text:
Újabb fejlemény a Mini Hungary Park ügyében - Hírekmindenkinek
Újabb fejlemény a Mini Hungary Park ügyében
Újabb fejlemény a Mini Hungary Park ügyében. A Szegedi Törvényszék másodfokú tanácsa helybenhagyta az elsőfokú bíróság távoltartást és bűnügyi felügyeletet elrendelő végzését a különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó költségvetési csalás kísérlete miatt indult büntetőügyben.
A Nemzeti Adó- és Vámhivatal nyomozást folytat különösen jelentős vagyoni hátrányt okozó költségvetési csalás bűntettének kísérlete miatt. A megalapozott gyanú szerint a Mórahalom külterületén létesítendő és az 1910-es állapotokat tükröző emlékpark megvalósítással összefüggésben a beruházó cég ügyvezetője és a vele vállalkozási szerződésben álló gazdasági társaság vezetője, illetőleg az állami támogatott projekt műszaki ellenőri feladatait ellátó személy egymással összejátszva mintegy 550 millió forint nagyságú vagyoni hátrányt kísérelt meg okozni az Európai Unió, illetőleg a magyar állam költségvetésének.
A gyanú szerint a 2013. májusa és 2014. júniusa között benyújtott kifizetési kérelmek során az elkészült makettek darabszámára, illetőleg a projekt készültségi fokára vonatkozóan valótlan tartalmú dokumentumokat nyújtottak be és valótlan nyilatkozatokat tettek, mellyel a Dél-alföldi Regionális Fejlesztési Ügynökséget folyamatosan megtévesztették a projekt készültségi foka, illetőleg a támogatás összegének felhasználásával kapcsolatban. El nem végzett munkákra és be nem szerzett dolgokra is kérték a támogatások kifizetését, illetőleg a már kifizetett támogatások elszámolását.
A gyanúsított vonatkozásában megalapozott gyanú arra, hogy a mind a beruházó, mind a kivitelező cégben tulajdonosi érintettséggel bírt, valamint ténylegesen ő irányította az ügyben érintett többi gyanúsítottat, illetőleg adott utasításokat valótlan tartalmú teljesítési igazolások kiállítására, valamint a projekt készre jelentésére.
Az elsőfokú bíróság végzésében a gyanúsított letartóztatásának elrendelése iránti ügyészi indítványt elutasította, egyidejűleg a gyanúsítottal szemben távoltartást és bűnügyi felügyeletet rendelt el. A gyanúsított a bűnügyi felügyelet végrehajtására szolgáló ingatlant nem hagyhatja el, kivéve heti három napon egy órai időtartamra a mindennapi élet szokásos szükségleteinek biztosítására vagy gyógykezelés céljából. Az elsőfokú bíróság a távoltartás keretében kötelezte a gyanúsítottat arra, hogy gyanúsított-társaitól, és azok lakó-, illetve tartózkodási helyéül szolgáló ingatlanoktól tartsa magát távol, illetve a gyanúsítottakkal közvetlenül vagy közvetve se lépjen kapcsolatba.
Az elsőfokú bíróság végzésével szemben a gyanúsított és védője, valamint az ügyész jelentettek be fellebbezést. A másodfokú bíróság osztotta az elsőfokú bíróság azon megállapítását, hogy az eljárás jelen szakaszában fennáll annak a veszélye, hogy a gyanúsított kényszerintézkedés hiányában a bizonyítást veszélyeztetné, vagy szabadságvesztéssel büntetendő újabb bűncselekményt követne el.
A törvényszék álláspontja szerint a gyanúsított esetében kényszerintézkedés alkalmazása nélkülözhetetlen, azonban szükségtelen a legsúlyosabb kényszerintézkedés, azaz a letartóztatás alkalmazása. A gyanúsítottnak nyomkövetőt kell viselnie. A másodfokú bíróság minderre figyelemmel az elsőfokú bíróság végzését annak mindenben helyes indokai alapján helybenhagyta.
Szomorú fejlemény: hiába a kezelések, áttéteket mutattak ki Székhelyi Józsefnél

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


1993. évi LV. törvény a magyar állampolgárságról – Kérdések És Válaszok
Az Országgyűlés a magyar állampolgárság erkölcsi súlyának megőrzése és az állampolgárok Magyarországhoz való kötődésének erősítése érdekében, a természetes személy akaratszabadságának tiszteletben tartása mellett, a család állampolgársága egységének elősegítése érdekében és a hontalanság eseteinek csökkentése céljából, a magyar állampolgársági jog hagyományait és a nemzetközi szerződések előírásait figyelembe véve, a magyar állampolgárság keletkezésének, megszerzésének és megszűnésének szabályairól a következő törvényt alkotja:2
(3)35 Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv határozatban állapítja meg, ha a nyilatkozat elfogadásának feltételei hiányoznak, beleértve a 13-15. §-okban a kérelem benyújtására előírtakat. A határozattal szemben indított közigazgatási perre a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság illetékes.
6. § (1)36 A magyar állampolgárság honosítással, illetve visszahonosítással történő megszerzésére irányuló kérelemről – a miniszter előterjesztése alapján – a köztársasági elnök dönt.
Én, …………………. esküszöm, hogy Magyarországot hazámnak tekintem. Magyarországnak hű állampolgára leszek, az Alaptörvényt és a jogszabályokat tiszteletben tartom és megtartom. Hazámat erőmhöz mérten megvédem, képességeimnek megfelelően szolgálom. Isten engem úgy segéljen.
Én, …………………. fogadom, hogy Magyarországot hazámnak tekintem. Magyarországnak hű állampolgára leszek, az Alaptörvényt és a jogszabályokat tiszteletben tartom és megtartom. Hazámat erőmhöz mérten megvédem, képességeimnek megfelelően szolgálom.
(2) Ha a magyar állampolgár magyar állampolgárságát az (1) bekezdés a)-d) pontjában meghatározott módon nem tudja igazolni, a magyar állampolgárság – ellenkező bizonyításig és az érvényességi idő lejártát követő egy évig – az érvényesség időtartamának lejárta miatt érvénytelen magyar útlevéllel igazolható.
(4)55 Az állampolgársági bizonyítvány, továbbá az állampolgársági bizonyítvány kiadása iránti kérelmet elutasító határozattal szemben indított közigazgatási perre a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság illetékes.
(2)63 Az állampolgársági kérelmet jogszabályban meghatározott adattartalommal, továbbá – az állampolgársági bizonyítvány kiadása iránti kérelem kivételével – magyar nyelven kell benyújtani. A kérelmet alá kell írni. A kérelem benyújtásakor a kérelmező személyazonosságát ellenőrizni, továbbá a kérelem adatait a csatolt okmányok adataival egyeztetni kell.
(4)64 Az állampolgársági kérelmet a járási hivatal vezetője, az integrált ügyfélszolgálati iroda vezetője öt napon belül, a konzul az átvételtől számított első diplomáciai postával köteles megküldeni az állampolgársági ügyekben eljáró szervnek.
14. §65 (1)66 Az állampolgársági kérelem – kormányrendeletben meghatározott formanyomtatványok szerint – tartalmazza az érintett
(3)67 Az állampolgársági kérelemhez a kérelmezőnek – kormányrendeletben meghatározottak szerint – mellékelnie kell a születési anyakönyvi kivonatát és a családi állapotát igazoló okiratokat, továbbá az állampolgársági kérelem elbírálásához a 4. §-ban, az 5. §-ban, a 8. §-ban és a 11. §-ban meghatározott feltételek fennállását igazoló okiratokat.
(4)68 Ha az állampolgársági kérelem elbírálásához olyan adat szükséges, amely más magyar hatóság nyilvántartásából vagy irataiból ismerhető meg, és ezeket a kérelmező nem igazolja, ezek beszerzésére az állampolgársági ügyekben eljáró szerv intézkedik.
(5)69 Az állampolgársági kérelemhez
(6)70 Ha az állampolgársági kérelem hiányos, vagy az elbíráláshoz szükséges okiratokat a kérelmező nem csatolta, az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a hiány pótlására határidő tűzésével és a mulasztás jogkövetkezményeire történő figyelmeztetés mellett a kérelmezőt felhívhatja. Okirat hiánya esetén a beszerzéséhez szükséges időtartam figyelembevételével megállapított határidőt kell kitűzni. Az állampolgársági bizonyítvány kiadása iránti kérelem esetén a hiánypótlási felhívás kibocsátásának határideje a kérelem beérkezésétől számított tizenöt nap.
15. § (1)71 Az állampolgársági kérelmet meghatalmazott nem terjesztheti elő. A kérelmet a cselekvőképes kérelmező személyesen, a korlátozottan cselekvőképes, illetve a cselekvőképtelen személy nevében a törvényes képviselője terjesztheti elő.
(3)72 Kiskorú személy magyar állampolgárság megszerzésére irányuló nyilatkozatához és kérelméhez, magyar állampolgárságról való lemondásához – ha elháríthatatlan akadálya nincs – mindkét szülő hozzájáruló nyilatkozatát mellékelni kell.
(4)73 Házastársak, illetve szülő együttélő kiskorú vagy cselekvőképtelen nagykorú gyermekével közös honosítási, visszahonosítási kérelmet, illetve a magyar állampolgárságról lemondó nyilatkozatot terjeszthet elő.
16. § (1)74 A honosítási okiratot az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a kiállításától számított 15 napon belül megküldi a kérelmező lakóhelye szerint illetékes polgármesternek, a 4. § (3), (3a), (6) és (7) bekezdése, illetve az 5. § alapján honosított esetében a kérelmező választása szerint a polgármesternek vagy diplomáciai futár útján a magyar konzuli tisztviselőnek.
(2)75 A polgármester vagy a konzuli tisztviselő az okirat megérkezését követő harminc napon belül értesíti a kérelmezőt az állampolgársági eskü vagy fogadalom letételének időpontjáról és helyéről.
(3)76 A 4. § (3), (3a), (6) és (7) bekezdése, illetve az 5. § alapján honosított személy – legkésőbb a (2) bekezdés szerinti felhívásban meghatározott időpontot megelőző ötödik napon – kérheti, hogy az esküt vagy a fogadalmat a felhívásban megjelölttől eltérő helyen tegye le.
(3a)77 A (3) bekezdésben meghatározott esetben a polgármester vagy a konzuli tisztviselő haladéktalanul megküldi a honosítási okiratot a (3) bekezdés szerinti kérelemben megjelölt polgármesternek vagy – diplomáciai futár útján – a konzuli tisztviselőnek, aki gondoskodik a (2) bekezdésben meghatározott feladatok ellátásáról. Ebben az esetben a 4. § (3), (3a), (6) és (7) bekezdése, illetve az 5. § alapján honosított személy újabb, a (3) bekezdés szerinti kérelemmel nem élhet.
(4)78 Ha az állampolgársági eskü vagy fogadalom letételére a felhívás kézbesítésétől számított egy éven belül, a kérelmező hibájából nem kerül sor, a honosítási, visszahonosítási határozat hatályát veszti. Ha a 4. § (3), (3a), (6) és (7) bekezdése, illetve az 5. § alapján honosított személy a (3) bekezdés szerinti kérelmet terjeszt elő, akkor a határidőt az első felhívás kézbesítésétől kell számítani.
16/A. §79 Az állampolgársági eljárásban – a tájékoztatást kivéve – az állampolgársági ügyekben eljáró szerv elektronikus úton nem tart kapcsolatot.
17. §80 (1)81 Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv hatvan napon belül adja ki az 5/A. § (2) bekezdésében meghatározott bizonyítványt, vagy hozza meg az 5/A. § (3) bekezdése szerinti határozatot.
(2)82 A miniszter a 6. § (1) bekezdésében foglalt előterjesztést három hónapon belül nyújtja be a köztársasági elnöknek.
