú közúti járművezetéstől eltiltással büntethető, míg az ittas vezetés szabálysértése 1 hónaptól 12 hónapig terjedő közúti járművezetéstől eltiltással sújtható. Mivel a bíróság bűncselekmény elkövetése esetén az 1 éves tartam alá leszállni nem tud, így gyakran a 0,8-0,9 ezrelék véralkohol értékű enyhe fokú befolyásolt elkövetőkkel szemben a bíróság nem alkalmaz közúti járművezetéstől eltiltást. 0,6-0,7 ezrelékes véralkohol szintnél az elkövető 6 hónapot meghaladó, akár 12 hónapot is elérő eltiltással számolhat, így nehezen feloldható jogalkotói szándék hiányában az a gyakorlat, melyre a védők is rendszeresen hivatkoznak, hogy ha az eljárás alá vont személy egy kicsivel többet ivott volna és enyhe fokú befolyásolt állapotba kerül, úgy megúszta volna eltiltás nélkül. A rendőrségi vezetők részéről magyarázatként hangzott el, hogy azon területeken, ahol például gyakori a kerékpáros baleset, súlyos szankciót alkalmaz a szabálysértési hatóság az ittas vagy láthatósági mellényt nem viselő kerékpárosokkal szemben. Ezzel szemben azt tapasztalják, hogy a bíróság rendszeresen enyhíti ezen büntetéseket. Szükséges tehát, hogy a határozat indoklásából derüljön ki ezen cselekmények helyi szintű elszaporodottsága, balesetveszélyessége (forgalmas úton, közvilágítás nélküli szakaszon...stb.), hogy a bíróság számára is kiderüljön, mi az oka, hogy az adott rendőrkapitányság területén másokétól eltérő a büntetéskiszabási gyakorlat. Így elkerülhető a rendszeres, általános megelőzési célokat rontó enyhítés. A Debreceni Városi Bírósággal, mint másodfokú szabálysértési hatósággal való megbeszélésre a Debreceni Rendőrkapitányság Igazgatásrendészeti Osztály vezetője által feltett kérdések és az azokra adott válaszok és EMLÉKEZTETŐ a Hajdú-Bihar Megyei Bíróságon február 19-én a rendőrség, mint elsőfokú, és a bíróság, mint másodfokú szabálysértési hatóság képviselői részvételével - zajlott konzultációról. A közigazgatási bírsággal sújtandó közlekedési szabályszegések köréről szóló 410/2007.(XII.29.) Korm. rendelet alkalmazásával összefüggésben mutatkozó anomáliáról: Annak ellenére, hogy a közúti közlekedésről szóló évi I. törvény 21/B. -a megteremti annak lehetőségét, hogy a közigazgatási eljárással párhuzamosan szabálysértési eljárás is induljon a közlekedési szabályszegést elkövető személlyel szemben, ez a gyakorlatban mégsem működik. Kitűnik ez abból, hogy a közigazgatási bírság alkalmazhatóságát követően gyakorlatilag megszűntek a sebességtúllépéssel
20 20 összefüggő kifogások miatti eljárások a bíróságon. A rendőrhatóság részéről is megerősítették azt a gyakorlatot, hogy kizárólag az üzemeltetővel szemben indul közigazgatási eljárás és kerül sor bírság kiszabására a gyorshajtásról készült fényképfelvétel és méréseredmény nyomán anélkül, hogy akár a helyszínen, akár jelentős sebességtúllépés mellett is a gépjármű megállítására, igazoltatásra sor kerülne, illetve utóbb sem tesznek lépéseket a szabálysértést elkövető személyének beazonosítására, úgy tűnik, hogy elsődleges, lassan kizárólagos célként a közigazgatási bírság alkalmazása jelenik meg. A kialakulófélben lévő diszfunkcionálisként értékelhető jogalkalmazás eredményeként a járművezetéstől eltiltás, mint az Sztv.18. -ában szabályozott intézkedés alkalmazása elmarad, amivel összefüggésben úgy a speciális, mint a generális prevenció elve sérül. Fenti okból célszerűnek mutatkozik a kialakult helyzetre a figyelmet minden adódó fórumon felhívni. A Debreceni Városi Bírósággal, mint másodfokú szabálysértési hatósággal való megbeszélésre a Debreceni Rendőrkapitányság Igazgatásrendészeti Osztály vezetője által feltett kérdések és az azokra adott válaszok és EMLÉKEZTETŐ a Hajdú-Bihar Megyei Bíróságon február 19-én a rendőrség, mint elsőfokú, és a bíróság, mint másodfokú szabálysértési hatóság képviselői részvételével - zajlott konzultációról. 19. (1) A járművezetéstől eltiltás hatálya - kivéve, ha a rendőr a vezetői engedélyt a helyszínen elveszi - a határozat jogerőre emelkedésével kezdődik. (2) A járművezetéstől eltiltás tartamába be kell számítani azt az időt, amelynek tartamára az eljárás alá vont személy vezetői engedélyét a szabálysértéssel összefüggésben visszavonták. A 2. pontosításokat hajt végre a járművezetéstől eltiltás kezdő időpontja és a beszámítás tekintetében. 1. Jelenleg nem az Sztv., hanem a szabálysértésekről szóló évi LXIX. törvény végrehajtásáról szóló 11/2000. (II. 23.) BM rendelet (a továbbiakban: R.) határozza meg a járművezetéstől eltiltás kezdő időpontját. Az R. a járművezetéstől eltiltást kiszabó határozat jogerőre emelkedését jelöli meg mint az eltiltás kezdetét. E szabályozáson a törvény sem változtat, csupán az R. rendelkezését törvényi szintre emeli. 2. A hatályos Sztv. rendelkezik arról, hogy az eltiltás tartamába be kell számítani azt az időt, amelynek tartamára az eljárás alá vont személy vezetői engedélyét a szabálysértéssel összefüggésben elvették, illetve bevonták. Be kell számítani azt az időt is, amikor büntetőeljárás indult a cselekmény miatt, azonban a büntetőeljárás feltételei nem állnak fenn, és az ügyet átteszik szabálysértési eljárás lefolytatása céljából a szabálysértési hatósághoz. E szabályon a törvény annyiban változtat, hogy pontosítja az Sztv. megfogalmazását, és az engedély visszavonásáról rendelkezik. Ha az engedély a helyszínen elvételre került, akkor az engedély elvételére szükségtelen utalni, mert az engedély visszavonásáról szóló határozatban a visszavonás időpontját a hatóság az elvétel időpontjával azonos időpontban határozza meg. 19. Alkalmazható-e járművezetéstől eltiltás intézkedés első fokon bírósági hatáskörbe tartózó szabálysértés, jelesül az Sztv. 156/A. (1) bekezdése szerinti járművezetés az eltiltás hatálya alatt szabálysértés esetén? A járművezetés eltiltás tartama alatt elkövetett szabálysértés miatt (Sztv. 156/A. ) a bíróság kiszabhat-e, vagy sem járművezetéstől eltiltást? Nem alkalmazható járművezetéstől eltiltás, mert az Sztv. 156/A. -a erről külön nem rendelkezik.[sztv. 18. (1) bekezdés és Sztv. 156/A. ].

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság