text:
A NEMZETI MÉDIA- ÉS HÍRKÖZLÉSI HATÓSÁG MÉDIATANÁCSÁNAK. 1134/2014. (XI. 25.) számú HATÁROZATA - PDF
Download "A NEMZETI MÉDIA- ÉS HÍRKÖZLÉSI HATÓSÁG MÉDIATANÁCSÁNAK. 1134/2014. (XI. 25.) számú HATÁROZATA"
1 Ügyiratszám: /2014. Tárgy: a Magyar RTL Televízió Zrt. fellebbezésének elbírálása A NEMZETI MÉDIA- ÉS HÍRKÖZLÉSI HATÓSÁG MÉDIATANÁCSÁNAK 1134/2014. (XI. 25.) számú HATÁROZATA A Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság Médiatanácsa (a továbbiakban: másodfokú hatóság) a Magyar RTL Televízió Zrt. (1222 Budapest, Nagytétényi út 29., a továbbiakban: Médiaszolgáltató) által a Nemzeti Médiaés Hírközlési Hatóság Hivatalának (a továbbiakban: elsőfokú hatóság) szeptember 29-én kelt, MN/ /2014. számú határozata (a továbbiakban: elsőfokú határozat) ellen benyújtott fellebbezését elutasítja, és az elsőfokú határozatot helybenhagyja. E másodfokú határozat ellen nincs helye fellebbezésnek, a közléssel jogerőssé válik. Jelen határozat bírósági felülvizsgálatát a kézhezvételtől számított harminc napon belül a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságnak címzett, az elsőfokú döntést hozó hatóságnál előterjesztett keresetlevéllel lehet kezdeményezni. A keresetlevél benyújtásának a határozat végrehajtására nincs halasztó hatálya, a keresetlevélben a keresettel támadott döntés végrehajtásának felfüggesztés a bíróságtól kérhető. A keresetet a bíróság tárgyalás tartása nélkül bírálja el, a keresetlevélben tárgyalás tartása kérhető. Indokolás Az elsőfokú hatóság általános hatósági felügyeleti hatáskörében rendszeresen vizsgálja a Médiaszolgáltató működését annak tekintetében, hogy eleget tesz-e a médiaszolgáltatásokról és a tömegkommunikációról szóló évi CLXXXV. törvény (a továbbiakban: Mttv.) hallássérültek számára hozzáférhető műsorszámokra vonatkozó rendelkezéseiben foglaltaknak. Az elsőfokú hatóság az elsőfokú határozatban megállapította, hogy a Médiaszolgáltató RTL Klub elnevezésű médiaszolgáltatásában, 2014 áprilisában több alkalommal megsértette a hallássérültek számára hozzáférhető műsorszámokra vonatkozó törvényi kötelezettségeket, az alábbiak szerint. A Médiaszolgáltató április 4-én és 28-án megsértette az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pont bc) alpontjában foglalt azon törvényi rendelkezést, amely értelmében évben a filmalkotás, játék és a közszolgálati célokat szolgáló műsorszám naptári naponként, a 6 óra és 24 óra közötti műsoridőben, legalább tíz órán keresztül magyar nyelvű felirattal vagy jelnyelvi tolmácsolással elérhető kell, hogy legyen. Az elsőfokú hatóság megállapította továbbá, hogy a Médiaszolgáltató április 28-án egy alkalommal megsértette a hallássérültek számára hozzáférhető műsorszámokra vonatkozó, az Mttv. 39. (4) 1
2 bekezdésben foglalt azon törvényi rendelkezést, amely értelmében a feliratozott műsorszámot a médiaszolgáltató köteles annak teljes időtartama alatt feliratozni. Ezen túl az elsőfokú hatóság megállapítása szerint a Médiaszolgáltató április 4-én, 13-án, 17-én és 28- án, összesen hat alkalommal megsértette az Mttv. 39. (5) bekezdés második mondatában foglalt előírást, amely szerint a műsorszámok szövege feliratozott változatának pontosnak kell lennie, és a képernyő történéseivel szinkronban kell állnia. Az elsőfokú hatóság az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pont bc) alpontjának sérelme miatt esetenként ,- Ft, összesen ,- Ft, az Mttv. 39. (4) bekezdés megsértése miatt ,- Ft, míg az Mttv. 39. (5) bekezdés második mondatában foglaltak sérelme miatt esetenként ,- Ft, összesen ,- Ft összegű bírság megfizetésére kötelezte a Médiaszolgáltatót. A Médiaszolgáltató az elsőfokú határozat ellen a fellebbezés benyújtására vonatkozó törvényes határidőn belül, a fellebbezési díj megfizetésének igazolásával fellebbezést terjesztett elő. A Médiaszolgáltató fellebbezésében az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pont bc) alpontjában foglalt rendelkezés megsértésével kapcsolatban előadta, hogy nincs tisztában azzal, hogy az elsőfokú hatóság milyen műsorszámokat, milyen időtartamban vett figyelembe a kötelezettség vizsgálata körében. Az elsőfokú határozat ugyanis csak részben fedte fel, hogy a hatóság mire alapozza az érintett napok tekintetében a hiányt. A Médiaszolgáltató szerint a kvótához szükséges mértékben, sőt, azt meghaladóan látta el felirattal műsorszámait. A Médiaszolgáltató részletesen kifejtette abbéli álláspontját, hogy a kötelezően feliratozandó műsorszámok is beleszámítanak a napi kvótába, figyelemmel arra, hogy azok az Mttv ban foglalt közszolgálati célú műsorszámoknak tekintendők. Véleménye szerint a számításból nem hagyható ki hírműsorainak időtartama sem, továbbá a jogsértés nem alapítható az Mttv. indokolására. Vitatta a Médiaszolgáltató az elsőfokú hatóság azon megállapítását, miszerint a tárgyi napokon a feliratozott műsorszámokon kívül számos olyan műsorszámot sugárzott, melyeket az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontja értelmében segédlettel kellett volna ellátni. Emellett az elsőfokú határozatban megnevezett műsorszámokkal kapcsolatosan, táblázatos formában felsorolta a kérdéses napokon felirattal ellátott műsorszámokat. Előadta továbbá, hogy a felsorolt napokon a tízórányi kvótát meghaladóan látta el felirattal filmalkotásait, közszolgálati célú műsorszámait és a játékokat, illetve feliratozott olyan típusú műsorszámokat is, amelyek egyébként nem esnek a törvényi kötelezettség alá. A Médiaszolgáltató az Mttv. 39. (4) és (5) bekezdésével kapcsolatban előadta, hogy az abban foglalt előírásokat nem sértette meg, tekintettel arra, hogy a kifogásolt feliratok minden esetben feltüntetésre kerültek, azok a műsor teljes időtartama alatt a képernyőn olvashatóak és pontosak voltak, valamint a képernyő történéseivel szinkronban álltak. Véleménye szerint a hivatkozott rendelkezések nem a szó szerinti feliratozást írják elő, hanem mindösszesen azt követelik meg, hogy a feliratozás a műsorszám egységét nem sértve, annak teljes időtartamára terjedjen ki, valamint a feliratozott változat pontos legyen, és az szinkronban álljon a képernyőn látottakkal. Az élő műsorok közvetítésével kapcsolatosan előadta továbbá, hogy azok feliratozása a sugárzással egy időben történik, tehát a feliratozásra az adás pillanatában kerül sor, ami esetenként apróbb csúszásokat eredményezhet. A teljesen szöveghű, pontos felirat véleménye szerint a nézők figyelmét óhatatlanul megosztja, hisz így egyszerre kell a képernyő történéseit és a megjelenő feliratot is követni. A vitatott feliratkésések a képi összeállítás és a felirat összhangjának megteremtése érdekében történtek. A korábbi hír feliratának képernyőn való további megjelenítése a már fenti indokokkal, azaz a nézők igényeinek figyelembe vételével, a könnyebb olvashatósággal és a felirat információgazdagságával indokolható. A Médiaszolgáltató álláspontja szerint továbbá nem állja meg a helyét az elsőfokú hatóság azon észrevétele, hogy a siket és nagyothalló nézők védelme érdekében a műsorszámokat a feliratozáson kívül akár jelnyelvi tolmácsolással is elláthatja. Véleménye szerint a jelnyelvi tolmács alkalmazása semmi esetben sem valós 2
3 alternatíva, mivel az a siket és nagyothallók csoportjának csupán egy szűk rétegét szolgálja ki, éppen ezért a jelnyelvi tolmács alkalmazása a nagyothallók csoportjának többségét végérvényesen kizárja a műsorok élvezetéből. A Médiaszolgáltató álláspontja szerint nem világos, hogy az elsőfokú hatóság mit ért azon, hogy a felirat hiányos, pontatlan volt, valamint, hogy nem volt szinkronban az elhangzottakkal stb. Az általánosság szintjén mozgó elemzés véleménye szerint jogsértés megállapításra nem alkalmas, az nem szolgálhat marasztalás alapjául. Előadta továbbá, hogy az elsőfokú hatóság által hivatkozott Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 17.K /2013/4. számú ítélete nem írja elő a szinkronitás értelmezése során a pontosság olyan mértékét, amit az elsőfokú hatóság megkövetel. Épp ellenkezőleg, a Médiaszolgáltató értelmezése szerint maga a bíróság is úgy fogalmaz, hogy a feliratnak lehetőleg egy időben kell megjelennie az elhangzottakkal. Ezzel álláspontja szerint a bíróság is elismeri, hogy a feliratozás sajátossága, a műsorok szerkezete nem teszi mindig lehetővé, hogy a segédlet olyan mértékben pontos legyen, ahogyan azt az elsőfokú hatóság elvárná. A Médiaszolgáltató tehát maximálisan osztja a fenti ítélet megállapításait, fenntartva azon véleményét, hogy az általa készített segédletek nem akadályozták, és semmi esetben sem hátráltatták a megértést, illetve követhetőséget. A jogszabály a pontosságot és a látottakkal való szinkront követeli meg, ami a Médiaszolgáltató meggyőződése szerint teljes mértékben megvalósult, a zavaró hatás ugyanakkor szubjektív kategória. A Médiaszolgáltató szerint tényként rögzíthető, hogy a kifogásolt feliratozott szövegek pontosak voltak és a képernyő szövegével teljes mértékben szinkronban álltak,valamint a feliratozás a teljes műsorszámra kiterjedt, annak egységét semmiképp sem sértette, illetve az élő adás esetében jelentkező esetleges apróbb eltérések, az összefoglalók a megértést nem befolyásolták, sőt a követhetőséget szolgálták. A Médiaszolgáltató az előadottakra tekintettel az elsőfokú határozat megváltoztatását, illetve a bírság szankció alkalmazásának mellőzését kérte. A másodfokú hatóság a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 104. (3) bekezdésének megfelelően az eljárás során az elsőfokú eljárást és határozatot, valamint a fellebbezésben foglaltakat megvizsgálva megállapította, hogy az elsőfokú hatóság megállapításai helytállóak, döntése és eljárása jogszerű, a fellebbezés megalapozatlan az alábbiak miatt. I. Az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pont bc) alpontjának sérelme A másodfokú hatóság a Médiaszolgáltató azon megállapítására miszerint nincs tisztában azzal, hogy az elsőfokú hatóság milyen műsorszámokat, milyen időtartamban vett figyelembe a kötelezettség vizsgálata körében rögzíti, hogy az elsőfokú határozat melléklete táblázatos formában pontos, tételes felsorolást tartalmaz a tárgyi napokon rögzített műsorokról (illetve arról is, hogy az a kötelezően feliratozandó műsorszámok körébe tartozott vagy sem), így tehát az elsőfokú határozatban foglalt ténymegállapítások ezen alapulnak. Az Mttv. 39. (2) bekezdésének értelmezése és tárgyi ügyben történt alkalmazása során a másodfokú hatóság megállapította, hogy az elsőfokú hatóság helytálló következtetésre jutott. Az Mttv. 39. (2) bekezdés a) pontja azon műsortípusokat sorolja fel, amelyeket általános jelleggel, valamennyi esetben hozzáférhetővé kell tenni a hallássérültek számára. Ezen túlmenő (párhuzamosan érvényesülő) kötelezettséget fogalmaz meg ugyanezen bekezdés b) pontja, rögzítve, hogy a konkrét idősávban milyen időtartamban kötelesek a médiaszolgáltatók a filmalkotásokat, játékokat és közszolgálati célú műsorszámokat felirattal vagy jelnyelvi tolmácsolással elérhetővé tenni. Helytállóan utalt az elsőfokú hatóság az Mttv át 2012 júliusában érintett törvénymódosítás indokolásában foglaltakra, amely alapján egyértelműen megállapítható a jogalkotó szándéka, nevezetesen, az a) pont alatt felsorolt műsorszámtípusokat általános és kötelező jelleggel, a napi kvótától függetlenül, míg 3
4 a b) pont alatt szereplő műsorszámokat a kvóta erejéig kell elérhetővé tenni. Ebből következően a két pont alatt megfogalmazott előírás egymástól függetlenül megvalósítandó kötelezettséget állapít meg a médiaszolgáltatók számára, ez biztosítja ugyanis a médiaszolgáltatásokhoz a hallássérültek számára történő minél szélesebb körű hozzáférési lehetőséget. Mindemellett azt is megjegyzi a másodfokú hatóság, hogy a hivatkozott jogszabályhely szerkezetéből is következik, hogy kifejezetten a b) pont alatt felsorolt műsorszámokra vonatkozóan írja elő a törvény a kvóta pontos időtartamát, és nem az a) és b) pontra nézve együttesen, ezzel is megerősítve az elsőfokú hatóság álláspontját. A másodfokú hatóság megjegyzi, hogy az említett törvénymódosítás az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontjában szereplő műsorszámtípusok körét kiterjesztette a közszolgálati célú műsorszámokkal. Ezzel a jogalkotó azt kívánta biztosítani a törvénymódosításban szereplő indokolás tanúsága szerint, hogy több olyan műsorszámtípus kerüljön nevesítésre, amely feliratozása (vagy jelnyelvi tolmácsolással történő ellátása) révén teljesíthető a napi kvóta. Ez utóbbi módosítás is arra utal, hogy a jogalkotó egyértelművé kívánta tenni, hogy a évben naptári napokra vonatkozó tízórás kvóta kizárólag az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontja alatt szereplő műsorszámtípusokkal teljesíthető. Az elsőfokú hatóság elsőfokú határozatában táblázatban sorolta fel a tárgyi napokon 6 és 24 óra között sugárzott azon műsorszámokat, melyeket az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontja értelmében segédlettel kellett volna ellátni. Mindemellett nem helytálló a Médiaszolgáltató fellebbezésében foglalt azon érvelés sem, miszerint a tárgybeli napokon 6 és 24 óra között valamennyi, az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontjának hatálya alá tartozó műsorszámot feliratozott, ugyanis amiként arra az elsőfokú határozat 4. oldalán szereplő táblázat is utal, a Médiaszolgáltató számos olyan műsorszámot sugárzott bármiféle segédlet nélkül, amelyeket az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pontja alatt kifejezetten nevesített kategóriák alá esnek. A másodfokú hatóság a Médiaszolgáltató azon véleményére miszerint jogsértés nem alapítható az Mttv. indokolására megjegyzi, hogy az elsőfokú hatóság a jogsértés megállapítását nem a törvényi indokolásra, hanem a tárgyi jogszabályra alapította, azonban az adott törvényi rendelkezés értelmezésében, alkalmazásában elsősorban az indokolás nyújt támpontot. A fentieket összegezve tehát megállapítható, hogy az elsőfokú hatóság helytálló jogértelmezés alapján jogszerűen állapította meg, hogy a Médiaszolgáltató április 4-én és 28-án megsértette az Mttv. 39. (2) bekezdés b) pont bc) alpontjában foglalt rendelkezést. II. Az Mttv. 39. (4) bekezdés sérelme Az Mttv. 39. (4) bekezdésének megsértése kapcsán megállapítható, hogy az elsőfokú hatóság a kifogásolt műsorszám kapcsán helyesen és részletesen rögzítette az elsőfokú határozat mellékletének B) pontja alatt, hogy a Híradó című egyébként segédlettel ellátott műsorszám alatt mely időintervallumban (18:29:37 18:29:45, valamint 18:54:29 18:54:42) és milyen időtartamban (összesen 8 és 13 másodperc) hiányzott a felirat. A jogszabály világos és egyértelmű előírást fogalmaz meg a tekintetben, hogy amennyiben egy műsorszámot a médiaszolgáltató feliratozással vagy jelnyelvi tolmácsolással ellátva kezd el sugározni, akkor a segédletet köteles annak teljes időtartama alatt biztosítani. A másodfokú hatóság ugyanakkor e jogsértés tekintetében megjegyzi, hogy az elsőfokú határozat megállapításaival szemben a Médiaszolgáltató fellebbezésében érdemi ellenérvet nem hozott fel, mindössze állította, hogy a feliratozással megkezdett valamennyi műsorszám annak teljes időtartama alatt segédlettel került képernyőre. Erre tekintettel a másodfokú hatóság megállapította, hogy az elsőfokú hatóság e körben a tényállást kellő alapossággal feltárta, az elsőfokú határozatban foglaltak helytállóak, így a Médiaszolgáltató április 28- án egy alkalommal megsértette az Mttv. 39. (4) bekezdésében foglalt rendelkezést. 4
5 III. Az Mttv. 39. (5) bekezdés sérelme A Médiaszolgáltatónak az élő műsor sugárzásával kapcsolatos nehézségeket taglaló álláspontja vonatkozásában a másodfokú hatóság hivatkozik arra, hogy az Mttv. a feliratozás mellett a jelnyelvi tolmácsolást is lehetővé teszi, mint a hallássérültek érdekeit szolgáló módszert. A jelnyelvi tolmácsolás tipikusan az a forma, amellyel az élő műsor teljes mértékben nyomon követhetővé válik a hallássérültek számára, így a Médiaszolgáltató akár feliratozás nélkül is eleget tehetett volna a hivatkozott törvényi kötelezettségének. Az, hogy a hallássérültek között bizonyára vannak olyanok is, akik nem értik a jelnyelvet, a jogszabályi követelmények teljesítése tekintetében irreleváns, a Médiaszolgáltatónak mindössze az Mttv. előírásait kell maradéktalanul betartania. Amennyiben a Médiaszolgáltató úgy véli, hogy a jelnyelvi tolmácsolás nem a legmegfelelőbb segédlet (mivel a hallássérültek közül sokan nem értik a jelnyelvet), úgy dönthet a feliratozás mellett. Ha azonban a feliratozás mellett dönt, úgy az elhangzottakat rögzítő feliratnak meg kell felelnie a jogszabályi követelményeknek, azaz a feliratnak az elhangzottakkal egyidejűleg, azonos időben kell megjelennie a képernyőn, tekintettel a kifejezés jelentésére, valamint arra, hogy csak így lehet teljes mértékben figyelemmel kísérni és megérteni a cselekményt. A másodfokú hatóság egyetért az elsőfokú hatóságnak a feliratcsúszásokkal kapcsolatban kifejtett azon megállapításával is, miszerint már egy néhány másodperces időtartamú csúszás is nehézséget okoz a történtek nyomon követésében, tekintettel a törvényszöveg előírására, valamint a csúszás okozta zavar néző általi érzékelésére. A feliratkésés okozta megértési nehézséget egy nem hallássérült néző is tapasztalhatja, ha lehalkítja, elnémítja a televíziót és az elhangzottakat, a képernyőn történteket csupán a felirat útján követi figyelemmel. Nyilvánvaló, hogy az elsőfokú határozat mellékletének C) pontjában ismertetett pl. 10, illetve 12 másodperces késések, továbbá a 7 másodperccel korábban megjelent felirat nem teszi lehetővé a műsorszám megértését. A Médiaszolgáltató által is hivatkozott, az elsőfokú határozatban idézett, a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 17.K /2013/4. számú ítéletében foglalt megállapítások kapcsán a másodfokú hatóság rögzíti, hogy az ítélet egyértelmű megállapítást tartalmaz arra nézve, hogy esetenként kell megítélni, hogy az adott műsorszámhoz tartozó felirat milyen eltérése zavaró a műsorszám megértése és követése szempontjából. Amennyiben a felirat sietése vagy késése nem befolyásolja az érthetőséget és a követhetőséget, és egyébként sem zavaró a műsorszám jellegéhez képest, úgy a szinkronban állóság megvalósul. Amennyiben azonban akadályozza vagy akár csak hátráltatja a megértést vagy a követhetőséget, úgy szinkronban álló feliratról nem beszélhetünk. A másodfokú hatóság a műsorok feliratkésése esetén történő érthetősége és követhetősége kérdésének körében a fentieken túl hivatkozik a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2.K /2013/8. számú ítéletére, amely kimondta, hogy a több másodperces a bíróság álláspontja szerint 1-2 másodpercnél hosszabb eltérések a műsorszám tematikájától függetlenül is értelemzavaróak, továbbá a pontos feliratozás követelményének nem felel meg a műsorszám lényegi tartalmával összhangban álló, de az elhangzott kifejezések használatától eltérő feliratozás. A tárgyi jogsértéseket az elsőfokú hatóság egyenként vizsgálta, és a fent kifejtett jogértelmezés alapján helyesen értékelte úgy, hogy az elsőfokú határozat mellékletének C) pontjában részletesen ismertetett feliratozási problémák (pl. két összefoglaló mondat volt látható a képernyőn; másodperces késéssel kezdődött a feliratozás; más szerepelt a feliraton, mint ami elhangzott stb.) a műsorszámok megértését akadályozták, illetve hátráltatták. Az elsőfokú hatóság helyesen állapította meg azt is, hogy a Médiaszolgáltatónak nem feladata a fölösleges információk kiszűrése, a Médiaszolgáltató ugyanis egyetlen feladata a szöveghű feliratozás. Az Mttv. a követhetőséget nem rögzíti, azonban ellentétben a Médiaszolgáltató ezzel kapcsolatban kifejtett véleményével, a másodfokú hatóság álláspontja szerint a műsorszám pont azáltal válik követhetővé, hogy a Médiaszolgáltató a feliraton az elhangzottak rögzíti, vagyis megfelel a törvényi követelményeknek. Az 5