(2a)83 A miniszter hatvan napon belül tesz előterjesztést a köztársasági elnöknek a lemondás elfogadására. Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv hatvan napon belül hozza meg a 8. § (3) bekezdése szerinti határozatot.
(3)84 Az állampolgársági bizonyítvány kiadása iránti kérelemnek, valamint a 12. § szerinti megkeresésnek az állampolgársági ügyekben eljáró szerv hatvan napon belül tesz eleget.
(4)85 Az (1)-(3) bekezdésben megállapított határidő a nyilatkozatnak, a kérelemnek, illetve a megkeresésnek az állampolgársági ügyekben eljáró szervhez érkezése napján kezdődik, amely indokolt esetben az (1), (2a) és (3) bekezdésben meghatározott esetben hatvan nappal, a (2) bekezdésben meghatározott esetben három hónappal meghosszabbítható.
(5)86 Az (1)-(3) bekezdésben megállapított határidőkbe nem számít be
(6)87 A honosítási és visszahonosítási kérelmet, valamint a lemondási nyilatkozatot a köztársasági elnök döntéséig, az állampolgársági bizonyítvány iránti kérelmet a bizonyítvány kiadásáig a kérelmező visszavonhatja. Ilyen esetben az eljárást az állampolgársági ügyekben eljáró szerv megszünteti.
(7)88 Az állampolgársági eljárásban a kérelmező helyett meghatalmazottja is eljárhat, kivéve, ha e törvény személyes eljárást ír elő. Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a képviseleti jogosultságot megvizsgálja és visszautasítja az olyan meghatalmazott eljárását, aki az ügyben a képviselet ellátására nem alkalmas, vagy aki a jogosultságát nem igazolja.
(8)89 Ha az állampolgársági ügy eldöntése olyan kérdés előzetes elbírálásától függ, amelyben az eljárás más szerv hatáskörébe tartozik, az állampolgársági ügyekben eljáró szerv az eljárást felfüggeszti. Ha a más szerv előtti eljárás megindítására a kérelmező jogosult, erre megfelelő határidő kitűzése mellett az állampolgársági ügyekben eljáró szerv felhívja. Ha a kérelmező a felhívásnak nem tesz eleget, az állampolgársági ügyekben eljáró szerv az eljárást megszünteti vagy a rendelkezésre álló adatok alapján dönt, illetve tesz javaslatot a miniszternek a köztársasági elnök részére történő előterjesztésre.
(9)90 Az állampolgársági bizonyítvány kiadása iránti kérelem esetén az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a kérelem érdemi vizsgálat nélküli elutasításáról, az eljárás megszüntetéséről és felfüggesztéséről, valamint az eljárási költség viselése tekintetében végzéssel dönt.
(10)91 Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv döntésével szemben nincs helye fellebbezésnek.
17/A. §92 (1) Az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a nyilatkozattal, a lemondással és a magyar állampolgárság visszavonásával összefüggésben hozott határozatát közli azzal a természetes személlyel, akire nézve az rendelkezést tartalmaz.
19. § (1)93 A magyar állampolgárság honosítással vagy visszahonosítással történő megszerzésével kapcsolatos adatszolgáltatást – beleértve a 14. § (1) bekezdésében és a 20/A. §-ban meghatározott adatokat is – az állampolgársági eskü vagy fogadalom letételének helye szerint illetékes anyakönyvvezető, illetve a 4. § (3), (3a), (6) és (7) bekezdése, illetve az 5. § alapján honosított esetében az állampolgársági eskü vagy fogadalom letételének helye szerint illetékes anyakönyvvezető, az állampolgársági ügyekben eljáró szerv teljesíti más anyakönyvvezetőnek, a személyiadat- és lakcímnyilvántartást kezelő szervnek, az idegenrendészeti hatóságnak, a menekültügyi hatóságnak, valamint a Központi Statisztikai Hivatalnak.
(2)94 A magyar állampolgárság megszűnéséről az állampolgársági ügyekben eljáró szerv értesíti a személyiadat- és lakcímnyilvántartást kezelő szervet, a magyar állampolgárság megszűnésével érintett személy születését és házasságát vagy bejegyzett élettársi kapcsolatát, valamint gyermekének születését nyilvántartó anyakönyvvezetőt, az útlevélhatóságot, továbbá – a potenciális hadköteles és a hadköteles személyek esetében – Magyar Honvédség katonai igazgatási és központi adatfeldolgozó szervét.
(3)95 Az állampolgársági eljárás során a miniszter és az állampolgársági ügyekben eljáró szerv96
b)97 adatot kérhet és betekinthet a személyiadat- és lakcímnyilvántartásba, az idegenrendészeti nyilvántartásba, a menekültügyi nyilvántartásba és az útiokmány-nyilvántartásba;
c)98 adatot kérhet a rendőrségi, a bűntettesek és a büntetőeljárás alatt állók nyilvántartásából, valamint az ügyészségtől és a bíróságtól;
d)99 véleményt kérhet a jegyzőtől, a járási hivataltól, a konzultól, a gyámhatóságtól, az idegenrendészeti hatóságtól és a menekültügyi hatóságtól, továbbá véleményt kér a rendőrségtől és a feladat- és hatáskörrel rendelkező nemzetbiztonsági szolgálattól.
(4)100 Az állampolgársági kérelem átvételére jogosult szerv a honosítási eljárás, a visszahonosítási eljárás, az állampolgárság megszerzésére irányuló eljárás és az állampolgárság igazolására irányuló eljárás során ellenőrzi, hogy a kérelmező a személyiadat- és lakcímnyilvántartásban szerepel-e.
20. §101 (1) Az állampolgársági iratok nem selejtezhetők, őrzésükről a Magyar Nemzeti Levéltár és – a (2) bekezdésben meghatározottak szerint – az állampolgársági ügyekben eljáró szerv az adatvédelmi szabályok megtartásával gondoskodik.
Névmódosítás102
20/A. §103 (1)104 A honosítást kérő külföldi egyidejűleg kérheti
d)105 házastársa vagy annak felmenője, illetve – özvegy, elvált családi állapot esetén – volt házastársa vagy annak felmenője egykori magyar születési családi nevének viselését.
(1a)106 A honosítást kérő külföldinek az (1) bekezdés d) pontja szerinti név viselése akkor engedélyezhető, ha házassági nevet visel, és
(2)107 A névmódosítási kérelmet – ha kormányrendelet eltérően nem rendelkezik – okirattal vagy szakvéleménnyel kell alátámasztani.
(3)108 A névmódosítást az állampolgársági ügyekben eljáró szerv engedélyezi. Ha az állampolgársági ügyekben eljáró szerv a névmódosítást engedélyezi, akkor döntése a 7. §-ban szabályozott eskü- vagy fogadalomtétel napján lép hatályba.
(5)109 A honosítást kérő külföldi a névmódosítás során kérheti elhalt anyja nevének magyar nyelven való feltüntetését, ha az anya nevét hivatalos okiratban magyar nyelven korábban feltüntették.
A külföldi helységnév használata110
20/B. §111 (1) Ha a külföldi helységnek volt hivatalos magyar elnevezése, a honosítási vagy visszahonosítási eljárás során a külföldi helységnek az egykori hivatalos magyar elnevezését kell használni.
22. §113 Az e törvény rendelkezései alapján indított perekben – ha e törvény másként nem rendelkezik – a közigazgatási perrendtartásról szóló törvényt kell alkalmazni.
23. §114 (1)115 E törvény alkalmazásában – a lakcímbejelentés napjától – Magyarországon lakik az a lakóhellyel rendelkező nem magyar állampolgár,
(2)-(3)117
(4)118 Felhatalmazást kap a Kormány, hogy rendeletben megállapítsa
a) az állampolgársági ügyekben eljáró szervet,119
25. §120 E törvénynek a polgárok személyi adatainak és lakcímének nyilvántartásáról szóló 1992. évi LXVI. törvény, a magyar állampolgárságról szóló 1993. évi LV. törvény és az anyakönyvi eljárásról szóló 2010. évi I. törvény módosításáról szóló 2011. évi XIV. törvénnyel (a továbbiakban: 1. módosító törvény) megállapított rendelkezéseit az 1. módosító törvény hatálybalépésekor folyamatban lévő honosítási, visszahonosítási eljárásra is alkalmazni kell.
Az Alaptörvény sarkalatosságra vonatkozó követelményének való megfelelés121
26. §122 E törvény 1. § (1) és (2) bekezdése, 1. § (4) bekezdése, 2-4. §-a, 4/A. § (2) bekezdése, 5. §-a, 5/A. § (1) és (1a) bekezdése, 7. § (2) és (3) bekezdése, 8. § (1) és (2) bekezdése, 8. § (4) bekezdése, 9. § (1) és (4) bekezdése, 23. §-a és 25. §-a az Alaptörvény G) cikk (4) bekezdése alapján sarkalatosnak minősül.
Category: Hatályos törvények, Jog	| Tag: 1993. évi LV. törvény, Állampolg tv.


text:
Az emberi jogi bíróság sokaknak az utolsó lehetőség - Magyar Ügyvéd Blog
Az emberi jogi bíróság sokaknak az utolsó lehetőség
A jelenlegi rezsimben bárkinek szüksége lehet a strasbourgi jogvédelemre
2017. március 29. - Magyar Ügyvéd
Talán bele sem gondolnak sokan, mit jelentene, ha Magyarország felmondaná az emberi jogi egyezményt. Összeállításunkban azt igyekszünk bemutatni, miként befolyásolja a mindennapjainkat, hogy az önkényeskedő hatalom felett még létezik külső kontroll. Ha ez megszűnik, mindannyian pórul járunk.
Felmondaná az emberi jogi egyezményt a Fideszhez közeli „Alapjogokért” Központ, Kósa Lajos frakcióvezető pedig azt feszegette, hogyan lehet megszüntetni a strasbourgi bíróság joghatóságát Magyarországon (előző bejegyzésünkben foglalkoztunk ezzel). Kósának az fáj, hogy az emberi jogi bíróság elmarasztalta Magyarországot két bangladesi menedékkérő ügyében.
Az Igazságügyi Minisztérium államtitkára kedden már óvatosabban fogalmazott. Szerinte szükség van az egyezmény megreformálására, de drasztikus lépéseket nem kell tenni azért, mert Magyarországnak és mellette több tagállamnak is problémája van a strasbourgi bíróság ítéleteivel. Vannak a bíróságnak nehezen megmagyarázható, ellentmondásos ítéletei, ezeket azonban szerinte tárgyalásos úton kell rendezni.
Ha hinni lehet Völner Pálnak, akkor egyelőre nem lépünk ki az egyezményből. Pedig a Fidesz jól járna vele, hiszen a Nemzeti Együttműködés Rendszere felett egy külső kontroll megszűnne. De vajon mit jelentene ez a gyakorlatban? Strasbourg messze van, döntéseivel mégis az mindennapjainkat befolyásolhatja. Egyszerű nyugdíjasok, kisdiákok, kirúgott közszolgák, kisvállalkozók, ellenzéki politikusok mindennapjait. És ott vannak a fogvatartottak is, akiket nem kell szeretni, de alapvető emberi jogaikat tiszteletben kell tartani.
Szóval mit veszíthetnénk az emberi jogi egyezmény felmondásával? Véletlenszerűen és persze a teljesség igénye nélkül szemezgettünk strasbourgi döntésekből. Így talán érthetővé válik, mit is veszíthetnénk, ha véletlenül valaki komolyan venné szegény Kósát.
Nemigen esik szó róla, de talán érdekes adat lehet: a 47 tagállamot tömörítő Európa Tanács – amelynek kétségkívül legfontosabb szerve a strasbourgi bíróság – idén 328 millió euróból gazdálkodik. A bíróság egyébként 71 millió euróból működik. Magyarország mindehhez 2,2 millióval járul hozzá.
Tavaly 1225 magyarországi kérelmet intéztek el: 1125 ügyet elfogadhatatlannak minősítettek vagy megszüntettek, száz kérelmező panasza kapcsán 41 ítélet született, ezek közül negyvenben állapítottak meg egyezménysértést. A folyamatban lévő magyar ügyek száma 9188, ezekkel a bíróság hivatalában összesen kilenc magyar munkatárs foglalkozik.
A Fidesz-kormány 2010-es hivatalba lépése után nem sokkal döntés született a „pofátlan” végkielégítéseket visszamenőleg 98 százalékkal sújtó különadó bevezetéséről. Az Alkotmánybíróság a visszamenőleges hatályt elutasította, majd egy 2014-es döntésében alaptörvénybe és nemzetközi szerződésbe ütközőnek minősítette ezt az adónemet. Igaz, Strasbourgban már az előző év májusában kimondták, hogy Magyarország megsértette a tulajdonhoz való jogot azzal, hogy állami alkalmazottak – többek között nyugdíjba vonuló pedagógusok – végkielégítését és egyéb juttatásait egy ilyen büntetősarc kivetésével nagyrészt elvonják, amit a verdikt nyomán vissza is kaptak. A szabályozást azóta módosították, de a 75 százalékra mérsékelt különadó miatt újabb panaszok érkeztek a bírósághoz, amelyek elbírálásra várnak.
Közszolgák indokolás nélküli menesztése
Vesztett az állam abban az ügyben is, amelyben egy kirúgott kormánytisztviselő azt kifogásolta, hogy 2010 szeptemberében olyan jogszabály alapján bocsátották el, amely – miután a felmentését nem kellett indokolni – nem biztosított a számára érdemi jogorvoslati lehetőséget. Az Emberi Jogok Európai Bírósága 2012 nyarán igazat adott a közszolgának, és kártérítést ítélt meg a számára. Az Alkotmánybíróság egyébként az erősen kifogásolható rendelkezéseket – a köztisztviselőre is hasonló szabályozás volt érvényben – 2011 februárjában pro futuro megsemmisítette, de csak 2011 májusától. Vagyis adtak még három hónapot arra, hogy indokolás nélkül még bárkit kirúghassanak.
Nyugdíjas közszolgák nyugdíjának felfüggesztése
Elmarasztalta Magyarországot a közszférában dolgozó nyugdíjasok nyugdíjának folyósítására vonatkozó új szabályozás miatt, amely a bíróság szerint ellentétes az emberi jogi egyezménnyel. Az öregségi nyugdíjban részesülő, de ezzel párhuzamosan a közszférában foglalkoztatottak nyugellátását 2013 óta fel kell függeszteni, ami a hátrányos megkülönböztetés tilalma mellett – más szabályok vonatkoznak a versenyszférában s a közszférában foglalkoztatottakra, de még a parlamenti képviselőkre is, akik felvehetik a nyugdíjat – a tulajdonhoz való jogot is sérti. A panaszosnak kártérítést ítéltek meg. A kormány fellebbezése nyomán az ügy a bíróság nagykamarája elé került, tehát végleges döntés még nincs.
A magyar állam megsértette a magántulajdonhoz való jogot, amikor 2013-ban visszavonta a dohányárusítási engedélyeket – döntött az emberi jogi bíróság 2015 novemberében. Az Alkotmánybíróság szerint rendben volt a dolog, Strasbourgban viszont úgy látták, a trafikengedélyek visszavonása a tulajdonjog aránytalan korlátozását jelentette, az árusítási jog újraosztása átláthatatlan volt, az érintettek számára pedig nem biztosítottak érdemi jogorvoslati lehetőséget. Ezért kártérítést ítéltek meg több egykori trafikosnak is.
Parlamenti képviselők véleménynyilvánítási szabadsága
Ellenzéki képviselők 2013-ban a parlamenti ülésteremben szokatlan módon, molinókkal nyilvánították ki véleményüket. Egy másik politikus a középső mutatóujját felfelé tartva jelezte nemtetszését egy felszólalás kapcsán. Őket a házelnök megbüntette, ezért mindannyian panasszal fordultak az emberi jogi bírósághoz. Bár korábban az Alkotmánybíróság a házszabályi rendelkezések bírságolásra vonatkozó rendelkezéseit nem kifogásolta, a strasbourgi fórum Magyarországot elmarasztalta, s a képviselők büntetéssel megegyező összegű kártérítést kaptak.
Megsértették a magyar hatóságok az állampolgárok gyülekezési jogát, amikor megtiltották azokat a demonstrációkat, amelyeket a Parlamenthez hirdettek meg – ezt állapította meg a strasbourgi fórum 2012-ben. A hatóságok azért nem foglalkoztak érdemben a két magánszemély bejelentésével, mert azt állították, a Kossuth tér a 2006-os zavargások miatt „biztonsági műveleti területnek” számít – vagyis nem közterület –, s ezért nem tartozik a rendőrség joghatóságába.
Hasonló döntés már korábban is született, amikor a miniszterelnök háza előtti demonstrációt tiltották meg. Egy másik ítélettel pedig gyakorlatilag törvényesítették a spontán demonstrációt akkor, ha az békés jellegű, s valamilyen azonnali reakciót igénylő esemény kapcsán szervezték, amikor nincs idő a tüntetés törvényes határidőn belüli bejelentésére. A gyülekezési jog kapcsán több más döntést is hoztak – mindegyikben szerepelt kártérítés –, amelyek alapján módosítani kellene a hazai szabályozást, de ez eddig nem történt meg.
A roma diákok iskolai szegregációja miatt marasztalta el Magyarországot az emberi jogi bíróság még 2013-ban. A testület szerint ellentétes az emberi jogi egyezménnyel, hogy a gyerekeket arra kötelezték, hogy kisegítő iskolába járjanak. Az adott ügyben azt is megállapították, hogy a roma gyerekek általában véve is túlreprezentáltak a speciális iskolákban Magyarországon, mivel szisztematikusan – korszerűtlen tesztekre hivatkozással – szellemi fogyatékkal élőként diagnosztizálják őket.
Egy zalaegerszegi férfi azért fordult az emberi jogi bírósághoz, mert szerinte sérült a magán- és családi élethez való joga. A családja a vasútállomáshoz közel élt, és a zajártalom növekedése miatt 1991-ben a vasúttársasághoz fordult. Az első tényleges zajcsökkentő intézkedésekre azonban csak 2010-ben került sor. A panaszos azt is kifogásolta, hogy sérült a tisztességes eljáráshoz való joga, és 2013-ban nyert Strasbourgban.
Hasonló okból fordult a nemzetközi fórumhoz egy Alsónémediben élő férfi. Ő arra hivatkozott, hogy az útdíj bevezetése miatt alternatívaként számos teherautó a településen átvezető utat választotta. Emiatt a házán repedések keletkeztek, de az 1999-ben indított kártérítési keresetét 2003-ban elutasították. Az emberi jogi bíróság 2010-ben helyt adott a beadványnak, és – az eljárás elhúzódására is tekintettel – kártérítést ítélt meg neki.
Egy másik kérelmező a korábbi élettársával pereskedett a közös lakás tulajdonjogáért. Az elhúzódó jogvita ideje alatt az asszony kénytelen volt egykori párjával közös fedél alatt élni, de a magyar hatóságok nem védték meg a panaszost a volt élettársától, aki bántalmazta. A bíróság még 2012 tavaszán ezzel kapcsolatban is megállapította a magánélet tiszteletben tartásához való jog sérelmét.
A munkáspárti Vajnai Attila 2003 februárjában egy tüntetésen vörös csillaggal jelent meg. Elmarasztalták, mert az Alkotmánybíróság 2000-ben megállapította, nem hozható fel alkotmányossági kifogás az önkényuralmi rendszerek azonos megítélése és együttes kezelése, s így a jelképeik – a horogkereszt, illetve a sarló-kalapács és a vörös csillag – azonos módon történő tiltása ellen, ami 1993 óta bűncselekmény. Az emberi jogi bíróság 2008 nyarán kimondta, hogy a magyar állam megsértette Vajnai véleménynyilvánítási szabadsághoz való jogát. Hasonló verdikt született 2011 őszén Fratanoló János, a Magyarországi Munkáspárt 2006 elnökének ügyében is, s mindketten kártérítést kaptak. Az ilyen jelképek használata 2013 óta csak akkor büntethető, ha azt a „köznyugalom megzavarására alkalmas – különösen az önkényuralmi rendszerek áldozatainak emberi méltóságát vagy kegyeleti jogát sértő – módon” teszik.
Peres eljárások elhúzódása
A bíróság 2015-ben egy elhúzódó polgári per kapcsán hozott úgynevezett pilot ítéletében figyelmeztetett arra, hogy rendszerszintű problémáról van szó Magyarországon. Ezért kötelezte az államot arra, hogy vezessen be olyan hatékony hazai jogorvoslati lehetőséget, amely lehetővé teszi az ésszerűtlenül hosszú ideig tartó polgári peres eljárások esetén az érintettek kártalanítását. Erre egyelőre várni kell.
A büntetőügyek indokolatlanul hosszú időtartama miatt korábban – 2014 tavaszán – véglegessé vált ítélet ugyancsak a rendszerszintű hiányosságokra figyelmeztetett, s hívott fel azok kiküszöbölésére. A peres eljárások elhúzódása – emiatt rendre kártérítés fizetésére kötelezik az államot – 2003 óta rendszeresen szerepel az Európa Tanács miniszteri bizottságának napirendjén is.
Az emberi jogi bíróság néhány konkrét ügyben kimondta: a fogva tartási körülmények olyan rosszak, hogy az már a kínzás, az embertelen vagy megalázó bánásmód tilalmába ütközik, és ezért minden esetben kártérítést kellett fizetni az érintetteknek. A strasbourgi fórum felszólította az államot arra, hogy tegyen intézkedést a rendszerszintű probléma orvoslására (eddig mintegy hétezer panasz érkezett). A kormány ennek hatására nagyszabású börtönfejlesztési programot indított, és lehetővé teszi az embertelen körülmények között fogva tartottak hazai kártalanítását, bár ennek szabályai erősen vitathatók.
Jogerősen elmarasztalta Magyarországot tavaly októberben az emberi jogi bíróság, mert a bírák szerint megalázó vagy embertelen bánásmódnak minősül, hogy a magyar törvények értelmében a tényleges életfogytig tartó szabadságvesztésre ítéltek esetében leghamarabb negyven év letöltése után van csak lehetőség a büntetés felülvizsgálatára. Korábban már hoztak döntést e tárgyban, amikor a szabadulásra egyáltalán nem biztosítottak szabályozott keretek között lehetőséget. Strasbourg szerint a negyven év sem elfogadható, a bíróság gyakorlata szerint 25 év után kellene először vizsgálni a feltételes szabadulás lehetőségét.
Megalapozottnak ítélte az emberi jogi bíróság még 2012-ben annak az asszonynak a beadványát, akit gyermekeivel együtt kivettek a tanúvédelmi programból, mert a börtönben ülő férj állítólag ismét kapcsolatba lépett bűnöző körökkel. A család azért kapott védelmet, mert a férfi információkkal szolgált a szerb drogmaffiáról, s emiatt a családját is veszélynek tette ki. A nő és a gyerekek új személyazonosságot és pénzbeli ellátást kaptak. Miután az egyébként szerb férfi a hatóságok szerint megszegte a megállapodásban foglaltakat, a feleségét és a gyermekeit is kivették a programról, de Strasbourg szerint a fenyegetettségük továbbra is fennáll. Ezért a bíróság jelezte: kívánatosnak tartják a fedőokmányok visszaadását, ugyanakkor nemvagyoni kártérítést is megítéltek.