6 esélyegyenlőség ugyanis csak úgy valósítható meg, ha valóban az elhangzott szavak olvashatóak a feliraton, és nem pedig úgy, hogy a Médiaszolgáltató az egyes mondatokat az általa értelmesnek gondolt rövidítéssel, vagy más szavakkal, kifejezésekkel feliratozza. A Médiaszolgáltató nem teljesíti a feliratozási kötelezettségét azáltal, ha a hír lényegét headline-on jeleníti meg, és magát a hírben elhangzottakat nem látja el felirattal. A hivatkozott jogszabályi rendelkezések értelmében ugyanis a beszélt szöveget kell a feliratsávban megjeleníteni. Annak megítélése ugyanis, hogy a Médiaszolgáltató egy rövidítéssel, vagy más értelmű szavak használatával teljes mértékben visszaadja-e az elhangzott mondat értelmét, szubjektív kérdés. A műsorszámok szövege feliratozott változatának pontossága és a képernyő történéseivel való szinkronitása többek között azért is fontos, mivel egyes hallássérültek a feliratot használják segítségül az elhangzottak megerősítéséhez, akiknek zavaró, ha eltérő, illetve más megfogalmazású szöveg olvasható a feliraton. Az Mttv. 3. -a Médiaszolgáltató objektív felelősségét rögzíti, ezzel kapcsolatosan a másodfokú hatóság utalni kíván a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 26.K /2014/3. számú ítéletében foglaltakra, miszerint az élőben és a felvételről sugárzott műsorszámok feliratozása technikailag eltérően kivitelezhető, ugyanakkor ez a hivatkozás sem támasztja alá az alperesi határozat jogszabálysértő voltát, s nem mentesíti a felperest a jogsértés megállapíthatósága és a vele szemben alkalmazható jogkövetkezmények alól. A másodfokú hatóság megjegyzi, hogy a Médiaszolgáltató a kifogásolt eseteken kívül többször is sugárzott élő adásban hír- és egyéb műsorszámot, mely esetekben biztosítani tudta, hogy a felirat szinkronban álljon az elhangzottakkal. Ha ez tehát egy adott műsorszámban technikailag megoldható, lehetősége lett volna a tárgyi esetekben is a jogszabályi előírásnak megfelelő feliratot alkalmazni. A fentiek alapján a másodfokú hatóság megállapította, hogy az elsőfokú hatóságnak az Mttv. 39. (5) bekezdés második mondatában foglalt rendelkezés megsértésére vonatkozó döntése is helytálló. IV. Az elsőfokú hatóság által alkalmazott szankciókra vonatkozó megállapítások A Médiaszolgáltató fellebbezésében kérte, hogy amennyiben a másodfokú hatóság az elsőfokú hatósággal egyezően megállapítja a jogsértés tényét, a kiszabott bírságot törölje, tekintettel elsősorban a jogsértések csekély súlyára, másodsorban pedig arra a tényre, hogy a Médiaszolgáltatónak nem származott vagyoni előnye a jogsértésekből. Ezzel kapcsolatosan a másodfokú hatóság rögzíti, hogy a Médiaszolgáltató érvei nem megalapozottak. Az elsőfokú hatóság a bírság-szankciók kiszabása során jogszerű értékelést végzett, amikor számba vette a Médiaszolgáltató korábbi jogsértéseit, illetve azok tárgyi eljárásban megvalósult esetszámait. Helytálló megállapításokat tartalmaz az elsőfokú határozat a tekintetben is, hogy az Mttv. 39. (5) bekezdése kapcsán elkövetett jogsértéseket nem értékelhette csekély súlyúnak, továbbá az ismételtség fennálltára is tekintettel kizárta az Mttv (1) bekezdésben foglalt felhívás jogkövetkezmény alkalmazását. A megállapított szankciók tekintetében a másodfokú hatóság tehát rögzíti, hogy az elsőfokú hatóság az alkalmazott szankció fajtájának és mértékének meghatározása során figyelembe vett, az Mttv (2) bekezdésben foglalt mérlegelési szempontok okszerű értékelése eredményeképpen konkrétan meghatározva a mérlegelésben szerepet játszó körülményeket és tényeket egyaránt jogszerű következtetéseket vont le, döntését megfelelően indokolta. A fentiekre tekintettel a másodfokú hatóság az Mttv (1) bekezdése, valamint a Ket (1) bekezdésében meghatározott hatósági jogkörében eljárva, a már hivatkozott jogszabályi rendelkezések alapján a rendelkező részben foglaltak szerint határozott, és a Médiaszolgáltató fellebbezésének elutasítása mellett az elsőfokú határozatot helybenhagyta. Az eljárás során a Ket (2) bekezdése szerinti eljárási költség nem merült fel. 6
7 A jogorvoslatról szóló tájékoztatás a Ket. 72. (1) bekezdés da) alpontján, a jogorvoslat előterjesztésére vonatkozó tájékoztatás az Mttv (3)-(4) bekezdésein, a tárgyalás tartására vonatkozó kérelemről szóló tájékoztatás pedig polgári perrendtartásról szóló évi III. törvény 338. (2) bekezdésében foglalt rendelkezéseken alapul. Budapest, november 25. a Médiatanács nevében dr. Karas Monika elnök Kapják: - Személyes adat dr. Vass Ágnes hitelesítő tag 7

matches: bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
3/2019. számú BJE határozat
Címlap > 3/2019. számú BJE határozat
3/2019. BJE
A Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa a Kúria Büntető Kollégiumának vezetője által előterjesztett indítvány alapján lefolytatott jogegységi eljárásban Budapesten, a 2019. október 7. napján megtartott ülésen meghozta a következő
A Kúria Büntető Kollégiumának vezetője a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 32. § (1) bekezdés a) pont második fordulatában meghatározott okból a Bszi. 33. § (1) bekezdés a) pontjának felhatalmazása alapján eljárva, jogegységi eljárás lefolytatását és jogegységi határozat meghozatalát indítványozta.
Az ítélkezési gyakorlatot megosztottnak látta abban a kérdésben, hogy a Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény (a továbbiakban: Btk.) 11. § (1) bekezdés negyedik fordulata szerinti előkészület esetében milyen elkövetési magatartás értékelhető „bűncselekmény elkövetésére vállalkozásként”.
A Miskolci Törvényszék a 2015. június 25. napján kihirdetett 11.B.14/2015/10. számú ítéletével a terheltet a terrorcselekmény elkövetésével fenyegetés bűntettének (Btk. 316. §) vádja alól a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 331. § (1) bekezdése alapján, a 6. § (3) bekezdés a) pontjában írt okból bűncselekmény hiányában felmentette.
Az ítélet ellen az ügyész a terhelt terhére, bűnösség megállapítása és büntetés kiszabása végett jelentett be fellebbezést.
A másodfokon eljárt Debreceni Ítélőtábla a 2016. január 27. napján meghozott Bf.I.520/2015/14. számú ítéletével az elsőfokú ítéletet megváltoztatta, a terheltet bűnösnek mondta ki terrorcselekmény elkövetésével fenyegetés bűntettében (Btk. 316. §) és ezért tíz hónap fogházban végrehajtandó szabadságvesztésre ítélte azzal, hogy a szabadságvesztés végrehajtását kettő évi próbaidőre felfüggesztette.
A védelmi fellebbezések folytán harmadfokon eljárt Kúria a 2016. május 10. napján meghozott Bhar.III.561/2016/4. számú ítéletével a terhelt cselekményét emberölés bűntette előkészületének [Btk. 160. § (3) bekezdés] minősítette, egyebekben a másodfokú ítéletet helybenhagyta.
Az irányadó tényállás szerint a terhelt a devizahitelesek megsegítését célul tűzve „2013. évi MIC. számú devizarabszolga felszabadító törvény” elnevezésű, általa törvényjavaslatnak tekintett fogalmazványt készített és juttatott el az országgyűlési képviselőkhöz. Arra nézve a terhelt nem rendelkezett adatokkal, hogy az valamennyi címzetthez megérkezett-e és az országgyűlési képviselők az írás tartalmát megismerték-e.
A terhelt 2013. június 25-ét követően, de 2013. augusztus 4. napját megelőzően – pontosabban meg nem határozható időpontban – a tartózkodási helyén elkészítette, majd az általa szerkesztett weboldalra „Levél az Országgyűlés Elnökének” megjelöléssel feltöltötte és ezáltal bárki számára megismerhetővé tette az általa készített „Fogadalom” megnevezésű írást az alábbi tartalommal: „Vállalom, hogy a népirtás csökkentése érdekében azt az országgyűlési képviselőt, aki a – http://devizarabszolga.5.mp.eu/ weboldalon nyomtatható – 2013. évi MIC. számú, devizarabszolga felszabadító törvényt 2013. augusztus 20-ig nem szavazza meg, állampolgártársaim számára példamutatóan, alkalom kínálta időben, helyen és módon kivégzem.”.
A Kúria rámutatott, hogy az irányadó tényállás szerint a terhelt a fogadalmát – azon túl, hogy azt egy weboldalon nyilvánosságra hozta – az országgyűlési képviselők részére nem továbbította. Önmagában az ölési cselekményre vállalkozás a terrorcselekménnyel fenyegetés tényállási elemeit nem valósította meg, következésképpen a bűncselekmény sem valósult meg. Az ölési szándék meghirdetése, fogadalommal megerősítése komoly elhatározást bizonyít, amely megvalósításának reális lehetősége nem zárható ki, így annak büntetőjogi értékelése, emberölés előkészületeként történő minősítése nem maradhat el.
A terhelt a közzétett és nyilvánosságra hozott írásában arra vállalkozott, hogy szándékos emberölést valósít meg, nevezetesen kivégzi azt az országgyűlési képviselőt, aki a megadott határidőig az általa készített és hozzájuk eljuttatott törvényjavaslatot nem szavazza meg.
A bűncselekmény stádiumaiban első helyet a szándék kialakulása, második helyet az előkészület, harmadik helyet a kísérlet foglalja el a befejezettség előtt. A szándék kialakulása – bármennyire is bűnös tartalommal telített – a büntetőjog számára közömbös; az a pszichikumban lejátszódó, mások előtt rejtve maradó folyamat. Ezzel szemben az előkészület már a külvilágban lejátszódó tényleges cselekvés, a szándék tettekben megnyilvánuló megerősítése, mások számára is megismerhetővé tétele.
Az előkészület büntetendőségének feltétele, hogy a célzott bűncselekmény véghezvitelének megkezdésére nem kerül sor, – ugyanis ellenkező esetben az előkészület beleolvad a kísérletbe – következésképpen – az önkéntes visszalépés eseteit kivéve – nincs is jelentősége annak, miért maradt el a véghezvitel megkezdése. Az előkészület büntetendősége szempontjából tehát teljesen érdektelen, hogy a véghezvitel megkezdése a szándék vagy elhatározás gyengülése, a feltételek hiánya, esetleg a megkezdés előtti leleplezés következtében marad el.
Az eseti döntés BH 2016.294. számon közzétételre került.
Ugyancsak az előkészületi cselekményben való büntetőjogi felelősség megállapíthatósága mellett foglalt állást a Kúria a Bfv.I.588/2015/5. számú – a BH 2015.322. számon közzétételre került –, illetve a Bfv.I.1799/2016/30. számú határozatában. Hasonló álláspontra jutott a terrorcselekmény elkövetésével fenyegetés bűntette miatt folyamatban volt felülvizsgálati eljárásban a bűncselekmény elkövetésére vállalkozás kapcsán a Kúria a Bfv.III.553/2017/8. számú határozatában.
Ezzel ellentétes álláspontot foglalt el a Kúria a Bfv.II.224/2019/5. számú határozatában.
A Fővárosi Törvényszék a 2018. április 6. napján kihirdetett 10.Fk.376/2018/2. számú ítéletében a terheltet bűnösnek mondta ki a Btk. 160. § (3) bekezdése szerinti emberölés előkészületének bűntettében és ezért kettő évre próbára bocsátotta. Megállapította, hogy a terhelt pártfogó felügyelet alatt áll, külön magatartási szabályként előírta, hogy a terhelt önismereti tréningen köteles részt venni.
A kétirányú fellebbezés folytán másodfokon eljárt Fővárosi Ítélőtábla a 2018. szeptember 4. napján kihirdetett 16.Fkf.176/2018/13. számú ítéletével a terhelt cselekményét 2 rendbeli emberölés előkészülete bűntettének minősítette, a külön magatartási szabályt mellőzte; egyebekben – pontosítások mellett – az elsőfokú ítéletet helybenhagyta.
A Kúria a felülvizsgálati eljárásban a 2019. július 1. napján meghozott Bfv.II.224/2019/5. számú ítéletével a fenti határozatokat megváltoztatva a terheltet az ellene emberölés előkészületének bűntette miatt emelt vád alól felmentette és a próbára bocsátást mellőzte.