(Fotó: Ralf Roletschek)
panaszok emberi jogi bíróság Magyarország ítéletek
Magyarország úton a teljes nemzetközi elszigetelődés felé
https://magyarugyved.blog.hu/api/trackback/id/tr4012384873

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
2015. március 5.(*)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szerzői jog és szomszédos jogok – 2001/29/EK irányelv – Az 5. cikk (2) bekezdésének b) pontja és az 5. cikk (6) bekezdése – Többszörözési jog – Kivétel – Magáncélú másolatok – Mobiltelefonokban használt memóriakártya segítségével végzett többszörözés – Méltányos díjazás – Adathordozókat terhelő díj – Egyenlő bánásmód – A díj megtérítése – Minimális hátrány”
A C‑463/12. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Østre Landsret (Dánia) a Bírósághoz 2012. október 16‑án érkezett, 2012. október 10‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Copydan Båndkopi
a Nokia Danmark A/S
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2014. január 16‑i tárgyalásra,
– a Copydan Båndkopi képviseletében P. Schønning advokat,
– a Nokia Danmark A/S képviseletében F. Bøggild advokat,
– a holland kormány képviseletében M. Noort, M. Bulterman és C. Wissels, meghatalmazotti minőségben,
– az osztrák kormány képviseletében G. Kunnert és A. Posch, meghatalmazotti minőségben,
– a finn kormány képviseletében J. Leppo, meghatalmazotti minőségben,
– az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében S. Brighouse, meghatalmazotti minőségben, segítői: S. Malynicz és J. Holmes barristers,
– az Európai Bizottság képviseletében J. Samnadda, H. Støvlbæk és J. Szczodrowski, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2014. június 18‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 167. 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.) 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának és 5. cikke (6) bekezdésének az értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet a Copydan Båndkopi (a továbbiakban: Copydan) és a Nokia Danmark A/S (a továbbiakban: Nokia) között a többszörözés joga alóli, az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő kivétel címén járó méltányos díjazás ellentételezését célzó (a továbbiakban: magáncélú másolat után járó díj) fizetése tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
3 A 2001/29 irányelv (9), (10), (31), (32), (35), (38) és (39) preambulumbekezdésének szövege a következő:
(10) Ahhoz, hogy a szerzők és előadóművészek a jövőben is alkotó és művészi tevékenységet folytathassanak, műveik felhasználásáért megfelelő díjazásban kell, hogy részesüljenek ugyanúgy, mint a producerek annak érdekében, hogy a művek pénzügyi hátterét biztosítani tudják. [...]
(31) Megfelelő egyensúlyt kell biztosítani a jogosultak különböző csoportjainak, valamint a jogosultak és a védelemben részesülő művek és teljesítmények felhasználói csoportjainak [helyesen: a védelem alatt álló teljesítmények felhasználóinak] jogai és érdekei között. [...]
(35) A kivételek vagy korlátozások egyes eseteiben a jogosultaknak méltányos díjazás jár, hogy ezáltal a védelemben részesülő műveik és egyéb teljesítményeik felhasználása ellenében megfelelő ellentételezésben részesüljenek. E méltányos díjazás formájának, részletszabályainak és lehetséges mértékének megállapításánál figyelembe kell venni minden egyes eset sajátos körülményeit. A körülmények értékelésénél alkalmazható szempont lehet a jogosultaknál az érintett cselekmény miatt felmerülő esetleges kár mértéke. Amennyiben a jogosultak már valamilyen formában – például egy felhasználási díj részeként – díjazásban részesültek, külön vagy további díjazás őket nem illetheti meg. A méltányos díjazás mértékének megállapításakor teljes egészében figyelembe kell venni az ezen irányelv szerinti műszaki intézkedések alkalmazásának mértékét. Olyan helyzetekben, amikor a jogosultat ért hátrány csak minimális lenne, díjfizetési kötelezettség nem keletkezhet [helyesen: Olyan helyzetekben, amikor a jogosultat ért hátrány csak minimális lenne, előírható, hogy ne keletkezzen díjfizetési kötelezettség.].
(38) A tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy méltányos díjazás biztosítása fejében a hang‑, kép‑ és audiovizuális anyagok magáncélú többszörözésének egyes fajtái tekintetében a többszörözés joga alól kivételt, illetve korlátozást állapítsanak meg. Ide tartozhat a jogosultakat ért hátrányok ellentételezése érdekében alkalmazott díjazási rendszer bevezetése, illetve fenntartása is. [...]
(39) A magáncélú többszörözéssel kapcsolatos kivétel, illetve korlátozás alkalmazása során a tagállamoknak kellőképpen figyelembe kell venniük a műszaki és gazdasági fejleményeket, különösen a digitális magáncélú többszörözés és a díjazási rendszerek tekintetében, amennyiben rendelkezésre állnak hatásos műszaki intézkedések. Ezek a kivételek, illetve korlátozások nem akadályozhatják a műszaki intézkedések alkalmazását, illetve az intézkedések esetleges megkerülése esetén ezek érvényesítését”.
4 Az említett irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
5 Az említett irányelv 5. cikkének (2) és (5) bekezdése szerint:
6 A 2001/29 irányelv 6. cikkének (1) és (3) bekezdése kimondja:
(3) Ezen irányelv alkalmazásában »műszaki intézkedés« minden olyan technológia, eszköz vagy alkatrész, amely rendes működése során alapvetően arra szolgál, hogy a művek és más, jogi védelem alatt álló teljesítmények tekintetében megelőzze, illetve megakadályozza a jogszabályban meghatározott szerzői jog vagy szomszédos jogok [...] jogosultja által nem engedélyezett cselekményeket. A műszaki intézkedés akkor minősül »hatásosnak«, ha a jogi védelem alatt álló mű vagy más teljesítmény felhasználását a jogosult valamely hozzáférés‑ellenőrzési vagy védelmet nyújtó eljárással – így például kódolással, titkosítással vagy a mű vagy más teljesítmény egyéb átalakításával – vagy olyan másolatkészítést ellenőrző mechanizmus útján ellenőrzi, amely a védelem célját megvalósítja”.
7 A 2010. február 27‑i 202. sz. rendelettel egységes szerkezetbe foglalt, szerzői jogról szóló törvény (ophavsretsloven) (a továbbiakban: szerzői jogi törvény) 12. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében:
„(1) Mindenki jogosult arra, hogy a nyilvánosságra hozott művekről magáncélú egyedi másolatokat készítsen vagy készítessen. E másolatok más célokra nem használhatók fel.
(3) A szerző engedélye nélkül tilos a kölcsönzött vagy bérbe vett példány digitális formában történő többszörözése.”
8 Az említett törvény 39. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
(2) A díjazást olyan szalagok stb. után kell megfizetni, amelyek alkalmasak magáncélú másolatok készítésére [...]”.
9 A szerzői jogi törvény 40. cikkének (2) és (3) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(2) 2006‑ban a díjazás [...] digitális memóriakártya esetében [...] egységenként 4,28 DKK
(3) 2007‑től a fenti (1) és (2) bekezdésben említett díjazást minden évben és a díjak kiigazítására alkalmazandó index alapján ki kell igazítani (lásd a díjak kiigazítására alkalmazandó indexről szóló törvényt).”
10 Ugyanazon törvény 75.c cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„A jogosult hozzájárulása nélkül tilos a hatásos műszaki intézkedések megkerülése.”
11 A Copydan szerzőijog‑kezelő szervezet, amely a hang‑ és audiovizuális művek szerzői jogi jogosultjait képviseli. A Copydant a Kulturministeriet (kulturális minisztérium) felhatalmazta arra, hogy beszedje, kezelje és felossza az említett művek felhasználásáért járó jogdíjakat.
12 A Nokia mobiltelefonokat értékesít Dániában. E termékeket üzleti vállalkozásoknak értékesíti, amelyek ezt követően értékesítik azokat mind magánszemélyek, mind pedig más üzleti vállalkozások részére. Minden mobiltelefon rendelkezik belső memóriával. Ezenkívül bizonyos modellek a SIM kártyától eltérő további memóriakártyát is tartalmaznak. Amennyiben a felhasználó memóriakártyával ellátott mobiltelefonnal rendelkezik, azon adatokat, így telefonszámokat, kapcsolatokat vagy az említett telefonnal rögzített fotókat tárolhat. Tárolhatók rajta zeneműveket, filmeket vagy más védelem alatt álló műveket tartalmazó fájlok is. Az ilyen fájlokat letölthetik az internetről, vagy azok származhatnak DVD‑kről, CD‑kről, mp3‑lejátszókról vagy a felhasználók számítógépeiről.
13 Az alapeljárás felei egyetértenek abban, hogy amennyiben valamely felhasználó szerzői jogi védelem alatt álló műveket tárol olyan mobiltelefonon, amely belső memóriával és memóriakártyával is rendelkezik, e művek tárolása rendszerint a memóriakártyán történik. Amennyiben azonban a felhasználó megváltoztatja a telefon beállításait, e műveket a belső memórián is tárolhatja.
14 A Copydan álláspontja szerint a mobiltelefonokban használt memóriakártyák a szerzői jogi törvény által szabályozott, a többszörözési jog alóli kivétel címén fizetendő méltányos díjazás (a továbbiakban: méltányos díjazás) rendszerének hatálya alá tartoznak, kivéve a különösen alacsony adattárolási kapacitású memóriakártyákat. A fenti okokból keresetet nyújtott be a Nokia ellen, amelyben azt kérte, hogy az utóbbit kötelezzék magáncélú másolat után fizetendő díj megfizetésére a 2004 és 2009 között importált memóriakártyák után.
15 A Nokia arra hivatkozik, hogy nem kell díjazást fizetni, amennyiben a többszörözés nem jogszerű, sem akkor, ha a többszörözött példánynak, például a védelem alatt álló műnek valamely online boltból való letöltését követő használatát a szerzői jog jogosultja engedélyezte. Ennek megfelelően csak az olyan jogszerű magáncélú többszörözésekre lehet a méltányos díjazás rendszerét alkalmazni, amelyek vonatkozásában a jogosultak nem adtak engedélyt. Márpedig a mobiltelefonokban használt memóriakártyák csak ritkán tartalmaznak ilyen másolatokat, és ezért e másolatok után díj nem követelhető.
16 E körülmények között az Østre Landsret felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
a) olyan fájlok, amelyeknél a szóban forgó felhasználást a jogosultak engedélyezték, és azért a fogyasztó [díjat] fizet[ett] (például az online boltokból származó engedélyezett tartalmak);
b) olyan fájlok, amelyeknél a szóban forgó felhasználást a jogosultak engedélyezték, és azért a fogyasztó nem fizet[ett] [díjat] (például a reklámakciókkal összefüggő engedélyezett tartalmak);
c) a felhasználó saját DVD‑lejátszója, CD‑lejátszója, mp3‑lejátszója, számítógépe stb., amelyen nem alkalmaztak hatásos műszaki intézkedést;
d) a felhasználó saját DVD‑lejátszója, CD‑lejátszója, mp3‑lejátszója, számítógépe stb., amelyen alkalmaztak hatásos műszaki intézkedést;
e) harmadik személy DVD‑lejátszója, CD‑lejátszója, mp3‑lejátszója, számítógépe vagy más készüléke;
g) más módon jogszerűen többszörözött fájlok, például az internetről (jogszerű forrásokból, amelyeknél nem adtak engedélyt).
2) Hogyan kell figyelembe venni a hatásos műszaki intézkedéseket (a [2001/29] irányelv 6. cikke) a jogosultak [méltányos] díjazására vonatkozó tagállami jogszabályokban […]?
3) A magáncélú másolás díjazásának meghatározásánál mit kell érteni az irányelv [(35) preambulumbekezdésében] szereplő »olyan helyzetek […], amikor a jogosultat ért hátrány csak minimális lenne« kifejezés alatt, amely azzal az eredménnyel járna, hogy nem lenne összeegyeztethető [a 2001/29] irányelvvel az olyan tagállami jogszabály, amely díjazást ír elő a jogosultak számára az ilyen magáncélú másolás után […]?
4) a) Ha feltesszük, hogy a mobiltelefonokban található memóriakártyák elsődleges vagy legfontosabb célja nem a magáncélú másolás, összeegyeztethető [a 2001/29] irányelvvel az olyan tagállami jogszabály, amely díjazást ír elő a jogosultak számára a mobiltelefonokban található memóriakártyákra [történő] másolás után?
b) Ha feltesszük, hogy a mobiltelefonokban található memóriakártyák egyik elsődleges vagy legfontosabb célja a magáncélú másolás, összeegyeztethető [a 2001/29] irányelvvel az olyan tagállami jogszabály, amely díjazást ír elő a jogosultak számára a mobiltelefonokban található memóriakártyákra [történő] másolás után?
5) Összeegyeztethető [a 2001/29] irányelv (31) preambulumbekezdésében szereplő „megfelelő egyensúly” fogalmával, és az 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában szereplő „méltányos díjazás” fogalmának egységes értelmezésével – amelynek a „káron” kell alapulnia – az olyan tagállami jogszabály, amely alapján díjazást szednek be a memóriakártyák után, ugyanakkor nem szednek be díjazást az olyan belső memóriák után, mint az mp3 lejátszók vagy az iPodok [memóriái], amelyeket magáncélú másolásra terveztek, és elsődlegesen arra is használnak?
6) a) [A 2001/29] kizárja az olyan tagállami jogszabályokat, amelyek előírják a magáncélú másolás utáni díjazás beszedését olyan gyártótól és/vagy importőrtől, amely memóriakártyákat árusít olyan üzleti vállalkozások számára, amelyek a memóriakártyákat üzleti és magánfogyasztóknak is értékesítik, anélkül, hogy a gyártónak és/vagy importőrnek tudomása lenne arról, hogy a memóriakártyákat üzleti vagy magánfogyasztóknak értékesítették?
b) A 6. a) kérdésre adandó választ befolyásolja‑e, ha egy tagállami jogszabályban olyan rendelkezések vannak, amely biztosítják, hogy a gyártóknak, importőröknek és/vagy forgalmazóknak ne kelljen díjazást fizetniük a szakmai célra használt memóriakártyák után, valamint ha a díjazást mégis megfizették, a gyártóknak, importőröknek és/vagy forgalmazóknak visszatérítik a szakmai célokra használt memóriakártyák után fizetett díjazást, továbbá, ha a gyártók, importőrök és/vagy forgalmazók díjazás megfizetése nélkül értékesíthetik a memóriakártyákat a díjazási rendszert működtető szervezetnél nyilvántartott más vállalkozásoknak?
c) A 6. a) és 6. b) kérdésre adandó választ befolyásolja,
i) ha egy tagállami jogszabályban olyan rendelkezések vannak, amelyek biztosítják, hogy a gyártóknak, importőröknek és/vagy forgalmazóknak ne kelljen díjazást fizetniük a szakmai célra használt memóriakártyák után, [amennyiben] a »szakmai cél« fogalmát úgy értelmezik, hogy az csak a Copydan által jóváhagyott vállalkozások tekintetében biztosít levonási jogot, míg díjazást kell fizetni a Copydan által jóvá nem hagyott üzleti fogyasztók által szakmai célra használt memóriakártyák után;
ii) ha egy tagállami jogszabályban olyan rendelkezések vannak, amelyek biztosítják, hogy a gyártóknak, importőröknek és/vagy forgalmazóknak – ha a díjazást (elméletileg) ténylegesen megfizették – visszatérítik a szakmai célokra használt memóriakártyák után fizetett díjazást, [amennyiben] a gyakorlatban csak a memóriakártya vásárlója kaphatja meg a visszatérítést és a memóriakártya vásárlójának a díjazás visszatérítése iránti igényt kell benyújtania a Copydanhoz;
iii) ha egy tagállami jogszabályban olyan rendelkezések vannak, amelyek biztosítják, hogy a gyártók, importőrök és/vagy forgalmazók díjazás megfizetése nélkül értékesíthetnek memóriakártyákat a díjazási rendszert működtető szervezetnél nyilvántartott más vállalkozásoknak, [amennyiben] a Copydan az a szervezet, amely működteti a díjazási rendszert, és a nyilvántartásba vett vállalkozásoknak nincs tudomása arról, hogy a memóriakártyákat magán‑ vagy üzleti fogyasztóknak értékesítették?”
Előzetes megállapítás
17 A kérdést előterjesztő bíróság által feltett bizonyos kérdések nem utalnak kifejezetten a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjára, míg más kérdések említik azt. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból azonban egyértelműen kitűnik, hogy valamennyi előterjesztett kérdést úgy kell érteni, mint amelyek az említett rendelkezésre vonatkoznak, így a Bíróság az utóbbi szempontjából vizsgálja a fenti kérdéseket.
18 Negyedik kérdésével, amelyet indokolt elsőként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazást ír elő az olyan többfunkciós adathordozók tekintetében, mint például a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, függetlenül attól, hogy ezen adathordozóknak fő funkciója‑e a magáncélú másolatok készítése.
19 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amikor a tagállamok úgy döntenek, hogy bevezetik a nemzeti jogukban a magáncélú másolatkészítésnek a többszörözés joga alóli, az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett kivételét (a továbbiakban: magáncélú másolatra vonatkozó kivétel), kötelesek e rendelkezés alkalmazásával különösen a „méltányos díjazásnak” a kizárólagos többszörözési jog jogosultjai részére történő megfizetéséről rendelkezni (Padawan‑ítélet, C‑467/08, EU:C:2010:620, 30. pont; Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 19. pont).
20 Mivel az említett irányelv rendelkezései nem szabályozzák részletesebben a méltányos díjazás rendszerének különböző elemeit, a tagállamok széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek azok meghatározására. A tagállamok feladata különösen azon személyek meghatározása, akik e díjazást kötelesek megfizetni, valamint az említett díjazás formájának, részletszabályainak és mértékének rögzítése (lásd ebben az értelemben: Stichting de Thuiskopie ítélet, C‑462/09, EU:C:2011:397, 23. pont; Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 20. pont).
21 A fentiekre tekintettel a méltányos díjazásnak, valamint ebből eredően az alapjául szolgáló rendszernek és a méltányos díjazás mértékének a magáncélú másolatok készítése folytán a jogosultakat ért hátrányhoz kell kötődnie (lásd ebben az értelemben: Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 40. és 42. pont).
22 Amennyiben valamely védelem alatt álló mű többszörözését az érintett jogok jogosultjának előzetes engedélye nélkül, magáncélú használatára végző személy e jogosultnak hátrányt okoz, főszabály szerint e személyre hárul e hátrány az által való megtérítése, hogy fedezi az említett jogosultnak megfizetésre kerülő díjazást (lásd ebben az értelemben: Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 45. pont; Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 23. pont).
23 A Bíróság mindazonáltal elismerte, hogy figyelemmel a magánfelhasználók beazonosításának, valamint az arra való kötelezésüknek a gyakorlati nehézségeire, hogy megtérítsék az általuk okozott hátrányt a kizárólagos többszörözési jog jogosultjainak, a tagállamok a méltányos díjazás fedezése érdekében bevezethetik a magáncélú másolat után fizetendő díjat az érintett természetes személyek helyett azon személyek tekintetében, akik a digitális többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkeznek, és akik e címen érdemben vagy ténylegesen e berendezéseket, készülékeket és adathordozókat magánszemélyek rendelkezésére bocsátják, vagy ez utóbbiak számára többszörözésre irányuló szolgáltatást nyújtanak. Ebben a rendszerben a magáncélú másolat után fizetendő díj megfizetése az említett, többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkező személyekre hárul (Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 46. pont; Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 24. pont).
24 E tekintetben nem szükséges bizonyítani, hogy a természetes személyek ténylegesen magáncélú többszörözést végeztek ilyen berendezések, készülékek és adathordozók segítségével. E személyekről ugyanis jogosan vélelmezhető, hogy az említettek rendelkezésre bocsátásának teljes körű kedvezményezettjei, azaz őket kell azok valamennyi funkciójának, így a többszörözési funkciójuknak a kiaknázóinak tekinteni (lásd ebben az értelemben: Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 54. és 55. pont).
25 Ebből következik, hogy amennyiben a digitális többszörözésre használt berendezéseket, készülékeket és adathordozókat magánfelhasználóként eljáró természetes személyek részére bocsátották rendelkezésre, azok másolatok készítésére való puszta alkalmassága elegendő a magáncélú másolat után fizetendő díj alkalmazásának igazolására (lásd ebben az értelemben: Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 56. pont).
26 A bíróság fenti ítélkezési gyakorlatából tehát az következik, hogy főszabály szerint nincs jelentősége annak, hogy valamely adathordozó egy‑ vagy többfunkciós, sem pedig annak, hogy a többszörözési funkció adott esetben másodlagos a többi funkcióhoz képest, amennyiben a végfelhasználók várhatóan kihasználják az említett adathordozó valamennyi elérhető funkcióját.
27 A fentiekre tekintettel a többfunkciós jelleg és a többszörözéshez kapcsolódó funkció másodlagossága hatással lehet a méltányos díjazás összegére. Közelebbről, figyelembe véve a jelen ítélet 21. pontjában szereplő megállapításokat, ezen összeget az illetékes hatóságoknak főszabály szerint az adathordozó magáncélú többszörözésre való alkalmasságának relatív jelentőségét figyelembe véve kell meghatározniuk.
28 Következésképpen, amennyiben bebizonyosodik, hogy e funkciót valamely adathordozó felhasználóinak összessége a gyakorlatban szinte soha nem használja, lehetséges, hogy az említett funkció rendelkezésre bocsátása a 2001/29 irányelv (35) preambulumbekezdésének megfelelően nem eredményezi díjfizetési kötelezettség keletkezését, amennyiben a jogosultakat ért hátrány csak minimálisnak tekinthető.
29 A fenti megállapítások összességére tekintettel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával nem ellentétes olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazást ír elő az olyan többfunkciós adathordozók tekintetében, mint például a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, függetlenül attól, hogy ezen adathordozóknak fő funkciója‑e magáncélú másolatok készítése, azzal a feltétellel, hogy az említett adathordozók egyik – akár másodlagos – funkciója lehetővé teszi birtokosaik számára azok e célból történő használatát. Mindazonáltal e funkció elsődleges vagy másodlagos jellege és az adathordozók többszörözésre való alkalmasságának relatív jelentősége befolyásolhatja a fizetendő méltányos díjazás összegét. Amennyiben a jogosultaknak okozott hátrány minimálisnak tekinthető, lehetséges, hogy az említett funkció rendelkezésre bocsátása nem eredményezi az említett díjazás fizetésére vonatkozó kötelezettség létrejöttét.
30 Ötödik kérdésével, amelyet indokolt másodikként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint magáncélú többszörözés után fizetendő díjat kell fizetni olyan adathordozók értékesítése után, mint a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, ugyanakkor nem írja elő díjazás fizetését olyan alkotóelemek értékesítése után, amelyek fő célja magáncélú másolatok tárolása, mint például az mp3‑lejátszók belső memóriája.