Az irányadó tényállás szerint a terhelt 2018. február-március hónapjában Facebook Messengeren, illetőleg személyes beszélgetések alkalmával két középiskolai osztálytársának, egy iskolatársának és egy ismerősének – valamennyien kiskorúak – azt az üzenetet közvetítette, hogy a gimnáziumukban több személyt lelő, ezt követően öngyilkosságot követ el. Üzeneteiben többek között azt írta, hogy „meséltem neked az emberölési vágyaimról?”, „egy fiú és egy lány tömeggyilkosságot követ el együtt és a végén lelövik magukat, és ismernél engem […] tök jó lenne, nem?”. Egyik osztálytársának arra a kérdésére, hogy „miért jó nektek, hogy megöltök más embereket”, azt válaszolta, hogy „mert élveznénk, meg érdekelne”. Terve nyomatékául egyrészt átküldte a Floridában 2018 februárjában történt, több halálos áldozatot követelő iskolai lövöldözéses vérengzés amatőr videóját azzal a megjegyzéssel, hogy felkeltették benne a korábban már érzett ölési vágyat. Küldött egy olyan linket is, melyet megnyitva egy dupla-táras sorozatlövő gépkarabély képe és leírása látható; azt közölve, hogy nincs lőfegyverük. Egyik osztálytársának azt írta: „[…] most azon gondolkoztam, hogy mi lenne, ha lőfegyvert vinnék az iskolába [...]”. Az osztálytársainak átküldött videóhoz azt a megjegyzést fűzte, hogy osztálytársával történt beszélgetései ismét felkeltették benne a korábban már érzett ölési vágyat, majd azt az üzenetet küldte ismerősének, hogy társát azért nem nevezi meg, hogy barátja ne tudja „meglékelni a tervet.”
Az elküldött üzenetek, az azt nyomatékosító videófelvétel, valamint a gépkarabély képe komoly félelmet keltettek az érintettekben, akik a terhelt mentális állapota, pszichiátriai kezelése miatt tartottak attól, hogy a terveiben megfogalmazott cselekményt véghezviszi. A terhelt kijelentéseit az érintettek komolyan vették, mert először az iskolában, majd a hatóságok felé jelentették a történteket, egyik osztálytársa az iskolába sem mert bemenni.
A terhelt több ember megölésére irányuló szándéka komoly volt (elsőfokú ítélet 8. oldal 4. bekezdés, másodfokú ítélet 10. oldal 1. és 3-4. bekezdés, 11. oldal 1. bekezdés).
Ennek ellenére a Kúria határozatában arra az álláspontra jutott, hogy a terheltben nem alakult ki az egy vagy több ember megölésére irányuló szándék, a döntésig jutó emberölési akarat, a tényleges ölési szándék, arról voltaképpen csupán vizionált. Abból a tényből kiindulva, hogy a terhelt az ölési vágyának állapotáról, helyzetéről üzeneteiben közvetített – már ez is áttételességet mutat –, a több személy lelövésének szándékára vont következtetés nem más, mint a megállapított tényekből további tényre vont téves következtetés.
A terhelt tudatában megjelent, virtuális értelemben testet öltött, másokkal is közölt ölési vágy (eldöntött akarat, mint tényleges szándék hiányában) önmagában – függetlenül a lőfegyver legális vagy illegális beszerzésének, és ezzel az elkövetés nem irreális lehetőségétől, valamint az ölési vágyra vonatkozó nem is egyszeri közlés címzettjeire gyakorolt hatásától – nem szolgálhat alapul az emberölés előkészületének megállapíthatóságához. Az egyébként már kialakult ölési szándék egyoldalú kinyilatkoztatását a Btk. nem rendeli büntetni.
Az előkészületi magatartások – az elkövetés tárgyi feltételeinek biztosításán túl – olyan verbális, avagy írásbeli gondolatközlések, amelyek az adott elkövető szempontjából ugyan egyoldalúak, de egyaránt máshoz kötendőek: bűncselekmény elkövetésére irányulóan felhív mást; ajánlkozik másnak; vállalkozik más felhívására; a közös elkövetésben egymás között megállapodnak. Az „vállalkozik” tehát bűncselekmény elkövetésére, aki más ez irányú felhívását elfogadja.
A „vállalkozik” előkészületi magatartás – mivel ez más bűncselekmény elkövetésére irányuló felhívásának elfogadása – nem értelmezhető úgy, hogy magába foglalja azt is, amikor a bűncselekmény elkövetésének „vállalása” más személy kapcsolódó magatartásához nem kötött pusztán egyoldalú kinyilatkoztatás.
A Kúria Büntető Kollégiumának vezetője az I.1.a. és I.1.b. pontban feltüntetett határozatok értelmezésével értett egyet, álláspontja szerint az I.2. pontban jelzett határozatnak az előkészület elkövetési magatartása kapcsán kifejtett jogi érvelése szűkítő értelmezés eredménye. Utalt a büntető törvénykönyv általános részéről szóló 1950. évi II. törvény (a továbbiakban: Btá.) 19. § (1) bekezdésére, mely akként rendelkezett, hogy előkészület miatt – egyebek mellett – az büntetendő, aki az elkövetésre „felhívás útján vállalkozik.”. A hatályos jogszabály azonban a „felhívás folytán” kitételt nem tartalmazza, a bűnös szándék tettekben történő megerősítése, mások számára is megismerhetővé tétele elégséges a büntetőjogi felelősség megállapításához.
A legfőbb ügyész átiratában indítványozta, hogy a Kúria Büntető Jogegységi Tanácsa a jogegységi indítványban kifejtetteknek megfelelően határozzon és állapítsa meg, hogy a Bhar.III.561/2016/4. számú ítélet rendelkezése és indokolása helyes (BF.1053/2019/2. szám).
A Kúria Büntető Kollégiumának vezetője a jogegységi ülésen az indítványt változatlan tartalommal tartotta fenn, és az abban foglaltaknak megfelelő határozat meghozatalát kérte. Indítványát azzal egészítette ki, hogy az indítvány B. pontjában jelzett Bfv.II.224/2019/5. számú ítélet az [53] bekezdésen túl, egészen a [78] bekezdéséig jogdogmatikai elemzést ad. Az [55] bekezdés említi a Btá. változását, amely az addig szűkítő értelmezést tágította: a Btá. 19. § (1) bekezdése ugyan még tartalmazta az előkészület esetében a „felhívás folytán vállalkozik” kifejezést, azonban utóbb a Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló 1961. évi V. törvény e szűkítő értelmezést tágította azzal, hogy a „felhívás folytán” kifejezést elhagyta a szövegből. A kérdés az, hogy az internet világában indokolt-e megkövetelni a szűkítő felfogást, amely a szóbeli felhívást várja el. Álláspontja szerint a Bfv.II.224/2019/5. számú ítéletben alkalmazott szűkítő értelmezés nem olvasható ki a hatályos törvényből.
A legfőbb ügyész képviselője az ülésen írásbeli nyilatkozatát fenntartotta és az indítványozó érveivel egyetértve kiemelte, hogy a Btk. 11. § (1) bekezdése szerinti előkészület esetében a bűncselekmény elkövetésére vállalkozás nem csak felhívásra történhet, ez az álláspont a büntetőtörvény szűkítő értelmezéséhez vezet. Az emberölés elhatározása a pszichikumban lejátszódó folyamat, de ha az interneten közzéteszik képek, cikkek formájában, akkor a külvilág számára megismerhetővé válik. Mindezekre figyelemmel indítványozta, hogy a jogegységi tanács a Kúria kollégiumvezetőjének jogegységi indítványában kifejtetteknek megfelelő határozatot hozzon.
A Bszi. 33. § (1) bekezdés a) pontja értelmében a jogegységi eljárást le kell folytatni, ha azt a Kúria kollégiumvezetője indítványozza.
Ezért a Kúria jogegységi tanácsa a Kúria kollégiumvezetőjének indítványa alapján a jogegységi döntés meghozatalát az egységes ítélkezési gyakorlat biztosítása érdekében szükségesnek tartva, az eljárást – a Be. 670. § (1) bekezdésére figyelemmel a Bszi. 34-41. §-ai alapján eljárva – lefolytatta.
2012. évi C. törvény (Btk.)
A jogegységi indítványban hivatkozott határozatokban a bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék kinyilatkoztatásának büntetőjogi megítélésében jutottak eltérő álláspontra a bíróságok.
Az indítványozó ismertette az előkészület szabályozásának történeti alakulását a következők szerint:
Az előkészület büntetendőségét az 1878. évi V. törvény (Csemegi-kódex) általában elvetette, csak nagy tárgyi súlyú bűncselekmények előkészületéről rendelkezett. Így például büntetni rendelte a felségsértésre tett előkészületet (133. §), a szövetséget, ha az felségsértésre, hűtlenségre (148. §), lázadásra (156. §) irányult, valamint az előkészülettel együtt jelentkező szövetséget a felségsértés, a hűtlenség, a lázadás, a hatóság elleni erőszak (170. §), a pénzhamisítás (205. §), a gyilkosság (288. §) és a gyújtogatás (428. §) esetében.
A törvény nem határozta meg az előkészület fogalmát, azonban a jogtudomány és a gyakorlat azt a cselekményt tekintette előkészületnek, amely a szándékos büntetendő cselekmény megvalósítására irányult anélkül, hogy a véghezvitel megkezdését magában foglalná; így többnyire azokat a cselekményeket, melyeket valamely bűntett vagy vétség lehetővé tétele, biztosabb, vagy könnyebb véghezvitele céljából követtek el.
A szövetség fogalma azonban szerepelt a törvény szövegében, eszerint a szövetség létrejött, ha két vagy több személy büntetendő cselekmény elkövetését közös egyetértéssel elhatározza (132. §).
Az előkészület törvényi fogalmát először a büntető törvénykönyv általános részéről szóló 1950. évi II. törvény 19. § (1) bekezdése tartalmazta: „ha a törvény ezt külön rendeli, előkészület miatt büntetendő az, aki – a bűntett elkövetésére irányuló szándékkal – tényálláshoz nem tartozó, de annak véghezvitelét előkészítő cselekményt hajt végre, így például a bűntett elkövetéséhez, vagy azt könnyítő feltételeket biztosítja, az ahhoz szükséges eszközöket vagy kellékeket megszerzi, illetőleg a bűntett véghezvitelére alkalmassá teszi, az elkövetésre mást felhív, az elkövetésre ajánlkozik, erre felhívás folytán vállalkozik, vagy a közös elkövetésre nézve megállapodik”.
A törvény szövegében lévő felsorolás csak példálózó, a felsoroltakon kívül előkészületi cselekmény lehet az elkövetési alkalom kipuhatolása, ilyen alkalom előkészítése, megrendezése, leselkedés, a bűntett felfedezésének megnehezítésére irányuló előzetes cselekmények, a bűntettből származó előny biztosítását célzó előzetes intézkedések.
Az előkészületi cselekmény két előfeltétel esetében büntethető, így, ha valamely bűncselekmény elkövetésére irányuló szándékkal viszik végbe, és ha a törvény különös része az előkészületet önmagában, vagy más előkészületi cselekménnyel kapcsolatban büntetni rendeli, azaz előkészületi cselekményt befejezett bűncselekményként fogalmaz meg. A törvény a különösen veszélyes bűntettek előkészületét (állam elleni bűncselekmények, gyilkosság) rendelte büntetni.
A Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló 1961. évi V. törvény 11. § (1) bekezdése szerint: „ha a törvény ezt külön rendeli, előkészület miatt büntetendő, aki bűncselekmény elkövetése céljából az ehhez szükséges vagy ezt könnyítő feltételeket biztosítja, a szükséges eszközöket vagy kellékeket megszerzi, illetőleg a bűncselekmény véghezvitelére alkalmassá teszi, az elkövetésre felhív, ajánlkozik, vállalkozik vagy a közös elkövetésben megállapodik”.
Lényeges változás a törvény szövegében, hogy a „vállalkozik” elől elmaradt az „erre felhívás folytán” szövegrész.
A 11. § miniszteri indokolása rögzítette, hogy a törvény mellőzi az előkészület formális meghatározását és a példálózást egyaránt, ehelyett kimerítőleg felsorolja azokat, a módosítás indokaira azonban nem tért ki.