31 E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikkében foglalt kivételeket az Európai Unió Alapjogi Chartájának 20. cikkében kimondott, egyenlő bánásmódhoz való jog tiszteletben tartása mellett kell alkalmazni, mely utóbbi az uniós jog egyik alapelvének minősül (lásd az utóbbi tekintetében: Glatzel‑ítélet C‑356/12, EU:C:2014:350, 43. pont).
32 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, amennyiben az ilyen bánásmód objektíve nem igazolható (lásd különösen: Soukupová‑ítélet, C‑401/11, EU:C:2013:223, 29. pont; Sky Italia‑ítélet, C‑234/12, EU:C:2013:496, 15. pont).
33 Ebből következik, hogy a tagállamok nem rendelkezhetnek a méltányos díjazás olyan feltételeiről, amelyek igazolatlan egyenlőtlen bánásmódot vezetnek be azon gazdasági szereplők különböző csoportjai között, amelyek a magáncélú többszörözésre vonatkozó kivétel körébe tartozó, összehasonlítható árukat értékesítenek, vagy pedig a védelem alatt álló teljesítmények felhasználóinak különbözői csoportjai között.
34 Az alapügyben kétségtelen, hogy a nemzeti szabályozás ahhoz vezet, hogy megkülönböztetésre kerülnek egyrészről a digitális többszörözési funkcióval rendelkező készülékekből eltávolítható adathordozók, másrészről pedig az ilyen készülékektől elválaszthatatlan alkotóelemek. Míg ugyanis ezen adathordozók értékesítését a magáncélú többszörözés után járó díj terheli, ez az említett alkotóelemek értékesítése esetében nem így van.
35 E tekintetben rá kell mutatni, hogy a többfunkciós adathordozók, így például egyrészről a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, másrészről a beépített alkotóelemek, például az mp3‑lejátszók belső memóriái használhatók védelem alatt álló művek magáncélú többszörözése céljából, és ily módon a szerzői jogi jogosultak számára hátrányt okozhatnak.
36 Ezen gondolatmenet alkalmazható a mobiltelefonokban használt memóriakártyákra és ugyanezen telefonok beépített memóriáira is. Márpedig, még ha az utóbbiaknak – ahogyan a jelen ítélet 13. pontjából kitűnik –, ugyanazon a telefonkészüléken belül a memóriakártyákéval azonos többszörözési funkciója is van, a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból nem tűnik ki, hogy azok értékesítését magáncélú többszörözés után fizetendő díj terhelné.
37 Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy adott esetben fennállnak‑e olyan más körülmények, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy annak ellenére, hogy a vizsgált beépített alkotóelemek funkciója a többszörözés tekintetében azonos a mobiltelefonok memóriakártyáiéval, ezen alkotóelemek a méltányos díjazáshoz kapcsolódó követelmények szempontjából nem összehasonlíthatók.
38 E vonatkozásban a kérdést előterjesztő bíróság értékelheti különösen azon körülmény esetleges hatását, hogy az említett alkotóelemek elválaszthatatlanok azon készülékektől, amelyekbe beépítették őket, míg az azonos többszörözési célokra használt adathordozók, így például a memóriakártyák azokból eltávolíthatók, és e jellemző megkönnyítheti ugyanazon műveknek más adathordozókon történő további többszörözését.
39 Azon feltételezett esetben, ha a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy az említett alkotóelemek és adathordozók összehasonlíthatók a méltányos díjazáshoz kapcsolódó követelmények szempontjából, ezt követően vizsgálnia kell, hogy igazolt‑e a méltányos díjazás nemzeti rendszeréből következő eltérő bánásmód.
40 Ezen eltérő bánásmód igazolt lehet különösen akkor, ha a többszörözés céljából használható beépített alkotóelemek esetében – az alapügyben szóban forgó, eltávolítható adathordozók esetével szemben – a jogosultak más formában kapnak méltányos díjazást.
41 A fenti megállapítások összességére tekintettel az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint magáncélú másolat után fizetendő díjat kell fizetni a magáncélú többszörözés céljára használható olyan adathordozók értékesítése után, mint a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, ám amely nem írja elő e díj fizetését az olyan alkotóelemek értékesítése után, amelyek fő célja magáncélú másolatok tárolása, mint például az mp3 lejátszók belső memóriája, amennyiben az adathordozók és az alkotóelemek e különböző csoportjai nem összehasonlíthatók, vagy az őket érintő eltérő bánásmód igazolt, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
42 Hatodik kérdésével, amelyet indokolt harmadikként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja a magáncélú másolat után fizetendő díj fizetését azon gyártók és importőrök számára, amelyek a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat üzleti vállalkozások részére értékesítik annak tudtával, hogy e kártyákat az utóbbiak továbbértékesítik, de anélkül, hogy tudomásuk lenne arról, hogy az említett kártyák végső fogyasztói magánszemélyek vagy vállalkozások‑e. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy az e kérdésre adott választ érintik‑e azon körülmények, hogy e gyártók és importőrök:
– mentesülnek az említett díj fizetése alól, amennyiben a memóriakártyákat a díjkezelő szervezetnél nyilvántartott üzleti vállalkozásoknak értékesítik, és
– kérhetik e díj visszatérítését, amennyiben a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat szakmai célokra használják, azzal, hogy a gyakorlatban csak az ilyen memóriakártya végső fogyasztója kaphatja meg a magáncélú másolat utáni díj visszatérítését azzal a feltétellel, hogy kérelmet nyújt be a díjkezelő szervezethez.
43 Ahogyan a jelen ítélet 23. pontjában már említésre került, a tagállamok a méltányos díjazás fedezése érdekében bevezethetik a magáncélú másolat után fizetendő díjat az érintett természetes személyek helyett azon személyek tekintetében, akik a digitális többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkeznek, és akik e címen érdemben vagy ténylegesen e berendezéseket, készülékeket és adathordozókat magánszemélyek rendelkezésére bocsátják, vagy ez utóbbiak számára többszörözésre irányuló szolgáltatást nyújtanak.
44 A Bíróság ítélkezési gyakorlatából az szintén kitűnik, hogy a tagállamok bizonyos feltételek mellett különbségtétel nélkül alkalmazhatják a magáncélú másolat után fizetendő díjat olyan adathordozók tekintetében, amelyek többszörözés céljára használhatók, beleértve azt az esetet, amikor azok végső felhasználása nem tartozik a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában említett eset körébe (lásd ebben az értelemben: Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 31. pont).
45 Az ilyen díj alkalmazására irányuló rendszer csak akkor áll összhangban e rendelkezéssel, ha gyakorlati nehézségek igazolják a bevezetését, és ha a díjfizetésre kötelezettek jogosultak e díj visszatérítését kérni, amennyiben azt nem voltak kötelesek megfizetni (lásd ebben az értelemben: Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 31. pont).
46 E tekintetben a magáncélú másolat után fizetendő díj rendszere többek között igazolható a végfelhasználók azonosítása lehetetlensége vagy ezen azonosítás gyakorlati nehézségei, illetve más hasonló nehézségek orvoslásának szükségességével (lásd ebben az értelemben: Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 31. és 34. pont).
47 Mindazonáltal a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az említett díj mindenesetre nem alkalmazandó a többszörözésre alkalmas berendezéseknek, készülékeknek és adathordozóknak természetes személyektől eltérő személyek részére, a magáncélú másolástól nyilvánvalóan eltérő célból történő értékesítésére (lásd ebben az értelemben: Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 52. pont; Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 28. pont).
48 Egyébiránt az ugyanezen díj visszatérítésére való jogot illetően elmondható, hogy e jognak ténylegesnek kell lennie, és nem teheti túlságosan nehézzé a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontján kívül eső esetben fizetett díjak visszatérítését (lásd ebben az értelemben: Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 31. és 34. pont).
49 Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság feladata először is annak vizsgálata, hogy a magáncélú másolat után fizetendő díjnak a mobiltelefonokban használt memóriakártyák forgalomba hozatala során történő fizetését előíró rendszer létrehozását igazolják‑e olyan gyakorlati nehézségek, amelyek a jelen ítélet 46. pontjában említésre kerültek.
50 E tekintetben a jelen ítélet 47. pontjában felidézett megfontolásokból kitűnik, hogy az említett kártyák forgalomba hozatalát különösen mentesíteni kell az említett díj alól, amennyiben az érintett gyártó vagy importőr bizonyítja, hogy ugyanazon kártyákat , természetes személyektől eltérő személyek részére értékesítette, a magáncélú többszörözéstől nyilvánvalóan eltérő célokra.
51 Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a végfelhasználók azonosításához és az említett díj beszedéséhez kapcsolódó gyakorlati nehézségek nem igazolhatják az ilyen mentesség alkalmazásának kizárólag azon esetre történő korlátozását, amikor a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat olyan üzleti vállalkozások részére értékesítik, amelyeket a magáncélú másolatok utáni díj kezelését végző szervezetnél nyilvántartásba vettek. E korlátozás ugyanis egyenlőtlen bánásmódot vezet be a gazdasági szereplők különböző csoportjai között, mivel az utóbbiak a magáncélú másolat után fizetendő díj tekintetében összehasonlítható helyzetben vannak, függetlenül attól, hogy szerepelnek‑e az említett szervezet nyilvántartásában.
52 Másodsorban a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a visszatérítéshez való jog hatálya, hatékonysága, alkalmazhatósága, nyilvánossága és használatának egyszerűsége lehetővé teszi‑e a felmerült gyakorlati nehézségek orvoslása érdekében a magáncélú másolat után fizetendő díj rendszere által létrehozott esetleges aránytalanságok enyhítését (lásd: Amazon.com International Sales és társai ítélet, EU:C:2013:515, 36. pont).
53 E vonatkozásban meg kell említeni, hogy mivel a magáncélú többszörözés díjának az alapügyben szóban forgó rendszere lehetővé teszi a díjfizetésre kötelezettek számára, hogy e díj összegét az érintett mobiltelefonok árába belefoglalják, és ily módon annak terhét a végfelhasználó viselje, főszabály szerint összhangban van a 2001/29 irányelv (31) preambulumbekezdésében említett, a szerzői jogi jogosultak és a védelemben részesülő teljesítmények felhasználóinak érdekei között fennálló megfelelő egyensúllyal, hogy kizárólag az említett telefon végső fogyasztója részére téríthető vissza az említett díj, és e visszatérítésnek az a feltétele, hogy az e célból kérelmet nyújtson be az említett díjak kezelését végző szervezethez.
54 Amennyiben e lehetőség biztosított, csekély a jelentősége annak, hogy a szóban forgó telefonok gyártói vagy importőrei, amelyek kötelesek a magáncélú másolat után fizetendő díjat megfizetni, rendelkeznek‑e információkkal azzal kapcsolatban, hogy az említett telefonok végső fogyasztói magánszemélynek vagy üzleti vállalkozásnak minősülnek‑e.
55 A fentiekre tekintettel a hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja a magáncélú másolat után fizetendő díj fizetését azon gyártók és importőrök számára, amelyek a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat üzleti vállalkozások részére értékesítik annak tudtával, hogy e kártyákat az utóbbiak továbbértékesítik, de anélkül, hogy tudomásuk lenne arról, hogy az említett kártyák végső fogyasztói magánszemélyek vagy üzleti vállalkozások‑e, azzal a feltétellel, hogy
– az ilyen rendszer létrehozását gyakorlati nehézségek igazolják;
– a díjfizetésre kötelezettek mentesülnek az említett díj megfizetése alól, amennyiben bizonyítják, hogy a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat a magáncélú másolástól nyilvánvalóan eltérő célra, természetes személyektől eltérő személyek részére értékesítették, azzal hogy e mentesség nem korlátozódhat a kizárólag azon üzleti vállalkozások részére történő értékesítésre, amelyek szerepelnek az említett díjak kezelését végző szervezet nyilvántartásában;
– az említett rendszer a magáncélú másolat utáni díj megtérítésére vonatkozó olyan jogról rendelkezik, amely tényleges, és nem teszi túlságosan nehézzé a fizetett díj visszatérítését, azzal hogy e visszatérítés kizárólag az említett memóriakártya végső fogyasztója részére fizethető, akinek e célból kérelmet kell benyújtania az említett szervezethez.
56 Harmadik kérdésével, amelyet indokolt negyedikként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy hogyan kell értelmezni a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját az említett irányelv (35) preambulumbekezdésben szereplő azon pontosításra tekintettel, amely szerint bizonyos esetekben, amikor a jogosultat ért hátrány „csak minimális lenne, díjfizetési kötelezettség nem keletkezhet”.
57 E tekintetben egyrészről rá kell mutatni, hogy a 2001/29 irányelv csupán a szerzői jog és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak harmonizációjára irányul (Padawan‑ítélet EU:C:2010:620, 35. pont). Másrészről általános rendszerét több olyan rendelkezése is behatárolja, amelyek felfedik az európai uniós jogalkotó azon szándékát, hogy mérlegelési mozgásteret adjon a tagállamok részére a végrehajtása során, így az 5. cikke is, amely több olyan kivételről és korlátozásról rendelkezik, amelyeket az említett tagállamok szabadon átültethetnek nemzeti jogukba.
58 Egyébiránt az említett irányelv (35) preambulumbekezdésének megfelelően a kivételek vagy korlátozások egyes eseteiben a jogosultaknak méltányos díjazás jár. Mindazonáltal bizonyos helyzetekben, amikor az e jogosultakat ért hátrány minimális, ilyen díjazás fizetése nem írható elő.
59 Hasonlóan ahhoz, ahogyan a tagállamok számára fennáll a lehetőség arra, hogy rendelkezzenek vagy ne rendelkezzenek a 2001/29 irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében szereplő egyik vagy másik kivételről, e tagállamok – ahogyan azt az említett irányelv (35) preambulumbekezdése megerősíti – az általuk szabadon alkalmazott kivételek hatálya alá eső bizonyos esetekben választásuk szerint rendelkezhetnek a méltányos díjazás fizetése alóli mentességről abban az esetben, ha a jogosultaknak okozott hátrány minimális.
60 E megállapítást teljes mértékben alkalmazni kell a magáncélú többszörözés kivételére, amelyet az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szabályoz.
61 Az előző pontokban említett okokból azon küszöbérték meghatározásának, amelyen belül a hátrány az említett irányelv (35) preambulumbekezdésének értelmében véve minimálisnak minősíthető, szintén a tagállamok mérlegelési mozgásterének körébe kell tartoznia, feltéve különösen, hogy e küszöbérték alkalmazása megfelel a jelen ítélet 31. pontjában említett egyenlő bánásmód elvének.
62 A fentiekre tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját az említett irányelv (35) preambulumbekezdésére tekintettel úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel hatálya alá tartozó bizonyos esetekben a méltányos díjazás fizetése alóli mentességről rendelkezzenek, azzal a feltétellel, hogy a jogosultaknak ezekben az esetekben okozott hátrány minimális. A tagállamok hatáskörébe tartozik e hátrány küszöbértékének meghatározása, figyelembe véve, hogy e küszöbértéket különösen az egyenlő bánásmód elvének megfelelően kell alkalmazni.
Az első kérdés a) és b) részéről
63 Első kérdésének a) és b) részével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy milyen joghatásokkal bír a védelem alatt álló műveket tartalmazó fájlok – különösen magáncélú többszörözés céljából történő – felhasználására a jogosult által adott engedély, figyelembe véve a 2001/29 irányelv 5. cikk (2) bekezdésének b) pontjából, különösen a méltányos díjazás vonatkozásában következő követelményeket.
64 A jelen ítélet 24. és 25. pontjából kitűnik, hogy nem szükséges bizonyítani, hogy az említett fájlok felhasználói ténylegesen magáncélú többszörözést végeznek, amennyiben e felhasználókról jogszerűen vélelmezhető, hogy ők az említett fájlok rendelkezésre bocsátásának teljes körű kedvezményezettjei. Ebből következik, hogy amennyiben valamely jogosult engedélyt ad valamely természetes személy részére ilyen fájlok felhasználására azzal, hogy a rendelkezésére bocsátja őket, e fájlok védelem alatt álló művek többszörözése céljából történő felhasználásának puszta lehetősége igazolja a magáncélú másolat után fizetendő díj alkalmazását.
65 Mindemellett a védelem alatt álló műveket tartalmazó fájlok felhasználására a jogosult által adott engedélynek a méltányos díjazásra gyakorolt hatását illetően a Bíróság kimondta, hogy amennyiben valamely tagállam úgy döntött, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése alapján kizár e rendelkezés tárgyi hatálya alól minden olyan jogot, amellyel a jogosultak műveik vagy más, jogi védelem alatt álló teljesítményeik többszörözését engedélyezhetik, a jogosultak által adott bárminemű engedélynek az érintett tagállam belső jogában nincs joghatása. Következésképpen az ilyen cselekménynek semmiféle kihatása nincs a jogosultaknak a szóban forgó jogtól megfosztó intézkedés bevezetésével okozott hátrányra, és ennélfogva nem lehet kihatása a méltányos díjazásra sem, függetlenül attól, hogy azt az említett irányelv alkalmazandó rendelkezése alapján kötelező vagy fakultatív jelleggel írják‑e elő (lásd: VG Wort és társai ítélet, C‑457/11–C‑460/11, EU:C:2013:426, 37. pont).
66 Mivel olyan feltételek mellett, mint amelyek a jelen ítélet előző pontjában szerepelnek, az említett engedély nem vált ki joghatásokat, az önmagában nem eredményezheti bármilyen olyan díjazás fizetésére irányuló kötelezettség létrejöttét, amelyet a magáncélú másolat után az érintett fájlok felhasználójának a felhasználásukat engedélyező jogosult részére meg kellene fizetnie.
67 A fenti megállapításokra tekintettel az első kérdés a) és b) részére azt a választ kell adni, hogy az említett irányelvet úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam úgy döntött, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikkének (2) bekezdése alapján kizár e rendelkezés tárgyi hatálya alól minden olyan jogot, amellyel a jogosultak műveik vagy más, jogi védelem alatt álló teljesítményeik többszörözését engedélyezhetik, valamely jogosult által a műveit tartalmazó fájlok felhasználására adott engedélynek nem lehet kihatása az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően e fájlok segítségével végzett többszörözés méltányos díjazásának kötelezettségére, és az önmagában nem eredményezheti az érintett fájlok felhasználójának bármilyen díjazás fizetésére irányuló, az említett jogosult felé fennálló kötelezettségének létrejöttét.
Az első kérdés c) és d) részéről, valamint a második kérdésről
68 Első kérdésének c) és d) részével, valamint második kérdésével, amelyeket hatodikként kell vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelv 6. cikkében említett műszaki intézkedéseknek a védelem alatt álló művek többszörözése céljából használt eszközök, így például a DVD‑k, CD‑k, mp3 lejátszók vagy számítógépek tekintetében való alkalmazása hatással lehet‑e az ilyen eszközökről végzett magáncélú többszörözés címén fizetendő méltányos díjazásra.
69 E tekintetben a Bíróság már kimondta, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának szövegében hivatkozott műszaki intézkedések célja a jogosultak által nem engedélyezett cselekmények korlátozása, vagyis e rendelkezés megfelelő alkalmazásának biztosítása, és ezáltal mindazon cselekmények megakadályozása, amelyek nem tartják tiszteletben az említett rendelkezésben előírt szigorú feltételeket (VG Wort és társai ítélet, EU:C:2013:426, 51. pont; ACI Adam és társai ítélet, C‑435/12, EU:C:2014:254, 43. pont).
70 Egyébiránt, mivel nem a jogosultak, hanem a tagállamok azok, amelyek bevezetik a magáncélú másolat kivételét, és engedélyezik az ilyen másolatok elkészítése érdekében a művek és más, jogi védelem alatt álló teljesítmények felhasználását, annak a tagállamnak a feladata biztosítani az említett kivétel megfelelő alkalmazását, és korlátozni a jogosultak által nem engedélyezett cselekményeket, amely e kivétel bevezetésével lehetővé tette a magáncélú másolatok készítését (VG Wort és társai ítélet, EU:C:2013:426, 52 és 53. pont; ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 44. pont).
71 Figyelemmel a 2001/29 irányelv 6. cikkében említett műszaki intézkedések alkalmazásának önkéntes jellegére, a Bíróság kimondta, hogy még ha e lehetőség fennáll is, az említett intézkedések alkalmazásának hiánya nem vonhatja maga után a méltányos díjazásra való igény megszűnését (VG Wort és társai ítélet, EU:C:2013:426, 57. pont).
72 Ugyanakkor az érintett tagállam a jogosultaknak járó díjazás konkrét szintjét függővé teheti e műszaki intézkedések alkalmazásától vagy azok elmulasztásától, annak érdekében, hogy a jogosultakat ösztönözze azok megtételére, valamint annak érdekében, hogy azok ezáltal önként hozzájáruljanak a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel megfelelő alkalmazásához (VG Wort és társai ítélet, EU:C:2013:426, 58. pont).
73 Következésképpen az első kérdés c) és d) részére, valamint a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelv 6. cikkében említett műszaki intézkedéseknek a védelem alatt álló művek többszörözése céljából használt eszközök, így például a DVD‑k, CD‑k, mp3 lejátszók vagy számítógépek tekintetében való alkalmazása nem lehet hatással az ilyen eszközökről végzett magáncélú többszörözés után fizetendő méltányos díjazásra. Ezen alkalmazás azonban hatással lehet az említett díjazás konkrét mértékére.
Az első kérdés f) részéről
74 Első kérdésének f) részével, amelyet indokolt hetedikként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelvvel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazás fizetését írja elő jogellenes források, azaz olyan védelem alatt álló művek alapján végzett többszörözés esetében, amelyeket a jogosultak engedélye nélkül bocsátanak a nyilvánosság rendelkezésére.
75 A Bíróság korábban már kimondta, hogy az említett irányelvvel ellentétes az a nemzeti szabályozás, amely nem tesz különbséget azon esetek között, amelyekben a magáncélú többszörözésre jogszerű forrásból, illetve amelyekben jogellenes forrásból került sor (lásd ebben az értelemben: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 58. pont).
76 E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontja szigorú értelmezésének követelményével ellentétes az említett rendelkezés olyan értelmezése, mely szerint az a szerzői jog jogosultjai e jogának kifejezett korlátozásán túl előírja, hogy el kell viselniük jogaik magáncélú másolatok készítésével esetlegesen járó megsértését (lásd ebben az értelemben: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 31. pont).
77 A Bíróság ezenkívül rámutatott, hogy a magáncélú másolat után fizetendő díjjal kapcsolatos, az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló rendszer, mely a jogosultaknak járó méltányos díjazás kiszámításakor nem tesz különbséget aszerint, hogy a magáncélú többszörözés alapjául szolgáló forrás jogszerű vagy jogellenes, nem tartja tiszteletben a szerzői jogi jogosultak és a védelemben részesülő teljesítmények felhasználóinak érdekei között fennálló megfelelő egyensúlyt, mivel az ilyen rendszerben minden olyan felhasználó, aki az említett díj alá tartozó berendezéseket, készülékeket vagy adathordozókat szerez meg, közvetetten hátrányt szenved (lásd ebben az értelemben: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 54–56. pont).