A Büntető Törvénykönyvről szóló 1978. évi IV. törvény (korábbi Btk.) 18. § (1) bekezdése értelmében: „ha a törvény külön elrendeli, előkészület miatt büntetendő, aki a bűncselekmény elkövetése céljából az ehhez szükséges vagy ezt könnyítő feltételeket biztosítja, az elkövetésre felhív, ajánlkozik, vállalkozik, vagy a közös elkövetésben megállapodik”.
E törvény a „bűncselekmény elkövetése céljából az ehhez szükséges vagy ezt könnyítő feltételeket biztosítja” szöveget követően elhagyta „a szükséges eszközöket vagy kellékeket megszerzi, illetőleg a bűncselekmény véghezvitelére alkalmassá teszi” kitételt.
A miniszteri indokolás szerint az elkövetéshez szükséges vagy az ezt könnyítő feltételek biztosítása átfog mindenféle előkészületi cselekményt. A bekezdés további része már példálódzó jellegű, mivel a felhívás, az ajánlkozás, a vállalkozás és a megállapodás az elkövetés személyi feltételei biztosításának körébe tartozik.
A Btk. szövege annyiban változott, hogy az „a törvény” helyébe az „e törvény” került.
A 11. § miniszteri indokolása szerint: „A törvény kimerítően felsorolja azokat a konkrét cselekményeket, amelyeket előkészületként büntetni rendel.”
Az előkészületi cselekmények két csoportban sorolhatók:
a) a tettekben megnyilvánuló előkészületi magatartások;
b) a gondolatközlésben kifejeződő, elsősorban verbális magatartások (felhívás, ajánlkozás, vállalkozás, közös elkövetésben megállapodás).
Az előkészületi magatartások akár önmagukban, akár egymással kombinálva is előfordulhatnak.
Tettekben megnyilvánuló tevékenység a bűncselekményhez szükséges vagy azt könnyítő feltétel biztosítása. Ilyen például az eszköz beszerzése, a helyszín felderítése, a végrehajtási terv részletes kidolgozása, a bűncselekmény helyszínének megközelítése (EBH 2007.1583).
Az indítványozó szerint az elkövetésre vállalkozás megvalósul akkor is, amikor az elkövető az emberölés komoly szándékát mások tudomására hozza, megismerhetővé teszi.
A Legfőbb Ügyészség az indítványozóval egyetértve a Kúria Bhar.III.561/2016/4. számú határozatában foglaltakban megfelelő jogegységi határozat meghozatalát indítványozta az e határozat rendelkező részében és indokolásában kifejtetteknek megfelelően.
A Kúria a Bfv.II.224/2019/5. számú határozatával a terheltet az emberölés előkészületének bűntette ellen emelt vád alól azért mentette fel, mert – álláspontja szerint – „a ténylegesen kialakult ölési szándék egyoldalú kinyilatkoztatását a hatályos Büntető Törvénykönyv nem rendeli büntetni. A már kialakult ölési szándék egyoldalú kinyilvánítása a Kúria álláspontja szerint is társadalomra veszélyes cselekmény, sértheti a megölni szándékozott személy életének védelméhez fűződő nyomatékos társadalmi érdeket és egyúttal a köznyugalmat is. A jogalkotónak kell mérlegelnie, hogy az eddig pönalizált előkészületi magatartások mellett, a már kialakult ölési szándék egyoldalú kinyilvánításának, illetve közlésének a büntetőjogi fenyegetettségét is meg kívánja-e teremteni.”.
Az „elkövetésre vállalkozik” fordulat megvalósulásához a hatályos törvény – mint ahogy arról már szó volt – a Btá. szabályozásától eltérően nem kívánja meg, hogy ez a vállalkozás más felhívására történjék. Vállalkozni tehát saját elhatározásból, más személy befolyásától mentesen is lehet, és ha a törvény valamely különös részi magatartás előkészületét büntetni rendeli, úgy a szabad akarat alapján kialakult szándék közlése is előkészületet valósíthat meg.
„Vállalkozik...
Vállalja vmely többé-kevésbé nehéz, kockázatos v. komoly megfontolást kívánó feladat, munka elvégzését, lebonyolítását, vmely szerep betöltését; elszánja, eltökéli magát vmire.”
(Magyar Nyelv Értelmező Szótára – Akadémia Kiadó, Budapest, 1962.)
E meghatározás változatlanul megfelel a „vállalkozik” szó jelenleg használatos jelentéstartalmának, mely szerint:
„Vállalkozik jelentése: Olyan dologba fog, mely erőfeszítést, bátorságot igényel.”
(Wiki-Szótár.hu)
A „vállalkozás” tehát nem csupán felhívás vagy ajánlat elfogadását, elvállalását jelentheti, hanem azt is, ha valaki elszánja, eltökéli magát valamire, arra hogy gondolatát, akaratelhatározását, tervét véghezvigye. Amennyiben e szándéka a külvilágban tett vagy közlés formájában megjelenik, az önálló elhatározás, vállalkozás. Miként a Kúria Bhar.III.561/2016/4. számú ítéletének [53] bekezdése tartalmazza: „Az ölési szándék meghirdetése, fogadalommal megerősítése azonban komoly elhatározást bizonyít, amely megvalósításának reális lehetősége nem zárható ki, így annak büntetőjogi értékelése, emberölés előkészületeként való minősítése nem maradhat el”.
Az önálló elhatározás mint vállalkozás elvitatása ütközik a Btk. 11. § (2) bekezdés b) pontjával, amely büntetlenséget biztosít annak, aki az elkövetés elhárítása céljából korábbi vállalkozását visszavonja. A korábbi vállalkozás visszavonása valójában szándékváltás, egy kialakult terv végleges feladása, amely a törvény szerint egyoldalú nyilatkozattal lehetséges, és a büntethetőség kizárását eredményezi. Ha a bűnelkövetést célzó szándék egyoldalú visszavonása büntetlenséget eredményez és nem függ más személy nyilatkozatától, felhívásától vagy megállapodástól, úgy nyilvánvaló, hogy az eredeti szándék, elszánás és célra eltökéltség sem kell, hogy más befolyásának, ráhatásának legyen következménye.
A Bfv.II.224/2019/5. számú határozatnak felmentő ítéleti rendelkezéshez vezető értelmezése azért hibás, mert olyan törvényi feltételt kér számon az előkészület fogalmán, amelyet a Btk. 11. § (1) bekezdése nem tartalmaz, mert a „vállalkozik” fordulat megvalósulása nem kívánja meg, hogy az más felhívására történjék.
A Bfv.II.224/2019/5. számú határozat alapját képező jogerős ítéleti tényállás szerint a több ember megölésének gondolatával foglalkozó terhelt nemcsak az ölés helyszínét és a lehetséges sértettek személyét gondolta át, de az osztálytársainak küldött videóhoz olyan megjegyzést is fűzött, hogy társát azért nem nevezi meg, hogy barátja ne tudja „meglékelni” a tervet. Amire elszánta magát, annak sikerét féltette, tehát fontosnak tartotta, s ezt nem is titkolta. A mások agyonlövésének fontolgatását a már ténylegesen megtörtént tömeggyilkosság amatőr videofelvételével illusztráló üzenetei osztálytársaiban félelmet keltettek, amely miatt a hatósághoz fordultak, egyikük pedig az iskolába bemenni sem mert. Mindebből a Fővárosi Törvényszék, majd a másodfokon eljárt Fővárosi Ítélőtábla helytállóan következtettek arra, hogy a terhelt készült embert ölni.
A Kúria Bhar.III.561/2016/4. számú harmadfokú határozata a terrorcselekménnyel fenyegetés vádját emberölés előkészülete bűntettének minősítette. A Bfv.III.157/2017/5. számú felülvizsgálati ügyben hozott végzésével a Kúria hatályában fenntartotta a Pesti Központi Kerületi Bíróság 18.B.20.633/2016/2. számú ítéletét, valamint a Fővárosi Törvényszék 32.Bf.7.631/2016/7. számú végzését. E határozatok az ügy terheltjének cselekményét közveszéllyel fenyegetés bűntettének minősítették, s amiatt vele szemben pénzbüntetést szabtak ki. A jogerős ítéleti tényállás szerint a terhelt az Egyesült Államok nagykövetségének épületében azt a kijelentést tette, hogy bomba van a cipőjében. Ezt többszöri kérdésre is megerősítette, hozzátéve, hogy nem viccel. A terhelt kijelentése nem volt oly mértékben abszurd, hogy azt a közlés címzettjeinek nyomban fel kellett volna ismerni, ezért a terhelt kijelentése alkalmas volt a köznyugalom megzavarására, tehát büntetőjogi felelősségének megállapítására, s marasztalására törvényesen került sor.
A jogesetek azt a következtetést alapozzák meg, hogy bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék felhívás nélküli kinyilvánítása is alkalmas lehet bűncselekmény megállapítására, amelyhez elegendő, ha a szándék meghirdetője saját elszánását, eltökéltségét jelenti be, s az abszurdnak, tréfának a körülményekből nem tekinthető.
A Btk. 11. § (1) bekezdésében foglaltak nyelvtani-történeti elemzése ezt a felfogást támasztja alá, és rá kell mutatni arra is, hogy a Kúria Bfv.II.224/2019/5. számú határozatának meghozatalánál annak vizsgálata is elmaradt, hogy az alapítéletekben elbírált cselekmény nem alkalmas-e valamely más Különös részi tényállás megállapítására. Ennek vizsgálata azért is szükséges lett volna, mert a Kúria e határozatában a terhelt nyilvánosságra hozott ölési szándékát a társadalomra veszélyesnek ítélte, olyannak, amely „sértheti a megölni szándékozott személy életének védelméhez fűződő nyomatékos társadalmi érdeket, és egyúttal a köznyugalmat is”. Ennek ellenére nem foglalkozott azzal, hogy ha a magatartás előkészületi cselekményt nem, de esetlegesen a Btk. 222. § (2) bekezdés b) pontja szerinti vétséget nem valósítja-e meg. Ennek megválaszolása a bűncselekmény hiányában történő felmentő ítéleti rendelkezés ellen szólhatott volna.
Amellett, hogy az elkövetésre vállalkozó mindig önálló tettes, a Btk. 11. § (2) bekezdés b) pontja értelmében büntetlenséget eredményez, ha vállalkozását visszavonja. Az elkövetésre vállalkozás esetében mind az elfogadás, mind a szándékváltás – a terv végleges feladása – egyoldalú nyilatkozattal lehetséges és általában elégséges a büntethetőség kizárásához, az nem függ más személy nyilatkozatától, szemben a felhívással és a közös elkövetésben megállapodással.
A Btk. 11. § (1) bekezdése nem foglal magában olyan értelmezést, hogy aki az elkövetésre vállalkozik, azt csak felhívás elfogadásaként teheti.
Más oldalról, a bűncselekmény elkövetésének szándékát tartalmazó nyilatkozat előkészületként értékelése nem irányulhat a törvényben egyébként nem írt követelmény vizsgálatára, hiszen az elkövetéshez szükséges, vagy ezt könnyítő feltételek biztosítása, azaz az előkészület általános fogalma alá számos magatartás sorolható. Az általános ítélkezési gyakorlat szerint ide tartozik a bűncselekmény elkövetésének helyét, idejét, módját mérlegelő terv készítése.
Az emberölés előre kitervelten történő elkövetése azt feltételezi, hogy az elkövető az ölési cselekmény véghezvitelének helyét, idejét és módját átgondolja, a végrehajtást akadályozó vagy azt elősegítő tényezőket felmérje és a tényleges előkészületi, elkövetési és az elkövetés utáni mozzanatokat figyelembe vegye. […] Nem zárja viszont ki ezt a minősítést a vagylagos terv vagy végrehajtási mód kialakítása, amint az sem, ha az ölési cselekmény nem a tervnek megfelelően történik. Nem szükséges az, hogy az elkövető valamennyi lehetőséget pontosan számításba vegyen, és teljes bizonyossággal, határozottsággal alakítsa ki a véghezvitel tervét. A tervszerűség megállapítható akkor is, ha tudatilag, döntő vonásaiban gondolja át, alakítja ki a végrehajtási módot [Btk. 160. § (2) bekezdés a) pont, 3/2013. számú jogegységi határozat, II.1. pont].
Az előbbiek szerint tehát a cselekmény részletes kigondolása, a végrehajtás tervezése mint előkészületi magatartás a bűncselekmény véghezvitelét követően súlyosabb minősülést von maga után. Az előre kiterveltségre az előkészületi szakaszban tanúsított magatartásból visszamenőleg is lehet következtetni, a minősítés feltétele a tervezés tényének bizonyossága.
A Kúria Bfv.II.224/2019/5. számú határozatának álláspontját alapulvéve az alábbi következtetésre lehetne jutni: amennyiben a végrehajtás megkezdése bármely okból elmarad, azonban az elkövető az emberölés elkövetéséről kigondolt, nem tárgyi feltételek biztosításában megnyilvánuló tervét, „vállalását” egyoldalú nyilatkozat formájában mással szóban vagy írásban már előzetesen közölte – mivel e nyilatkozat a gondolatközlésben megjelenő előkészületi magatartások közé nem volna sorolható – a vállalkozás visszavonásának hiányában nem valósítana meg előkészületet, s büntetlenül maradna, megsértve ezáltal a Btk. 160. § (3) bekezdését.
A Kúria Büntető Kollégiuma vezetőjének jogegységi indítványa és a legfőbb ügyész álláspontja – a fentiekre figyelemmel – alapos.
Az indítványozó által I.2. pontban felhívott, Bfv.II.224/2019/5. számú határozat kifejtette: „a terheltben tényleges ölési szándék nem alakult ki, arról csupán vizionált, a másokkal közölt ölési vágya eldöntött akarat és tényleges szándék hiányában önmagában nem szolgálhat alapul az emberölés előkészületének megállapításához”. Másrészt azzal érvelt, hogy az emberölés előkészülete nem állapítható meg, mert a „vállalkozik” előkészületi magatartás – mivel az más bűncselekmény elkövetésére irányuló felhívásának elfogadása – nem értelmezhető úgy, hogy magába foglalja azt is, amikor a bűncselekmény elkövetésének „vállalása” más személy kapcsolódó magatartásához nem kötött, pusztán egyoldalú kinyilatkoztatás.
Az irányadó tényállás lényege szerint a terhelt gondolataiban felmerült az, hogy a gimnáziumban, ahol tanul, több személyt lelő, majd öngyilkosságot követ el. Ennek nyomatékául interneten átküldte ismerőseinek a Floridában 2018 februárjában történt, több halálos áldozatot követelő iskolai lövöldözéses vérengzés amatőr videóját azzal a megjegyzéssel, hogy felkeltették benne a korábban már érzett ölési vágyat. Küldött egy olyan linket is, melyet megnyitva egy duplatáras sorozatlövő gépkarabély képe és leírása látható; azt közölve, hogy nincs lőfegyverük. Egyik osztálytársának azt írta: „[…] most azon gondolkoztam, hogy mi lenne, ha lőfegyvert vinnék az iskolába [...]”, majd azt az üzenetet küldte ismerősének, hogy társát azért nem nevezi meg, hogy barátja ne tudja „meglékelni a tervet.”.
A határozat rögzítette: „Az egyébként már kialakult ölési szándék egyoldalú kinyilatkoztatását a hatályos Büntető Törvénykönyv nem rendeli büntetni.”.
A kérdés tehát valójában az, hogy bűncselekményt valósít-e meg az emberölési szándék egyoldalú kinyilvánítása, annak az elhatározásnak többszöri és nyomatékos közlése, hogy az elkövető ölni készül, azaz büntetendő-e a bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék kinyilatkoztatása.
A gondolatközlés büntetendősége tárgyában feltett kérdésre nem elégséges a Btk. 11. § (1) bekezdés negyedik fordulata szerinti előkészület elkövetési magatartásának értelmezésével választ adni, mert önmagában e kérdés eldöntése nem biztosítja az egységes joggyakorlatot.
A jogegységi tanács ezért nem szorítkozhatott csupán a vállalkozás mint előkészületi magatartás vizsgálatára, hanem általában a gondolatközlés büntetendőségének kérdéséből indult ki és jutott el az indítványban feltett kérdés értelmezéséhez.
Az a magatartás büntetendő, melyet a törvény előzetesen büntetni rendel (Btk. 1. §).
A Kúria a Bfv.III.553/2017/8. számú határozatában a külvilágban megjelenő gondolatközlés büntetőjogi értékelésének kérdéseit elemezte:
„Bűncselekmény csak büntetőtörvényi tilalomba ütköző akaratmegnyilatkozás lehet. Bűncselekmény elkövetési magatartása nem egyéb, mint akaratnak a külvilágban való megnyilatkozása. Ez a megnyilatkozás (cselekvés) történhet tevéssel (vagy elvárt kötelesség nem tevésével), vagy kifejezéssel. Kifejezés történhet a szavak útján, szó, szavak kimondásával (verbálisan), ami megnyilvánulhat beszédben (élőszóval, vagy közvetítés útján), vagy írásban (levél, irat, nyomtatvány stb. útján); de a kifejezés történhet nemcsak szóban (verbálisan), hanem kifejező mozdulattal, jelek rögzítésével is. A gondolkodás nem cselekvés, a gondolat (érzelem, indulat, meggyőződés), gondolatmenet önmagában, magatartásban való megnyilvánulás nélkül nem válhat jogellenessé.
A törvény a külsőleg, külvilágban felismerhető jogsértésekre korlátozott. A gondolat, amíg nem fejeződik ki – ekként nem nyilvánul meg akaratlagosan, mint a kifejtett magatartás vezérlője, illetve tartalma –, addig nem ítélhető meg, nem számon kérhető. Ehhez képest, ha a gondolat a külvilágba már mint akaratlagos megnyilatkozás lép, ez alapvetően kétféle módon – a már említett szerint – verbálisan vagy fizikálisan történhet. Ez pedig már olyan cselekvés, ami a törvényi feltételek megléte esetében cselekmény, s ennek folytán elkövetési magatartás is lehet.
A fizikai és a verbális megnyilvánulás, mint magatartás különbözősége abban áll, hogy a fizikai magatartás beavatkozást, a verbális pedig hatást fejt ki a külvilágban. Kétségtelen, hogy a fizikai és a verbális megnyilvánulás, mint magatartás, a külvilágban érzékelhető, felfogható, illetve megfogható tartalma szempontjából a fizikai magatartás – beavatkozó mivolta folytán – egyértelműbb, s ezért a fizikai magatartás mögöttes tudattartalmára következtetés is általában egyszerűbb.
A külvilágba lépő, külvilágban megjelenő verbális megnyilvánulások viszont nehezebben különböztethetők meg aszerint, hogy mi, illetve miben áll az ilyen magatartás hatása. A szó a tetthez képest többféle jelentéstartalmat hordozhat, egy szó jelentéstartalma sokszínű, többféle lehet, ezért lehet azt mondani, hogy a tett (tevés) mindig többet mond a szónál (beszédnél). A tett mindig többet árul el tanúsítója szándékáról, mint a szó. Ehhez képest a verbális megnyilvánulás mögöttes tudattartalmára következtetés is körültekintő vizsgálatot igényel, eldöntendő azt, hogy különbözik-e, és ha igen, miben más az egyébként nem tiltott, és a külvilágban szokásos (bevett) magatartástól.”.
A fentiek előrebocsátása után nem kétséges az, hogy a gondolat nyilvánossággal (címzettekkel) közlése alapján, a tudattartalomra és a célzatra vont következtetés vezethet annak eldöntéséhez, hogy a gondolatközlés valamely befejezett bűncselekmény törvényi tényállását valósítja meg, büntetni rendelt előkészületi cselekmény, avagy olyan magatartás, mely a büntetőtörvény szerint nem minősül bűncselekménynek.
A büntetőjogi felelősség feltétele a szándék, az elhatározás komolysága, mely alapos vizsgálatot igényel: „a nyilvánvalóan komolytalan, viccelődő, közveszély bekövetkezését „jósoló” valótlan tényállítások bűncselekményt nem valósíthatnak meg, azonban ezt nem a fenyegető szubjektuma alapján – hogy mennyiben szánta viccesnek, vagy komolytalannak a kijelentését –, hanem az ezt észlelő személy szempontjából kell vizsgálni” (Kúria Bfv.III.157/2017/5.). A Legfelsőbb Bíróság egy eseti döntésében leszögezte: emberölés bűntettének előkészülete csak akkor állapítható meg, ha a terheltben a sértett megölésére a konkrét szándék kialakult. A fenyegetőző, tipikusan garázda kijelentések így nem szolgálhatnak alapul olyan következtetésre, hogy a terheltben konkrét ölésre irányuló szándék alakult ki (BH 1975.154.).
Az élet, testi épség sérelmét kilátásba helyező, vagy erőszakos magatartást célzó gondolatközlések valójában fenyegetést tartalmaznak.
A jogegységi eljárás azt vizsgálta, hogy a komoly fenyegetést kilátásba helyező gondolatközlés mikor válhat büntetendő cselekménnyé.
A fenyegetés címzetthez juttatásával az elkövető akarata célba ért, amennyiben a cselekmény tényállásszerű, a bűncselekmény befejeződött.
Fenyegetéssel befejezett bűncselekmény például a zaklatás vétsége [Btk. 222. § (2) bekezdés], a terrorcselekmény elkövetésével fenyegetés bűntette (Btk. 316. §), a közveszéllyel fenyegetés bűntette [Btk. 338. § (1) bekezdés].
A komoly elhatározás nyilvánosságra hozatala, másokkal közlése előkészületi magatartás lehet, amennyiben a jogtárgy veszélye távoli és a magatartás a törvényi tényálláson kívül marad.
Az 5/1999. számú jogegységi határozat szerint a bűncselekmény tanának tételeit az előkészületre is alkalmazni kell, értelemszerű eltérésekkel. Az indítványban feltett kérdés esetében ez a következő értelmezéshez vezet.
Az előkészület esetében a törvényi értékelés, a büntetni rendeltség alapja az, hogy a tettes szándéka a Különös Részben körülírt bűncselekmény elkövetésére irányul. Az előkészület célzatos cselekmény. Az elkövetésre készülő tettes cselekménye célzatos, ha a célba vett bűncselekmény megvalósítását komolyan elhatározza [Btk. 4. §, 11. § (1) bekezdés].
A komoly elkövetési szándék kinyilatkoztatása másokra hatást gyakorolva jelenik meg, anélkül azonban, hogy cselekvéssel a törvényi tényállásba lépne: az elkövető nem a bűntársakkal, hanem más személyekkel közli, vagy nyilvánosságra hozza, „meghirdeti” egyértelmű szándékát, tervét. Az önkéntes vállalás mint magatartás nem jelent kevesebb vagy távolabbi veszélyt a jogtárgyra, mintha azt a tettes a bűntárs felkérésére, vagy a bűnkapcsolat szervezése érdekében tenné. Annál is inkább, mert sem a felhívás, sem az ajánlkozás megállapításának nem feltétele az, hogy a bűnkapcsolat létre is jöjjön.
Bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék felhívás nélküli kinyilvánítása is alkalmas lehet az előkészület megállapítására.
Amennyiben az elkövető gondolatközlése valamely bűncselekmény véghezvitelét célozza, ám a bűnös cél megvalósítására csupán készül, előkészületért tartozik büntetőjogi felelősséggel. Az egyoldalú, konkrét bűncselekmény komoly elhatározását kinyilvánító gondolatközlés pedig nem más, mint az „elkövetés vállalása”, mely a Btk. 11. § (1) bekezdés negyedik fordulata szerinti elkövetési magatartásnak felel meg.
A gondolatközlés konkrét, ha az elkövető a véghezvitel módját, a célba vett személyek körét meghatározza. Az elkövetésre irányuló szándék komolyságát nem az elkövető szempontjából, hanem a külvilágban megjelenő magatartást érzékelő személyek oldaláról, az e személyekre gyakorolt hatás alapján kell megítélni. Ennek során nem csupán a kinyilvánított gondolatok jelentéstartalma, az esetleges feltételes jövőbeni elkövetésre utalás, vagy a mondanivaló „tudatos puhítása” okán kifejezésre juttatott közlés bír jelentőséggel; a közölt szöveget összességében, a szavakat, kifejezéseket egymásra épülő hatásuk, a megosztott hang- vagy képfelvétellel nyomatékosított értelmezésük elemzésével kell vizsgálni.
A célzatra mint tudattartalomra vont következtetés körültekintő vizsgálatot igényel. Az egyes Különös Részben szóba jöhető tényállások értelmezése, egymáshoz viszonyítása alapján lehet következtetni arra, hogy a kifejezett elhatározás milyen bűncselekmény megvalósítását célozza.
Az erőszakot kilátásba helyező gondolatközlés megvalósíthatja például az emberölés előkészületét [Btk. 160. § (3) bekezdés], a terrorcselekmény előkészületét [Btk. 315. § (1) bekezdés], de akár a közveszély okozásának előkészületét is [Btk. 322. § (4) bekezdése].
A gondolatközléssel befejezett célzatos bűncselekmények és a büntetni rendelt előkészületi cselekmények egyaránt feltételeznek célzatot. A tényállásszerűség vizsgálata mellett a gondolatközlés mögött rejlő célzat, a törvényi tényállás alanyi ismérvei alapján lehet következtetni arra, hogy a kérdéses magatartás előkészület, vagy gondolatközléssel megvalósult befejezett bűncselekmény.
Az erőszak alkalmazását kilátásba helyező, az ölési szándékot hangoztató és másokat cselekvésre (megelőzésre, védekezésre) késztető gondolatközlés társadalomra veszélyes cselekmény, melyet a Btk. büntetni rendel.
Az a gondolatközlés, amely nem feleltethető meg valamely, a Btk. Különös Részében írt törvényi tényállásának, hanem annak a félreérthetetlen kinyilvánítása, hogy az elkövető bűncselekmény elkövetésére készül – akár önszántából, erre való felhívás nélkül, akár más érdekében, vagy más felhívására – a Btk. Különös Részében rendelt szabályozástól függően előkészületet valósíthat meg.
A jogegységi tanács a kifejtettek alapján arról rendelkezett, hogy a bűncselekmény elkövetésére irányuló szándék felhívás nélküli kinyilvánítása is alkalmas lehet bűncselekmény megállapítására.
A fentiekre figyelemmel a Kúria az ítélkezési gyakorlat egységessége érdekében – a Bszi. 37. § (1) bekezdése szerinti ülésen eljárva – meghozta a rendelkező részben foglalt jogegységi határozatot.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság Kúria


A nemi élet szabadsága és a nemi erkölcs elleni bűncselekmények. A gyermekek érdekét sértő és a család elleni bűncselekmények.
Minősített esetek, rendbeliség, halmazat, elhatárolások
Minősített eset, rendbeliség, halmazat, elhatárolások
b) a hozzátartozója, vagy nevelése, felügyelete, gondozása, gyógykezelése alatt álló személy sérelmére, illetve a közte és a sértett között fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonnyal visszaélve
A bűncselekmény a korábbi Btk.-ban a kényszerítés egyik speciális esetének tekintett nemi zsarolást szabályozza önálló tényállásban. A bűncselekmény jogi tárgya a nemi szabadság.
A bűncselekmény elkövetési magatartása kétmozzanatú. Eszközcselekménye a kényszerítés, amely a passzív alany ellenállásának leküzdésére alkalmas olyan tevékenység, amelynek eredményeként a sértett nem a saját, hanem az elkövető akaratának megfelelő magatartást tanúsít. Célcselekménye a szexuális tevékenység, amelyet az új Btk. értelmező rendelkezése definiál:
458. § 27. szexuális cselekmény: a közösülés és minden súlyosan szeméremsértő cselekmény, amely a nemi vágy felkeltésére, fenntartására vagy kielégítésére alkalmas, vagy arra irányul.
Elkövetési módot a Btk. nem értékel. Tipikusan azonban – az általános kényszerítés szabályozásából kiindulva – erőszakkal vagy fenyegetéssel lehet elkövetni ezt a bűncselekményt, de nem zárható ki más elkövetési mód sem.
A bűncselekmény alanya tettesként bárki lehet, a sértettel azonos vagy ellenkező nemű személy is.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el. Abból kiindulva, hogy az elkövetési magatartás kétmozzanatú, és a szexuális cselekmény célcselekmény, a szándékosság csak egyenes szándékot jelenthet.
A bűncselekmény súlyosabban büntetendő, ha
tizennyolcadik életévét be nem töltött személy sérelmére (vagyis 14-18 év közötti sértett sérelmére)
a hozzátartozója, vagy nevelése, felügyelete, gondozása, gyógykezelése alatt álló személy sérelmére, illetve a közte és a sértett között fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonnyal visszaélve
tizennegyedik életévét be nem töltött személy sérelmére követik el (vagyis 12-14 év közötti sértett sérelmére).
A szexuális kényszerítés rendbelisége a sértettek számához igazodik. Valódi halmazatban állhat a testi sértéssel, de a szexuális erőszakkal való halmazata látszólagos, amennyiben mindkét vonatkozásban fennáll a tényállásszerűség, akkor a konszumpció elve alapján csak a szexuális erőszak állapítandó meg.
(2) Szexuális erőszakot követ el az is, és öt évtől tíz évig terjedő szabadságvesztés büntetéssel büntetendő, aki tizenkettedik életévét be nem töltött személlyel szexuális cselekményt végez, vagy végeztet.
b) a hozzátartozója, vagy nevelése, felügyelete, gondozása, gyógykezelése alatt álló személy sérelmére, illetve a közte és a sértett között fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonnyal visszaélve vagy
A bűncselekmény tárgya a nemi szabadság, valamint másodlagos jogi tárgyként a 12. életévüket be nem töltött gyermekek egészséges nemi fejlődése.
A bűncselekmény elkövetési magatartása az első fordulat (197. § (1) bek. a) pont) esetében kétmozzanatú: eszközcselekmény a kényszerítés, célcselekmény a szexuális cselekmény. A második fordulat (a b) pont) már csak a szexuális cselekményt tartalmazza elkövetési magatartásként. A szexuális cselekmény a Btk. 459. § 27. pontja értelmében:
a közösülés és minden súlyosan szeméremsértő cselekmény, amely a nemi vágy felkeltésére, fenntartására vagy kielégítésére alkalmas, vagy arra irányul.
A közösülés a férfi és a nő nemi szervének közösülési szándékkal történő érintkezése. Ennek a bírói gyakorlat által kialakított fogalomnak a gyakorlati jelentősége az új Btk. hatályba lépése után egyre kisebb lesz, hiszen a szexuális cselekmény mint gyűjtőfogalom minden, a nemi vágy felkeltésére, kielégítésére vagy fenntartására irányuló magatartást bevon a gyűjtőfogalom körébe.
Elkövetési mód az első fordulat esetében az erőszak vagy élet, testi épség elleni közvetlen fenyegetés. Az erőszak az emberi testre irányuló külső fizikai ráhatás, amely kizárja, hogy a sértett az akaratának megfelelő magatartást tanúsítson. A fenyegetés olyan súlyos hátrány kilátásba helyezése, amely alkalmas arra, hogy a megfenyegetettben komoly félelmet keltsen. A tényállás úgynevezett kvalifikált fenyegetés fogalmat határoz meg: a fenyegetés csak akkor tényállásszerű, ha élet vagy testi épség ellen irányul, és egyben közvetlen is. A második fordulat esetében a sértett állapotát használja ki az elkövető. Elkövetési mód lehet tehát az akaratnyilvánításra képtelen vagy a védekezésre képtelen állapot kihasználása. Akaratnyilvánításra képtelen az, aki pszichikailag képtelen a védekezésre (mert például kómában van, vagy kábítószer illetve alkohol befolyása alatt áll). Védekezésre képtelen az, aki akaratnyilvánításra képes ugyan, de fizikai védekezésre nem. A Btk. 459. § 29. pontja értelmében:
A bűncselekmény harmadik fordulata szerint szexuális erőszakot követ el az is, aki tizenkettedik életévét be nem töltött személlyel szexuális cselekményt végez, vagy végeztet. Ennek a fordulatnak önálló jogi tárgya van: a 12. életévét be nem töltött gyermekek egészséges nemi fejlődése. E fordulat esetében erőszak vagy fenyegetés nem történik, a 12. életévét be nem töltött gyermekkel végzett vagy végezetett szexuális cselekmény önmagában megvalósítja ezt a bűncselekményt.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, mégpedig a 197. § (1) bekezdésében található két fordulat csakis egyenes szándékkal, a 197. § (2) bekezdésében található (3) fordulat eshetőleges szándékkal is.
Minősített eset valósul meg, ha a sértett életkora 12-18 év közötti, és az elkövető erőszakot, fenyegetést stb. alkalmaz. Minősített esetet képez továbbá az úgynevezett függőségi viszony is, a (3) bekezdés c) pontjában felsoroltak szerint. Minősített eset továbbá, ha azonos alkalommal (egyszerre vagy közvetlenül egymás után) többen követik el a bűncselekményt. Végül a 12. életévét be nem töltött sértett sérelmére erőszakkal történő elkövetés valamint a fenti minősített esetek kumulációja még súlyosabban minősülő esetet képez.
A bűncselekmény rendbelisége a sértettek számához igazodik. Halmazatban állhat a magánlaksértéssel, a személyi szabadság megsértésével (ha ez utóbbi időben és térben elkülönül a szexuális erőszaktól) valamint a testi sértéssel (a súlyos testi sértéssel mindig, a könnyű testi sértés általában beleolvad). A szexuális kényszerítéssel a halmazat látszólagos.
A bűncselekmény elődje a megrontás volt a korábbi magyar büntetőjogban. Jogi tárgya a gyermekek egészséges szexuális és erkölcsi fejlődése. A bűncselekmény passzív alanya főszabály szerint 12-14 év közötti személy lehet. Ez alól két kivétel van: 12 év alatti is lehet a sértett a rábírni törekvés elkövetési magatartáshoz kapcsolódóan, és a (4) bekezdésben foglalt bűncselekmény passzív alanya 14-18 év közötti lehet.
A bűncselekmény elkövetési magatartása a szexuális cselekmény. Ez tulajdonképpen az úgynevezett erőszakmentes, beleegyezéssel történő közösülést vagy fajtalanságot jelenti. A szexuális cselekmény fogalmát a Btk. 459. § 27. pontja határozza meg:
Meg kell jegyezni ebben a körben, hogy a bírói gyakorlat nem tekinti súlyosan szeméremsértő cselekménynek a passzív alany megcsókolását. Elkövetési magatartás lehet még továbbá a tényállásban értékelt szexuális cselekményre rábírás illetve rábírni törekvés. Az első felbujtásszerű elkövetési magatartás, a második az előkészület egyik magatartását, a felhívást jelenti. Mivel a szexuális erőszak büntetendő előkészülete csak a szexuális erőszak elkövetéséhez szükséges vagy azt könnyítő feltételeket biztosítását rendeli büntetni, a felhívást nem, ezért ebben az esetben a passzív alany 12 évesnél fiatalabb is lehet.
Elkövetési módot a (4) bekezdés értékel, melyben a passzív alany 14-18 év közötti. A büntetőjogi fenyegetettség itt csak akkor merülhet fel, ha a tizennyolc éven felüli személy visszaél a hatalmi, befolyási helyzetével a szexuális cselekmény érdekében.
A bűncselekmény alanya csak 18. életévét betöltött személy lehet. Dekriminalizálja tehát az új Btk. azokat az eseteket, amikor 14-18 év közötti elkövető 12-14 év közötti személlyel követte el a megrontást a korábbi szabályozás szerint.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, a rábírni törekvés elkövetési magatartás esetén a célzatosság miatt csakis egyenes szándékkal, egyebekben legalább eshetőleges szándék szükséges. A sértett életkora tekintetében előfordulhat, hogy az elkövető tévedésben van, ennek vizsgálata kiemelten fontos, hiszen ezen múlik a szándékosság, és így a bűncselekmény megállapíthatósága is.
Minősített eset a speciális viszony a sértett és az elkövető között, vagyis ha a sértett az elkövető hozzátartozója vagy nevelése, felügyelete, gondozása, gyógykezelése alatt áll, illetve az elkövető a szexuális visszaélést a sértettel kapcsolatban fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonyával visszaélve követi el. a Btk. 459. § 14. pontja értelmében hozzátartozó:
Bővebb magyarázatot csak a szabályozásban található új minősített eset, az „egyéb hatalmi vagy befolyási viszonyával visszaélve” igényel. Ilyen lehet például a munkahelyen a főnök-beosztott viszony, a tanár, az oktató, az edző stb. hatalmi vagy befolyási helyzete. A bűncselekmény minősített esetével a vérfertőzést nem lehet halmazatban megállapítani.
A bűncselekmény tárgya a nemi kapcsolatoknak a társadalomban kialakult rendje, a rokoni kapcsolatok tisztasága.
A bűncselekmény elkövetési magatartása a szexuális cselekmény végzése. A szexuális cselekmény fogalmát a Btk. 459. § 27. pontja határozza meg:
A (2) bekezdésben foglalt eset elkövetési magatartása a közösülés, amely a bírói gyakorlat szerint a férfi és a nő nemi szervének közösülési szándékkal történő egymáshoz érintése.
Az (1) bekezdésben foglalt fordulat alanya tettesként látszólag bárki lehet, a (3) bekezdésre tekintettel azonban azt mondhatjuk, hogy csak 18. életévét betöltött személy. A bűncselekmény elkövetéséhez szükségképpen legalább két személy szükséges, amennyiben mind betöltötték a 18. életévüket, akkor külön-külön megállapítandó a büntetőjogi felelősségük. A (2) bekezdésben foglalt fordulat alanya tettesként csak különböző nemű személyek lehetnek, ebben az esetben azonban nem számít az életkor, 14 év feletti testvérek esetében a bűncselekményt mindketten elkövetik akkor is, ha az egyik 18 év alatti, a másik pedig 18 évet betöltött személy. Azonos nemű testvérek fajtalankodása nem bűncselekmény.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el. A tudattartalom alapja a vérrokoni kapcsolat ismerete.
A bűncselekmény halmazatban áll a szexuális erőszak bűntettével, ha az elkövető leánytestvérével erőszakkal végez szexuális cselekményt.
(2) Kerítést követ el, és az (1) bekezdés szerint büntetendő az is, aki tizennyolcadik életévét be nem töltött személyt prostitúcióra felajánl, vagy felhív.
b) az elkövető hozzátartozója, nevelése, felügyelete vagy gondozása alatt álló sérelmére, vagy a sértettel kapcsolatban fennálló egyéb hatalmi vagy befolyási viszonyával visszaélve, illetve
A bűncselekmény jogi tárgya a nemi kapcsolatoknak a társadalomban elfogadott rendje, valamint a prostitúcióra ráépülő szervezett bűnözői körök üldözéséhez és tevékenységük visszaszorításához fűződő társadalmi érdek.
A bűncselekmény elkövetési magatartása a megszerzés, vagyis valakinek olyan személy részére, akivel annak nemi cselekményre megállapodása nincsen, szexuális cselekményre történő közvetlen hozzáférhetővé tétele. A bírói gyakorlat szerint a kerítés akkor befejezett, amikor a partnerek már személyesen találkoznak egymással. Indokoltabb lenne azonban álláspontunk szerint, ha a befejezettséget a szexuális kapcsolat megtörténtéhez kötnénk.
A bűncselekmény alanya tettesként bárki lehet. Aki számára mást szexuális cselekényre megszereznek, felbujtó nem lehet.
A bűncselekmény csak szándékosan, a célzatra tekintettel csakis egyenes szándékkal követhető el.
Minősített esetek az üzletszerűség (megjegyezzük, hogy a gyakorlatban ez a tipikus elkövetési mód, de nem mindig bizonyítható), a sértett 18 év alatti életkora, a sértett és az elkövető közötti speciális viszony valamint a megtévesztés, erőszak és fenyegetés. Az erőszak vagy fenyegetés kapcsán el kell határolni a bűncselekményt a szexuális erőszaktól. Ha az erőszak vagy fenyegetés alkalmazására a szexuális cselekmény végrehajtása érdekében kerül sor, akkor szexuális erőszakot kell megállapítani, ha pedig pusztán azért, hogy a passzív alany más részére váljon hozzáférhetővé, akkor kerítést kell megállapítani.
a)a prostitúcióra rábírás (felbujtásszerű)
b)épület, egyéb helyiség rendelkezésre bocsátása (előkészülethez hasonló)
c)segítségnyújtás (bűnsegélyszerű)
Maga az alapcselekmény, vagyis a prostitúció nem bűncselekmény. Az erre való felbujtás, bűnsegély, körülmények megteremtése, vagyis a ráépülő iparág már bűncselekménynek minősül. A prostitúció a Btk. 459. § (1) bekezdésének 25. pontja szerint: a rendszeres haszonszerzés céljából történő szexuális cselekmény végzése.
Az épület vagy egyéb hely minden olyan helyiség, hely, amely biztosítja a szexuális cselekmények lebonyolításának a lehetőségét. A bordélyház olyan létesítmény, ahol anyagi ellenszolgáltatás fejében bárki számára szexuális szolgáltatást nyújtanak az irányító által fizetett, üzletszerű kéjelgést folytató személyek.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, a rábírás elkövetési magatartás esetében csakis egyenes szándékkal.
A 201. § (1) bekezdés b) pontja természetes egység, a bűncselekmény egyrendbeli, függetlenül a prostitúciót folytató személyek számától. A (3) bekezdés esetében a halmazat a bordélyházak számától függ.
A bűncselekmény elkövetési magatartása a kitartatás, vagyis anyagi juttatás elfogadása a prostitúciót folytató személytől, függetlenül attól, hogy ez a személy milyen konkrét formában, milyen rendszerességgel és milyen mértékben nyújtja a támogatást.
A bűncselekmény alanya bárki lehet, aki törvényes oknál fogva nem jogosult arra, hogy a prostitúciót folytató személy eltartsa.
A bűncselekmény egyrendbeli, függetlenül attól, hogy az elkövető hány személlyel tartatja ki magát.
(4) Aki olyan bordélyházat tart fenn, vezet, vagy szolgáltat a működéséhez anyagi eszközöket, amelyben tizennyolcadik életévét be nem töltött személy folytat prostitúciót, két évtől nyolc évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
A bűncselekmény jogi tárgya a gyermekprostitúcióra ráépülő szervezett bűnözői körök üldözéséhez és a gyermekprostitúció visszaszorításához fűződő társadalmi érdek. A bűncselekmény részben új, hiszen a korábbi Btk.-ban nem volt külön tényállás, amely a gyermekprostitúcióra ráépülő iparágat rendelte pönalizálni.
A bűncselekmény elkövetési magatartásai.
haszonszerzésre törekvés: célzatos magatartás, de nem feltétele a haszon realizálása
18. életévét be nem töltött személlyel szexuális cselekmény végzése: itt nagyon fontos az elkövetési mód, vagyis, hogy ellenszolgáltatás fejében történjen meg az elkövetési magatartás
kitartottság: a harmadik fordulat speciális a 202. §-hoz képest, a sértett életkora alapján
bordélyház fenntartása: itt is a passzív alanyok, vagyis a prostituáltak életkora alapján lehet ezt a fordulatot elhatárolni a kapcsolódó bűncselekménytől (201. § (3) bekezdés)
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, az (1) bekezdésben meghatározott fordulat pedig csakis egyenes szándékkal.
A bűncselekmény rendbeliségét a passzív alanyok száma határozza meg.
a) megszerez, vagy tart,bűntett miatt három évig,
b) készít, kínál, átad, vagy hozzáférhetővé tesz, egy évtől öt évig,
(2) Egy évtől öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, aki az (1) bekezdés c) pontjában meghatározott bűncselekményhez anyagi eszközöket szolgáltat.
(3) Aki tizennyolcadik életévét be nem töltött személyt vagy személyeket pornográf műsorban
(4) Három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő, aki
(5) Aki tizennegyedik életévét be nem töltött személyről vagy személyekről pornográf felvétel készítéséhez, forgalomba hozatalához vagy az azzal való kereskedelemhez szükséges vagy azt könnyítő feltételeket biztosítja, vétség miatt két évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
a) pornográf felvétel: az olyan videó-, film-, vagy fényképfelvétel, illetve más módon előállított képfelvétel, amely a nemiséget súlyosan szeméremsértő nyíltsággal, célzatosan a nemi vágy felkeltésére irányuló módon ábrázolja,
A tiltott pornográf felvétellel visszaélést több mint másfél évtizeddel az új Btk. megalkotása előtt már büntetni rendelte a magyar büntetőjog. Az elkövetési magatartások köre folyamatosan bővült, az új Btk. tovább bővíti ezt a kört.
A bűncselekmény jogi tárgya a 18 évesnél fiatalabb személyek egészséges nemi fejlődése és a gyermekpornográfiára ráépülő szervezett bűnözői csoportok elleni küzdelemhez fűződő társadalmi érdek. Elkövetési tárgy a passzív alanyról készített pornográf felvétel és műsor. A Btk. 204. § (6) bekezdésében található értelmező rendelkezés szerint:
A bűncselekmény elkövetési magatartásait az (1)-(6) bekezdésekben találhatjuk meg. Büntetendő a megszerez, tart, készít, kínál, átad stb. elkövetési magatartás a korábbi Btk. szabályozásához hasonlóan. Újdonság az elkövetési magatartások társadalomra veszélyességének újragondolása, mint például a készítést az új Btk. enyhébben büntetni, mint az 1978. évi IV. törvény. A bűncselekmény legtöbb elkövetési magatartása a gyakorlatban ma már az Internethez kapcsolódik, tipikus számítógéppel elkövetett bűncselekményről van tehát szó.
A bűncselekmény alanya tettesként bárki lehet, ha azonban egy 18 év alatti személy saját magáról készít tiltott pornográf felvételt, akkor álláspontunk szerint a bűncselekmény nem valósul meg.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, kiemelten fontos jelentősége van e körben annak, hogy az elkövető tisztában van-e a sértett életkorával. Az ilyen irányú tudattartam megléte nélkül a bűncselekmény nem állapítható meg.
Tekintettel arra, hogy a Btk. a „személyről vagy személyekről” fordulatot használja, álláspontunk szerint a bűncselekmény a passzív alanyok és a felvételek számától függetlenül egyrendbeli, természetes egységet képez.
(2) Az a tizennyolcadik életévét betöltött személy, aki nemi vágyának felkeltése vagy kielégítése céljából tizennegyedik életévét be nem töltött személy előtt szeméremsértő magatartást tanúsít, ha súlyosabb bűncselekmény nem valósul meg, bűntett miatthárom évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
A bűncselekmény jogi tárgya a közszemérem.
Elkövetési magatartás a „mutogatás”, amely azonban csak akkor tényállásszerű, ha szeméremsértő módon történik.
A bűncselekmény alanya bárki lehet, a gyakorlatban azonban szinte kizárólag idősebb férfiak az elkövetők. A minősített eset alanya tettesként csak 18. életévét betöltött személy lehet.
A bűncselekmény csak szándékosan követhető el, a célzatra tekintettel csakis egyenes szándékkal.
A bűncselekmény minősített esete 18 évet betöltött elkövető és 14 évesnél fiatalabb sértett esetén állapítható meg.