78 Azzal ugyanis, hogy az ilyen többszörözés alapjául szolgáló forrás jogszerű vagy jogellenes mivoltától függetlenül megállapított díj terhét viselik, az utóbbi felhasználók szükségszerűen hozzájárulnak a jogellenes forrásból készített, a 2001/29 irányelv által nem engedélyezett magáncélú másolatok által okozott kár megtérítéséhez, és ekképpen egy nem jelentéktelen többletköltséget kell viselniük ahhoz, hogy az irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott kivétel hatálya alá tartozó magáncélú másolatokat készíthessenek (lásd: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 56. pont).
79 A fentiekre tekintettel az első kérdés f) részére azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazás fizetését írja elő jogellenes források, azaz olyan védelem alatt álló művek alapján végzett többszörözés esetében, amelyeket a jogosultak engedélye nélkül bocsátanak a nyilvánosság rendelkezésére.
Az első kérdés e) részéről
80 Első kérdésének e) részével, amelyet indokolt nyolcadikként vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelvvel ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazást ír elő védelem alatt álló művek olyan többszörözései esetében, amelyeket természetes személy végez olyan eszköz forrásként történő használatával vagy olyan eszköz segítségével, amely harmadik személy tulajdonát képezi.
81 E vonatkozásban rá kell mutatni, hogy az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja három olyan elemet említ, amelyek együttesen határozzák meg a hatályát. Először is a többszörözés tárgyáról, majd az azt végző személyről, végül magáról a többszörözésről van szó.
82 Ami először is a többszörözés tárgyát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az említett rendelkezés kivételt enged a jogosult azon kizárólagos joga alól, hogy engedélyezze vagy megtiltsa az érintett mű többszörözését. Ez szükségképpen feltételezi, hogy az ugyanezen rendelkezésben említett többszörözés tárgya olyan védelem alatt álló mű, amely nem hamis vagy hamisított (lásd ebben az értelemben ítélet ACI Adam és társai, EU:C:2014:254, 58. pont).
83 Ezt követően a többszörözésre jogosult személyt illetően a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja megjelöli, hogy kizárólag természetes személy az, aki a védelem alatt álló műről magánhasználatra, és kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló másolatokat készít.
84 Végül magát a többszörözést illetően az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja kizárólag azon adathordozókat nevezi meg, amelyeken a védelem alatt álló mű többszörözhető.
85 E tekintetben ugyanis elegendő összehasonlítani a magáncélú másolatra vonatkozó kivétel szövegezését az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontjában szereplő, a többszörözés joga alóli kivétel szövegével. Míg az utóbbi „papíron vagy hasonló hordozón történő […] többszörözés” tekintetében alkalmazandó, a magáncélú másolat kivétele „bármely hordozóra [történő] többszörözés” esetében alkalmazandó.
86 Ezzel szemben ugyanezen 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának szövege egyáltalán nem pontosítja azon eszközök jellemzőit, amelyekről vagy amelyek segítségével a magáncélú másolatokat készítik. Közelebbről semmi nem kerül benne említésre azon kapcsolat jogi jellege vonatkozásában, amely a magáncélú másolatot készítő természetes személyt és az általa használt eszközt például a tulajdonjoghoz hasonlóan összekapcsolhatja.
87 Márpedig meg kell jegyezni egyrészről, hogy az említett rendelkezésben meghatározott kivételt szigorúan kell értelmezni oly módon, hogy az nem teszi lehetővé a kifejezetten meghatározott eseteken túlterjeszkedő értelmezést (lásd analógia útján: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 23. pont; Melzer‑ítélet, C‑228/11, EU:C:2013:305, 24. pont)
88 Másrészről az említett irányelv csupán a szerzői jog egyes vonatkozásainak harmonizációjára irányul (Padawan‑ítélet, EU:C:2010:620, 35. pont). Márpedig azzal, hogy az említett irányelvben nem tesz említést a jelen ítélet 86. pontjában szereplő jellemzőkről és különös tulajdonságokról, az uniós jogalkotó úgy tekintette, hogy azok nem bírnak jelentőséggel az általa végzett részleges harmonizációval elérni kívánt cél tekintetében.
89 Ebből következik, hogy az a kérdés, miszerint a valamely magánszemély által a magáncélú másolatok elkészítése érdekében igénybe vett eszköznek e személy tulajdonában kell‑e lennie, vagy az harmadik fél tulajdona is lehet, nem tartozik a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának hatálya alá.
90 E feltételek mellett, az Európai Bizottság állításával ellentétben, ezen irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját nem kell ugyanezen irányelv 5. cikkének (5) bekezdésére tekintettel értelmezni, mivel az utóbbi rendelkezésnek nem célja, hogy érintse az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdésében szereplő rendelkezések tartalmát, sem pedig az, hogy többek között kiterjessze az ezen irányelvben meghatározott különböző kivételek és korlátozások hatályát. (lásd: ACI Adam és társai ítélet, EU:C:2014:254, 26. pont).
91 A fentiekre tekintettel az első kérdés e) részére azt a választ kell adni, hogy a 2001/29 irányelvvel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazást ír elő védelem alatt álló művek olyan többszörözése esetében, amelyet természetes személy végez olyan eszköz forrásként történő használatával vagy olyan eszköz segítségével, amely harmadik személy tulajdonát képezi.
Az első kérdés g) részéről
92 Első kérdésének g) részével, amelyet kilencedikként indokolt vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság arra kíván választ kapni, hogy a 2001/29 irányelvvel ellentétes‑e az a nemzeti szabályozás, amely méltányos díjazást ír elő olyan többszörözés után, amelyet jogszerű források alapján „más módon”, így például internet útján végeztek.
93 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint, amennyiben a nemzeti bíróság nem bocsátja a Bíróság rendelkezésére azon ténybeli és jogi elemeket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésre hasznos választ adhasson, e kérdést elfogadhatatlanként el kell utasítani (lásd ebben az értelemben: Belvedere Costruzioni ítélet, C‑500/10, EU:C:2012:186, 16. pont; Stefan‑végzés, C‑329/13, EU:C:2014:815, 24. pont).
94 A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság nem szolgáltatott elegendő információt az előterjesztett kérdés tárgyát képező többszörözés jellegéről.
95 E feltételek mellett a Bíróság az első kérdés g) pontjára nem adhat hasznos választ. Következésképpen azt elfogadhatatlanként el kell utasítani.
1) Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a magáncélú másolatkészítésnek a többszörözés joga alóli kivétele esetén méltányos díjazást ír elő az olyan többfunkciós adathordozók tekintetében, mint például a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, függetlenül attól, hogy ezen adathordozóknak fő funkciója‑e a magáncélú másolatok készítése, azzal a feltétellel, hogy az említett adathordozók egyik – akár másodlagos – funkciója lehetővé teszi birtokosaik számára azok e célból történő használatát. Mindazonáltal e funkció elsődleges vagy másodlagos jellege és az adathordozók többszörözésre való alkalmasságának relatív jelentősége befolyásolhatja a fizetendő méltányos díjazás összegét. Amennyiben a jogosultaknak okozott hátrány minimálisnak tekinthető, lehetséges, hogy az említett funkció rendelkezésre bocsátása nem eredményezi az említett díjazás fizetésére vonatkozó kötelezettség létrejöttét.
2) A 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a méltányos díjazás fedezésére szolgáló, a magáncélú másolatkészítésnek a többszörözés joga alóli kivétele esetén fizetendő díjat kell fizetni magáncélú többszörözés céljára használható olyan adathordozók értékesítése után, mint a mobiltelefonokban használt memóriakártyák, ám amely nem írja elő e díj fizetését olyan alkotóelemek értékesítése után, amelyek fő célja magáncélú másolatok tárolása, mint például az mp3 lejátszók belső memóriája, amennyiben az adathordozók és az alkotóelemek e különböző csoportjai nem összehasonlíthatók, vagy az őket érintő eltérő bánásmód igazolt, aminek a vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata
3) A 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja a méltányos díjazás fedezésére szolgáló, a magáncélú másolatkészítésnek a többszörözés joga alóli kivétele esetén fizetendő díj fizetését azon gyártók és importőrök számára, amelyek a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat üzleti vállalkozások részére értékesítik annak tudtával, hogy e kártyákat az utóbbiak továbbértékesítik, de anélkül, hogy tudomásuk lenne arról, hogy az említett kártyák végső fogyasztói magánszemélyek vagy üzleti vállalkozások, azzal a feltétellel, hogy
– a díjfizetésre kötelezettek mentesülnek az említett díj megfizetése alól, amennyiben bizonyítják, hogy a mobiltelefonokban használt memóriakártyákat a magáncélú másolástól nyilvánvalóan eltérő célra természetes személyektől eltérő személyek részére értékesítették, azzal hogy e mentesség nem korlátozódhat a kizárólag azon üzleti vállalkozások részére történő értékesítésre, amelyek szerepelnek az említett díjak kezelését végző szervezet nyilvántartásában;
– az említett rendszer a magáncélú másolat után fizetendő díj megtérítésére vonatkozó olyan jogról rendelkezik, amely tényleges, és nem teszi túlságosan nehézzé a fizetett díj visszatérítését, azzal hogy e visszatérítés kizárólag az említett memóriakártya végső fogyasztója részére fizethető, akinek e célból kérelmet kell benyújtania az említett szervezethez.
4) A 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját az említett irányelv (35) preambulumbekezdésére tekintettel úgy kell értelmezni, hogy az lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a többszörözés joga alóli, magáncélú másolatra vonatkozó kivétel hatálya alá tartozó bizonyos esetekben az e kivétel címén fizetendő méltányos díjazás fizetése alóli mentességről rendelkezzenek, azzal a feltétellel, hogy a jogosultaknak ezekben az esetekben okozott hátrány minimális. A tagállamok hatáskörébe tartozik e hátrány küszöbértékének meghatározása, figyelembe véve, hogy e küszöbértéket különösen az egyenlő bánásmód elvének megfelelően kell alkalmazni.
5) A 2001/29 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam úgy döntött, hogy az említett irányelv 5. cikkének (2) bekezdése alapján kizár e rendelkezés tárgyi hatálya alól minden olyan jogot, amellyel a jogosultak műveik vagy más, jogi védelem alatt álló teljesítményeik többszörözését engedélyezhetik, valamely jogosult által a műveit tartalmazó fájlok felhasználására adott engedélynek nem lehet kihatása az e fájlok segítségével az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének megfelelően végzett többszörözés után a többszörözés joga alóli kivétel címén járó méltányos díjazás kötelezettségére, és az önmagában nem eredményezheti az érintett fájlok felhasználójának bármilyen díjazás fizetésére irányuló, az említett jogosult felé fennálló kötelezettségének létrejöttét.
6) A 2001/29 irányelv 6. cikkében említett műszaki intézkedéseknek a védelem alatt álló művek többszörözése céljából használt eszközök, így például a DVD‑k, CD‑k, mp3 lejátszók vagy számítógépek tekintetében való alkalmazása nem lehet hatással az ilyen eszközökről végzett magáncélú többszörözés után a többszörözési jog alóli kivétel címén fizetendő méltányos díjazás fizetésének kötelezettségére. Ezen alkalmazás azonban hatással lehet az említett díjazás konkrét mértékére.
7) A 2001/29 irányelvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a többszörözési jog alóli kivétel címén méltányos díjazás fizetését írja elő jogellenes források, azaz olyan védelem alatt álló művek alapján végzett többszörözés esetében, amelyeket a jogosultak engedélye nélkül bocsátanak a nyilvánosság rendelkezésére.
8) A 2001/29 irányelvvel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a többszörözési jog alóli kivétel címén méltányos díjazást ír elő védelem alatt álló művek olyan többszörözése esetében, amelyet természetes személy végez olyan eszköz forrásként történő használatával vagy olyan eszköz segítségével, amely harmadik személy tulajdonát képezi.

matches: Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság