text:
IV/00639/2016
. IV/00639/2016
Első irat érkezett: 04/04/2016
Az ügy tárgya: A Fővárosi Ítélőtábla 3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (rágalmazás)
. 11/29/2016
Az indítványozó - az Abtv. 27. § alapján - a Fővárosi Ítélőtábla 3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kéri az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó - a perben magánvádló - egy róla megjelent újságcikk írója ellen rágalmazás miatt feljelentést tett, amelyet először a elutasítottak, majd az indítványozó fellebbezése eredményeként a bíróság büntetőtárgyalás lefolytatását rendelte el. Az elsőfokú bíróság a terheltet bűnösnek mondta ki rágalmazás vétségében, azonban a másodfokon eljárt bíróság az elsőfokú ítéletet hatályon kívül helyezte és elrendelte, hogy a megismételt eljárásban a bíróság folytassa le a valóság bizonyítása iránti eljárást. A megismételt eljárásban az elsőfokú bíróság megállapította, hogy a becsület csorbítására alkalmas tény valónak bizonyult, így a vádlott nem büntethető. Az indítványozó az ítélet ellen fellebbezett, a másodfokú bíróság az ítéletet megváltoztatta és a terheltet bűnösnek mondta ki. A harmadfokon eljárt bíróság a másodfokú ítéletet megváltoztatta és a terheltet a vád alól felmentette.
Az indítványozó álláspontja szerint a támadott harmadfokú döntés sérti a magánélet tiszteletben tartásához való jogot, a vallásszabadságot, a személyes adatok védelméhez való jogot és a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogot..
Fővárosi Ítélőtábla 3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete
IV_639_0_2016_inditvany_anonimizált.pdf
A határozat száma: 3192/2017. (VII. 21.) AB határozat
Az ABH 2017 tárgymutatója: alapjogi teszt; Alaptörvény negyedik módosítása; Alkotmánybíróság korábbi határozatai felhasználhatósága; alkotmányértelmezés; bírói függetlenség; információs önrendelkezési jog; korábbi alkotmánybírósági határozatok hatályon kívül helyezése; lelkiismereti és vallásszabadsághoz való jog; magán- és családi élethez való jog; magánszféra védelme; negyedik módosítás; semleges állam; személyes adatok védelméhez való jog; személyes adatok védelméhez való jog mint információs önrendelkezési jog; szólásszabadság; vallásszabadság; véleménynyilvánítási szabadság
A határozat kelte: Budapest, 07/10/2017
Az Alkotmánybíróság július 10-én elutasította a Fővárosi Ítélőtábla
3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és
ügyben az indítványozó, mint magánvádló rágalmazás vétsége miatt feljelentéssel
élt. Egy országos napilapban olvasói levél formájában megjelent egy közlés,
amely az indítványozó hitközségbe történő belépése kapcsán tartalmazta a
„szándékosan becsapta vallási státuszával kapcsolatban”, illetve „lebukott
szemfényvesztő” és „szemfényvesztést leplezett le” kijelentéseket. A
harmadfokon eljáró Fővárosi Ítélőtábla végül a vádlottat a rágalmazás vétsége
miatt emelt vád alól felmentette. Az indítványozó a kifogásolt harmadfokú
ítélet alaptörvény-ellenességét részben abban látta, hogy a bíróság jogerős
ítéletében olyan közlés tűrésére kötelezte, amely legbelsőbb magánügyét, a
saját, illetve édesanyja vallási státuszát, származását érintette. Az
Alkotmánybíróság az indítványt nem találta megalapozottnak. Miután jelen
esetben az indítványozó a vallási közösségben vezetőként vagy
tisztségviselőként olyan feladatot vállalt, illetve látott el, amely feladat
része volt ezen vallási közösség külső, közösségen kívüli, azon túlmutató
képviselete, nem lehet hivatkozni a hitének, vallási meggyőződésének szenzitív
adat jellegére, mivel ezen feladatkör ráruházásakor önként járult hozzá annak a
vallási közösségen kívüli, állam általi megismeréséhez. A határozathoz
párhuzamos indokolást fűzött Dr. Pokol Béla alkotmánybíró.
2017.07.04 17:00:00 2. öttagú tanács
2017.07.10 16:30:00 2. öttagú tanács
3192_2017 AB határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság tanácsa alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Pokol Béla alkotmánybíró párhuzamos indokolásával – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Ítélőtábla 3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
[1]	1. Az indítványozó képviseletében dr. Kolozsvári-Kiss István ügyvéd (1118 Budapest, Bereck u. 27.) az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Fővárosi Ítélőtábla mint harmadfokú bíróság 3.Bhar.312/2015/4. számú ítélete ellen. Nézete szerint a kifogásolt ítélet sérti az Alaptörvény VI. cikk (1) és (2) bekezdéseit, a VII. cikk (1) bekezdését, továbbá a XXVIII. cikk (1) bekezdését, ezért annak alaptörvény-ellenessége megállapítását és megsemmisítését kérte.
[2]	2. Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló tényállás szerint az indítványozó mint magánvádló rágalmazás vétsége miatt feljelentéssel élt a vádlott ellen, egy országos napilapban olvasói levél formájában megjelent közlés okán, mely az indítványozó hitközségbe történő belépése, pozícióba kerülése kapcsán tartalmazta a „szándékosan becsapta vallási státuszával kapcsolatban”, illetve „lebukott szemfényvesztő” és „szemfényvesztést leplezett le” kijelentéseket.
[3]	A megismételt eljárás során a Budapesti II. és III. Kerületi Bíróság 2.B.269/2014/18. számú ítéletével a vádlottat a fenti vád alól felmentette. Az indítványozó fellebbezése folytán a másodfokon eljárt Fővárosi Törvényszék 23.Bf.8.683/2015/5. számú ítéletében – az elsőfokú ítéletet megváltoztatva – a vádlottat bűnösnek mondta ki rágalmazás vétségében. A kétirányú fellebbezés folytán harmadfokon eljáró Fővárosi Ítélőtábla a 2016. január 28. napján meghozott, 3.Bhar.312/2015/4. számú ítéletével – megváltoztatva a másodfokú ítéletet – a vádlottat a rágalmazás vétsége miatt emelt vád alól felmentette.
[4]	3. Az indítványozó a kifogásolt harmadfokú ítélet alaptörvény-ellenességét egyrészt – az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdése szerinti, a magán- és családi életének tiszteletben tartásához fűződő jogának, valamint az Alaptörvény VII. cikk (1) bekezdése szerinti, szabad vallásgyakorláshoz fűződő jogának megsértését állítva – abban látta, hogy a bíróság jogerős ítéletében olyan közlés tűrésére kötelezte, amely legbelsőbb magánügyét, a saját, illetve édesanyja vallási státuszát, származását érintette, a sérelmezett tényállítás pedig nem csupán becsületét csorbította, hanem megfosztotta annak lehetőségétől is, hogy a vallási státuszával kapcsolatban bármilyen – akár nemleges – nyilatkozat megtétele kérdésében ő maga dönthessen.
[5]	Álláspontja szerint az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdése szerinti, a személyes adatai védelméhez való jogát sértette, hogy a bíróságok ténybeli alapnak fogadták el a vádlott által jogellenesen kezelt, személyes adatait tartalmazó belső döntést, illetve a különleges személyes adatai védelméhez való jogának sérelmével járt az, hogy a jogerős döntés a vádlott jóhiszeműségét állapította meg a közléssel kapcsolatban, illetve vitatta az őt közszereplőnek minősítő bírósági érvelést.
[6]	A közszereplői minőségét cáfolandó az indítványozó indokolásában kitér az Emberi Jogok Európai Bírósága Lingens vs. Ausztria, a Thorgeirson vs. Izland, a Castells vs. Spanyolország, valamint a Karsai vs. Magyarország ügyekben meghozott döntéseinek a közszereplői minőségre vonatkozó megállapításaira.
[7]	3.1. Az indítványozó a tisztességes – azon belül a pártatlan bírósági – eljáráshoz való joga sérelmét is állította. Ezzel összefüggésben előadta, hogy a harmadfokon eljáró tanács elnöke olyan bíró volt, akinek egy korábbi, nagy nyilvánosságot kapott ítéletével kapcsolatban az indítványozó egy 2003-ban megfogalmazott nyílt levél (petíció) egyik aláírójaként szerepelt. Az indítványozó feltételezése szerint a tanácsvezető bíró által, a harmadfokú bíróság előtt a nyilvános ülés megkezdésekor a bíróság összetételével kapcsolatos, a felek esetleges kifogására vonatkozó – az indítványozó számára szokatlan – kérdés is azért született, mert a tanácsvezető bíró tisztában volt azzal, hogy a petíciót az indítványozó aláírta, ezért tőle az ügy pártatlan megítélése nem volt várható. Ugyanakkor az indítványozó a bíróság összetételével kapcsolatban a harmadfokú bíróság tárgyalásának megkezdéséig, sem a tárgyalás folyamán nem jelentett be elfogultsági kifogást (kizárási okot).
[8]	Mindezekre figyelemmel az indítványozó kérte az említett ítélet alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[9]	Az Alaptörvény indítvánnyal érintett rendelkezései:
[10]	1. Az Alkotmánybíróság tanácsa – az Abtv.-ben, valamint az Ügyrendjében foglaltak alapján – az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt a 2016. november 29-i ülésén abban a kérdésben fogadta be – azaz Abtv. 27. §-ára alapított alkotmányjogi panasz a befogadási feltételeknek annyiban felelt meg – hogy az ügy (a bírói döntés) az egyházak belső autonómiáját és a személyek vallási közösséghez való tartozásának nyilvánosság elé tárását érintő alkotmányjogi kérdéseket vet fel.
[11]	2. Az Alkotmánybíróság öttagú tanácsa ugyanakkor nem találta befogadhatónak az alkotmányjogi panaszt arra nézve, hogy a bírói döntés alaptörvény-ellenességét a bíró pártatlanságát kifogásolva, az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való joga sérelmére hivatkozással állította. Ezt az indítványozó azon feltételezésére alapította, hogy a tanácsvezető bíró a harmadfokú tárgyalás megkezdésekor a bíróság összetételét kifogásoló kérdést azért tette fel a peres feleknek, mivel – az indítványozó hivatkozása szerint – a tanácsvezető bíró ténylegesen elfogult volt vele szemben a tanácsvezető bíró egyik korábbi ítéletével összefüggésben, az indítványozó által aláírt nyílt levél miatt.
[12]	Az Alkotmánybíróság már az Abtv. 27. §-ára alapított alkotmányjogi panasszal összefüggésen is foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy a pártatlan bírósághoz való jog követelménye milyen esetben vetheti fel az Abtv. 29. §-a szerinti bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet {lásd: 3194/2016. AB végzés, Indokolás [25]–[29], 3038/2017. (III. 7) AB végzés Indokolás [22]–[30]}. Ezért az erre vonatkozó megállapításait jelen vizsgálat során is irányadónak tekintette.
[13]	A pártatlan bírósághoz való jog alapjogként, mint az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való jog egyik lényeges eleme, az adott bírósági ügyben eljáró bíróval, bírákkal szemben az ügy, valamint az abban részt vevő felek iránti elfogulatlanság követelménye.
[14]	Az Alkotmánybíróság a bírói pártatlanság megítélése során figyelembe veszi {erre nézve lásd: 34/2013. (XI. 22.) AB határozat, Indokolás [32]} az Emberi Jogok Európai Bíróságának erre vonatkozó joggyakorlatát, mely a bírói pártatlanság megítélésénél kiemelt jelentőséget tulajdonít a külső látszatnak. Ezzel összefüggésben a 34/2013. (XI. 22.) AB határozat kiemeli, hogy azokban az ügyekben, amelyekben a bírák pártatlansága kérdőjeleződik meg, fontos ugyan az eljárás alá vont személy kételye, azonban annak van döntő jelentősége, hogy ez a kétely objektív szempontok alapján igazolható-e, vagyis a bíró pártatlanságának látszata válik-e kétségessé (Indokolás [28]).
[15]	A bírósági eljárásokban a pártatlanság követelményének érvényesülését az eljárási törvények hivatottak biztosítani [lásd: a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 13–21/A. §-ait, illetve a büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (a továbbiakban: Be.) 21–28. §-ait]. A bírák kizárására nézve az indítványozó által felhozottakkal összefüggésben a Be. 21. § e) pontja tartalmaz rendelkezéseket, mely szerint bíróként (az adott büntetőügyben) nem járhat el, akitől az ügy elfogulatlan megítélése egyéb okból nem várható. Míg ezt a kizárási okot a bírónak, illetve a bírói tanács elnökének – amennyiben a kizárási ok vele szemben áll fenn – kötelezettsége bejelentenie (abszolút kizárási ok), ugyanakkor a Be. 23. § (2) bekezdése alapján a bíró kizárását meghatározott személyi kör: a magánvádló (mint indítványozó), továbbá az ügyész, a terhelt, a védő, a sértett, a pótmagánvádló, a magánfél, illetve képviselőjük kezdeményezheti (a Be. megfogalmazása szerint „bejelentheti”). Ennek a kizárási oknak a bejelentése – szemben más kizárási okokkal, amelyek nem kötöttek ilyen szigorú időbeli korlátozáshoz – ugyanakkor további feltételekhez kötött: egyrészt azt csak a tárgyalás megkezdéséig lehet megtenni, a tárgyalás megkezdését követően pedig csak akkor lehet hivatkozni rá, amennyiben a fentiekben megjelölt bejelentő valószínűsíti, hogy a kizárási okról csak a tárgyalás megkezdését követően szerzett tudomást, vagy ez az ok csak ezt követően merült fel, és az nyomban bejelentésre került.
[16]	Az Alkotmánybíróság mindezekre tekintettel a befogadási eljárás során azt állapította meg, hogy a tanácsvezető bíró pártatlanságának látszata nem vált kétségessé az indítványozó által felhozott érvek alapján. Önmagában az alapján nem vélelmezhető a bíró elfogultsága, hogy – élve az eljárási törvény alapján biztosított lehetőséggel – az esetleges kizárásra vonatkozó bejelentés tárgyában a tárgyalás megkezdésekor nyilatkoztatta a feleket. A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az indítványozónak a pártatlan bírósághoz való joga sérelmével összefüggésben – a befogadási eljárás során – azt állapította meg, hogy az nem valószínűsített az Abtv. 29. §-a szerinti bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet, továbbá alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést sem vet fel, ezért azt az öttagú tanács abban a részében nem fogadta be. Mindezek alapján e kérdés érdemi elbírálását mellőzte.
[17]	Az alkotmányjogi panasz az alábbiak szerint nem megalapozott.
[18]	Az Alkotmánybíróság alkotmányossági vizsgálata során arra kereste a választ, hogy sérti-e az indítványozó szabad vallásgyakorláshoz fűződő jogát, továbbá magán- és családi életének tiszteletben tartásához, valamint különleges személyes adatai védelméhez való jogát a harmadfokú bíróság jogerős ítélete annak folytán, hogy az az indítványozót származásáról, vallási közösséghez való tartozásáról (mint legbelsőbb magánügyéről) való tényállítás tűrésére kötelezi.
[19]	1. Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben szükségesnek tartotta áttekinteni a vallásszabadsággal összefüggő gyakorlatának elvi megállapításait.
[20]	Az Alkotmánybíróság a 3236/2015. (XII. 8.) AB határozatában (a védőoltási kötelezettség alternatív oltóanyag felhasználásával történő teljesítésévével összefüggésben történő alkotmányjogi panasz tárgyában) először értelmezve az Alaptörvény negyedik módosítása hatálybalépését követően a lelkiismereti és vallásszabadsághoz való jog alkotmányos alapjog tartalmát megállapította, hogy az Alaptörvény VII. cikk (1) bekezdése, illetve az Alkotmány 60. § (1) és (2) bekezdései – kisebb eltérésekkel – lényegi egyezést mutatnak.
[21]	A vallásszabadsághoz való jog tartalmát – az Alkotmányhoz hasonlóan – az Alaptörvény VII. cikk (1) bekezdésének „hogy vallását vagy más meggyőződését mindenki vallásos cselekmények, szertartások végzése útján vagy egyéb módon, akár egyénileg, akár másokkal együttesen, nyilvánosan vagy a magánéletben kinyilvánítsa vagy kinyilvánítását mellőzze, gyakorolja vagy tanítsa” szövegrésze részletezi. Az Alaptörvény VII. cikk (1) bekezdése – az Alkotmánnyal és a meghatározó nemzetközi emberi jogi dokumentumokkal egyezően – a vallásszabadság hagyományos tartalmaként magában foglalja: a hit (meggyőződés) megválasztásának és kinyilvánításának szabadságát; valamint a vallásgyakorlás és a vallási meggyőződés tanításának szabadságát. A vallásszabadság magában foglalja a negatív vallásszabadságot is, vagyis azt a jogot, hogy valaki mellőzze meggyőződése kinyilvánítását [erre nézve először: 4/1993. (II. 12.) AB határozat, ABH 1993, 50.].
[22]	Az Alkotmánybíróság az állam és a vallási közösségek kapcsolatára nézve a 27/2014. (VII. 23.) AB határozatában – a 6/2013. (III. 1.) AB határozatában {lásd különösen: Indokolás [131]} foglaltakkal egyezően – kiemelte az állam és a vallási közösségek különvált működésének (különállásának) elvét, melyet az Alaptörvény a vallás szabadságához kapcsolódóan, egyrészt a szekularizált állam működésének egyik alapelveként, továbbá a vallásszabadság egyik garanciájaként fogalmaz meg. A vallási közösségek különvált működésének és önállóságának elvéből pedig az következik, hogy az állam sem a vallási közösségekkel, sem valamelyik konkrét vallási közösséggel nem kapcsolódhat össze intézményesen; azaz az állam nem azonosítja magát egyetlen vallási közösség tanításával sem; továbbá, hogy az állam nem avatkozhat be a vallási közösségek belső ügyeibe, és különösen nem foglalhat állást hitbéli igazságok kérdésében.
[23]	Mint ahogy azt az Alkotmánybíróság legutóbb a 17/2017. (VII. 18.) AB határozatában a vallásszabadság jogának egyéni és kollektív gyakorlásával összefüggésben is megerősítette korábbi, azon gyakorlatát [erre nézve lásd: 64/1991. (XII. 17.) AB határozat], amely szerint az állam – az egyéni jogokkal összefüggésben egyrészt negatív magatartásra, tartózkodásra kötelezett, nevezetesen: hogy ne korlátozza az egyén alapvető jogait. Ugyanakkor az állam kötelessége az alapvető jogok „tiszteletben tartása” mellett nem merül ki abban, hogy tartózkodik az egyéni jogok megsértésétől, hanem emellett gondoskodnia kell a vallásszabadság érvényesüléséhez szükséges feltételekről is, azaz az egyéni igényektől függetlenül a vallásszabadsággal kapcsolatos értékek és élethelyzetek védelméről. Az Alkotmánybíróság az állam semlegességének tartalmára nézve már korai határozatában hangsúlyozta, hogy a semlegesség a vallásszabadsághoz való joggal kapcsolatban nem tétlenséget jelent. Az államnak kötelessége, hogy a vallásos meggyőződés kinyilvánítása, tanítása és az életvitelben való követése, az egyházak működése, s ugyanígy a vallás elutasítása, továbbá a vallási meggyőződésről való hallgatás számára olyan teret biztosítson, amelyben a különböző felfogások szabadon képződhetnek és fejlődhetnek, s ezen keresztül lehetővé teszik az egyéni meggyőződés szabad kialakítását. Az államnak egyrészt ezt a szabad kommunikációs folyamatot kell biztosítania; ez a kötelessége a gondolatszabadsághoz és szabad véleménynyilvánításhoz való jogból is adódik. Másrészt adott esetben gondoskodnia kell más alapvető jogok védelméről a vallásszabadsággal szemben is [4/1993. (II. 12.) AB határozat ABH 1993, 54.].
[24]	Az Alkotmánybíróság ezen, az Alaptörvény VII. cikkével összefüggő megállapításait jelen határozata meghozatala során is irányadónak tekintette.
[25]	2. Az Alkotmánybíróság az indítványozó által sérülni vélt Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdésében rögzített és védett magánszférához való jogának tartalmával már szintén több határozatában foglalkozott. A 32/2013. (XI. 22.) AB határozat hangsúlyozta, hogy „[a]z Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdése – a régi Alkotmány 59. § (1) bekezdésével ellentétben – átfogóan védi a magánszférát: az egyén magán- és családi életét, otthonát, kapcsolattartását és jó hírnevét. A magánszféra lényege tekintetében azonban továbbra is fenntartható az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatában megfogalmazott – a magánélet fogalmának esszenciáját jelentő, általános érvényű megállapítás, miszerint a magánszféra lényegi fogalmi eleme, hogy az érintett akarata ellenére mások oda ne hatolhassanak be, illetőleg be se tekinthessenek” {36/2005. (X. 5.) AB határozat, ABH 2005, 390, 400, Indokolás [82]–[83]}.
[26]	Az Alkotmánybíróság ugyanezen határozatában – kimondva az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdésében rögzített személyes adatok védelméhez való jognak az Alkotmány 59. §-ában foglaltakkal való lényegi tartalmi egyezőségét, – nyomatékosította, hogy „[a]z Alkotmánybíróság a személyes adatok védelméhez való jogot nem hagyományos védelmi jogként értelmezte, hanem annak aktív oldalát is figyelembe véve, információs önrendelkezési jogként. A személyes adatok védelméhez való jognak eszerint az a tartalma, hogy mindenki maga rendelkezik személyes adatainak feltárásáról és felhasználásáról. Személyes adatot felvenni és felhasználni tehát általában az érintett beleegyezésével szabad; mindenki számára követhetővé és ellenőrizhetővé kell tenni az adatfeldolgozás egész útját, vagyis mindenkinek joga van tudni, ki, hol, mikor, milyen célra használja fel az ő személyes adatát. Kivételesen törvény elrendelheti személyes adat kötelező kiszolgáltatását, és előírhatja a felhasználás módját is {15/1991. (IV. 13.) AB határozat, ABH 1991, 49, 42. (Indokolás [86]–[87])}”.
[27]	Bár az Alaptörvény nem határozza meg a személyes adat fogalmát {vö: 2/2014. (I. 21.) AB határozat, Indokolás [11]}, az Alkotmánybíróság a 11/2014. (IV. 4.) AB határozatában (Indokolás [55]) a személyes adatot, mint az ember magán- és családi életéről szóló információt értelmezte. Míg a 3038/2014. (III. 13.) AB határozatában megállapította, hogy az Alaptörvény a személyes adatok védelméhez való jogot a magánszféra védelmére irányuló jogok egyikeként szabályozza (Indokolás [17]).
[28]	Az Alkotmánybíróság ugyancsak a 32/2013. (XI. 22.) AB határozatában hangsúlyozta, hogy az Alaptörvény értelmezése során is fenntartható a személyes adatok védelméhez való jogot információs önrendelkezési jogként értelmező korábbi alkotmánybírósági gyakorlat, miután az Alaptörvény – különösen annak O) cikkéből és II. cikkéből következően – az egyén-közösség közötti viszonyt az egyén közösséghez kötöttsége jegyében határozta meg, anélkül azonban, hogy annak egyedi értékét érintené. Megállapította továbbá, hogy „az információs önrendelkezési jog szorosan kapcsolódik a magánszférához való joghoz és az arról való döntést foglalja magában, hogy az egyén mikor és milyen korlátok között fedi fel a személyéhez köthető adatokat. Az egyénnek társadalmi lényként, szociális beágyazottsága miatt bizonyos mértékben azonban el kell tűrnie adatai kötelező kiszolgáltatását, és azok állam általi felhasználását” (Indokolás [88]).
[29]	3. Jelen ügyben tehát azt szükséges vizsgálnia az Alkotmánybíróságnak, hogy az indítványozó mint magánvádló által indított, rágalmazás vétsége tárgyában meghozott büntető ügyében a harmadfokú, jogerős ítélet sértette-e az indítványozó vallásgyakorlásához, magánszféra védelméhez való jogát, illetve a személyes adatok védelméhez való jogát oly módon, hogy a bíróság az indítványozó engedélye nélkül kezelt különleges személyes adatnak minősülő vallási státuszára vonatkozó adatokat (egy vallási közösség belső döntését) tartalmazó bizonyítékot értékelt.
[30]	Jelen határozat indokolása IV. 1. pontjában (Indokolás [19] és köv.) már foglalkozott a vallásszabadsághoz való jog tartalmával. E jog további jellemzője – más szabadságjogokkal egyezően – arra jogosítja az őt megillető személyt [nevezetesen minden embert: Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése], hogy szabadon dönthessen e joga gyakorlásáról, vagy e joga gyakorlásának mellőzéséről/megtagadásáról. Ugyanakkor bármely szabadságjog esetében ezek együttese: nevezetesen a jog gyakorlása, vagy a jog gyakorlásának a megtagadása egyszerre nem lehetséges, a jogosultnak mindenképp szükséges választania a két lehetőség közül. Nincs ez másképp a vallásszabadsághoz való jog esetében sem. E szabadságjog jogosultja vagy gyakorolja e jogát, vagy nem, ez utóbbi esetben a meggyőződés kinyilvánítása mellőzéséhez való jogával élve. Azonban amennyiben e jog jogosultja élt a vallási meggyőződése kinyilvánításának jogával, azaz választott e szabadságjog gyakorlásának mikéntje felől, utólag már nem hivatkozhat arra, hogy jogában áll annak mellőzése, hiszen e jog egyszerre csak egyféleképpen gyakorolható. A vallásszabadság vonatkozásában a jog pozitív és negatív oldala – más szabadságjogokhoz hasonlóan – együttesen nem gyakorolható: fogalmilag kizárt, hogy az egyén egyidejűleg kinyilvánítsa meggyőződését és egyidejűleg éljen azzal a jogával, hogy meggyőződésének kinyilvánítását mellőzi. Tartalmi kérdésekben, így például egy vallási közösség tagságra vonatkozó szabályai vonatkozásában, az államnak a vallási közösségek (egyházak) önértelmezésére kell hagyatkoznia. A vallási közösségek az államtól különváltan működnek, és autonómiájuk lényegéhez tartozik, hogy meghatározzák, kiket fogadnak tagjaik sorába. Az egyént – erre irányuló nyilatkozata hiányában – az állam nem tekintheti egy adott vallási közösség tagjának, ugyanakkor a vallási közösség nyilatkozatához is kötve van: hiába vallja magát az egyén egy közösséghez tartozónak, ha az adott közösség nem fogadja be, az állam nem tekintheti odatartozónak.
[31]	Amennyiben vallásszabadsághoz való jogát valaki egy meghatározott vallási közösség tagjaként gyakorolja, az adott közösségen belül, annak tagjai között (az indítványozó által hivatkozott) vallási meggyőződése, vallása, származása mint szenzitív adat védelméről nyilvánvalóan nem beszélhetünk. A jogvédelem, akár a vallásszabadságra, akár a szenzitív adatok védelmére irányul, csakis az állammal szemben áll fenn, a közösségen belül azonban nem. Azaz nem a vallási közösség irányában mondott le az egyén arról a jogáról, hogy ne tudják, milyen vallású (élve a szenzitív adatai védelmével), hanem a közösségben vállalt tisztség, közösség nevében történő feladatellátás folytán az állam felé.
[32]	Miután jelen esetben az indítványozó a vallási közösségben vezetőként vagy tisztségviselőként olyan feladatot vállalt, illetve látott el, amely feladat része volt ezen vallási közösség külső, közösségen kívüli, azon túlmutató képviselete, nem lehet hivatkozni a hitének, vallási meggyőződésének szenzitív adat jellegére, mivel ezen feladatkör ráruházásakor, önként járult hozzá annak külső, a vallási közösségen kívüli, állam általi megismeréséhez.
[33]	Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság a jogerős bírói döntést nem találta az Alaptörvény VII. cikk (1) bekezdésébe ütközőnek.
[34]	4. Az Alkotmánybíróság szükségesnek tartotta megvizsgálni a jogerős bírói döntést abból a szempontból is, hogy az sértette-e az indítványozó személyes adatai védelméhez fűződő, az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdése szerinti jogát, illetve generális szabályként az Alaptörvény VI. cikk (1) bekezdését oly módon, hogy a személyére vonatkozó belső egyházi döntést mint az indítványozó különleges személyes adatait tartalmazó bizonyítékot – az indítványozó engedélye nélkül – értékelt.
[35]	4.1. Az indítványozó által sérülni vélt alapjogok korlátozására nézve az Alaptörvényben rögzített általános kritériumokat egyrészt az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése, továbbá az I. cikk (3) bekezdése deklarálja. Az I. cikk (1) bekezdésének jelentősége, hogy elsődleges kötelezettségként állapítja meg az állam tevőleges védelmi kötelezettségét az ember alapjogainak védelmére nézve. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság vonatkozó határozataiban arra nézve, amikor az alapjogi konfliktus a jogalanyok egymás közötti jogviszonyában akként merül fel, hogy az egyik magánszemély alapjogát a másik személy alapjoga veszélyezteti (konkuráló/versengő alapjogok), az állam tevőleges védelmi kötelezettségére nézve annak közvetítő, kiegyenlítő szerepét hangsúlyozta {13/2016. (VII. 18.) AB határozat, Indokolás [50], 14/2016. (VII. 18.) AB határozat, Indokolás [65]}.
[36]	Míg az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdése szerint alapvető jog más alapvető jog érvényesülése, vagy valamely alkotmányos érték védelme érdekében, a feltétlenül szükséges mértékben, az elérni kívánt céllal arányosan, az alapvető jog lényeges tartalmának tiszteletben tartásával korlátozható. Ezzel összefüggésben a 3/2015. (II. 2.) AB határozat elvi éllel mondta ki, hogy bár az alapjog-korlátozásnak ezen tesztje mindenekelőtt a jogalkotót kötelezi, hatáskörükhöz igazodva a jogalkalmazókat is köti. E cikkből ugyanis (az Alaptörvény 28. cikkére is tekintettel) „a bíróságoknak az a kötelezettsége adódik, hogy ha olyan jogszabályt értelmeznek, amely valamely alapjog gyakorlását korlátozza, akkor a jogszabály engedte értelmezési mozgástér keretein belül az érintett alapjog korlátozását kizárólag a szükséges és arányos mértékű beavatkozás szintjére szorítsák” (Indokolás [21]).
[37]	Az Alkotmánybíróság a bíróságok ebbéli feladatára nézve több határozatában {7/2013. (III. 7.) AB határozat, Indokolás [33]; 3/2015. (II. 2.) AB határozat, Indokolás [20]} kifejtette, hogy ez nem jelenti azt, hogy a bíróságoknak a döntéseiket közvetlenül az Alaptörvény rendelkezéseire kellene alapítaniuk, csupán azt, hogy az alkalmazandó jogszabályi rendelkezések értelmezése és a konkrét tényállásra való alkalmazása során figyelemmel kell lenniük a releváns alkotmányossági szempontokra.
[38]	4.2. Az Alaptörvény VI. cikk (1) és (2) bekezdéseivel összefüggő indítványozói kérelem tárgyában az Alkotmánybíróságnak először azt kellett vizsgálnia, hogy a bírói döntés sértette-e az Alaptörvény VI. cikk (2) bekezdését, az az indítványozó által előadottak szerint megvalósította-e az alapjogsérelmet. Az alkotmányossági vizsgálaton belül csak ezt követően kerülhet sor az alapjog-korlátozás szükségességének és arányosságának megítélésére, ez utóbbin belül pedig az alapjogi konfliktus (az esetleges konkuráló alapjogok: úgy mint az indítványozó személyes adatai védelméhez fűződő joga contra a vádlott véleménynyilvánítási joga) folytán az állam közvetítő, kiegyenlítő szerepének vizsgálatára mint tevőleges védelmi kötelezettségre.
[39]	Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben utal arra, hogy a rendes bíróságok által elkövetett, vélt vagy valós jogszabálysértések önmagukban nem adhatnak alapot alkotmányjogi panasz előterjesztésére. Ellenkező esetben az Alkotmánybíróság burkoltan negyedfokú bírósággá válna {vö: 3268/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [28]}. A jogi indokok helyességének vizsgálata főszabály szerint felülvizsgálati hatáskör, amit a Kúria gyakorol, míg jelen esetben a Be. 416. § (4) bekezdés d) pontja alapján a bíróság jogerős ügydöntő határozata ellen felülvizsgálatnak nincs helye. A Be. 386. § (1) bekezdés c) pontja alapján – a másodfokú bíróság ítélete ellen – fellebbezésnek van helye a harmadfokú bírósághoz, ha a másodfokú bíróság a büntetőjog szabályainak megsértésével az első fokon elítélt vádlottat felmentette, vagy vele szemben a büntetőeljárást megszüntette, melyre nézve a Be. 387. § (1) bekezdése értelmében főszabály szerint teljes a felülbírálat terjedelme. Mindezek mellett annak eldöntéséhez, hogy az adott bírói döntés alaptörvény-ellenessége fennáll-e, szükséges megvizsgálnia az alapul fekvő tényállást, és azt, hogy mi vezetett, vagy vezethet a bírói döntés alaptörvény-ellenességéhez {erre nézve lásd: 10/2017. (V. 5.) AB határozat, Indokolás [86]}.
[40]	Az indítványozó a harmadfokú bíróság jogerős döntése folytán az Alaptörvény VI. cikk (1) és (2) bekezdésének sérelmét arra hivatkozással állította, hogy az a személyére vonatkozó belső egyházi döntést, mint az indítványozó különleges személyes adatait tartalmazó bizonyítékot – az indítványozó engedélye nélkül – értékelt.
[41]	A Büntető Törvénykönyvről szóló 2012. évi C. törvény 229. §-a alapján nem büntethető – többek között – rágalmazás bűncselekménye miatt az elkövető, ha a becsület csorbítására alkalmas tény valónak bizonyul. Valóság bizonyításának pedig akkor van helye, ha a tény állítását, híresztelését, illetve az arra közvetlenül utaló kifejezés használatát a közérdek vagy bárkinek a jogos érdeke indokolta.
[42]	Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben a harmadfokú jogerős ítélet alapján megállapította, hogy az az indítványozó mint magánvádló származására, vallására nézve, sem az indítványozó édesanyjának vallásával vagy származásával összefüggésben nem folytatott le valóságbizonyítást. Így valóságbizonyítás hiányában határozata meghozatalához ezzel összefüggésben nem használhatott fel semmilyen bizonyítékot, többek között a vallási közösség belső vallási döntését sem. Ezzel szemben a jogerős ítélet indokolásában az erre vonatkozó valóság bizonyítása elrendelésétől kifejezetten elhatárolódott. Ennek során hangsúlyozta, hogy „a sértett magánéletére, családi életére vonatkozóan – ide értve a származását, vallását is – a valóság bizonyításának elrendelésére nem kerülhet sor, ezekben a kérdésekben senkit sem terhelhet igazmondási kötelezettség. Alapvető emberi jog, hogy bárki származástól függetlenül valamely népbe, vagy közösségbe tartozónak vallja magát.”
[43]	Bár a másodfokú bíróság döntésében ettől eltérő álláspontot képviselt – lefolytatva a valóságbizonyítást – ugyanakkor az a bírósági döntés olyan „közbenső” ítéletnek tekinthető, amelyhez nem fűződik jogerő, sőt, amelyet a harmadfokú bíróság – épp eltérő jogi álláspontjára tekintettel – jogerős ítéletével megváltoztatott; ezért csak a harmadfokú jogerős bírói döntés tekinthető ebből a szempontból relevánsnak.
[44]	Jelen üggyel összefüggésben alkotmányossági kérdésként felmerül továbbá, hogy a vallási közösségek (egyházak) belső felekezeti szabályai, belső döntései közül egyáltalán mit értékelhet a világi hatóság, jelen esetben a bíróság. Az Alkotmánybíróság erre nézve – a 3100/2017. (V. 8.) AB határozatában foglaltakhoz (lásd: Indokolás [37]) hasonlóan, – szükségesnek tartja kiemelni, hogy a világi hatóság (bíróság) a vallási (egyházi) közösség belső döntései, illetve belső felekezeti szabályai vizsgálatára nem rendelkezik hatáskörrel, így azokat eljárása során azokat nem vizsgálhatja.
[45]	Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján megállapította, hogy az indítványozó által felhozott indokok alapján az alkotmányjogi panasszal támadott harmadfokú jogerős bírói döntés nem sértette az indítványozó Alaptörvény VI. cikk (1) és (2) bekezdésében foglalt jogait.
[46]	Miután a jogerős bírói döntés folytán az indítványozó szerinti alapjog-korlátozás nem volt megállapítható, az Alkotmánybíróság a versengő alapjogok hiányában nem vizsgálta a bíróság intézményvédelméből eredő kiegyenlítő szerepét.
[47]	5. Tekintettel arra, hogy az Alkotmánybíróság azt állapította meg, hogy az alkotmányjogi panasszal támadott harmadfokú jogerős bírói döntés nem sértette az indítványozó Alaptörvény VI. cikk (1), (2) bekezdései, valamint a VII. bekezdés (1) bekezdése szerinti alapjogait, az alkotmányjogi panaszt elutasította.
[48]	Támogatom a határozatot, de az indokolás egy részével nem értek egyet, illetve részben hiányosnak látom.
[49]	Az Indokolás IV. részének 1. pontjában (Indokolás [19] és köv.) a határozat megítélésem szerint helytelenül állítja azt, hogy a korábban hatályban volt Alkotmány és az Alaptörvény szabályozása azonos tartalmat jelent a vallásszabadság vonatkozásában, és hogy ebből következően a régi alkotmány alapján kialakított érvelési gyakorlatot az Alkotmánybíróság újragondolás nélkül fenntarthatja. A többségi véleménytől eltérően megítélésem szerint az Alaptörvény szabályozása eltér az Alkotmány 60. § (3) bekezdésében foglaltaktól, ezért az AB ennek értelmezése során nem követheti a korábbi gyakorlatát. A korábbi Alkotmány az állam és az egyházak elválasztott működését rögzítette, az Alaptörvény szerint azonban „a közösségi célok érdekében együttműködésre alkalmasság” az egyházzá nyilvánítás egyik feltétele lehet. Az Alaptörvény emellett nem a vallásszabadság individuális gyakorlásának szabályozásához ír elő sarkalatos törvényt, hanem annak kollektív gyakorlásának szerveződéséhez. Ez utóbbi nem kíván meg olyan nagyfokú tartózkodást az állam részéről, mint az individuális vallásszabadság.
[50]	Az Alaptörvény 4. módosítása hatályon kívül helyezte a régi Alkotmányon nyugvó alkotmánybírósági döntések érvelési normáit épp azért, hogy az új alaptörvényi értelmezési szabályok korábbihoz képest a lényeget illetően megváltozott irányai akadálytalanul tudjanak érvényesülni. A 13/2013. (VI. 17.) AB határozatban a korábbi testületi többség úgy határozott, hogy a hatályon kívül helyezés ellenére a szövegszerű idézés szintjén is fel kívánja használni a régi Abh.-k érveit, és mivel az államhatalmi rendszeren belül nincs olyan más szerv, mely felülbírálhatná az alkotmánybírósági döntéseket, így a hatályon kívül helyezett Abh.-k reaktíválása azóta is folyik. Ám ez a kritizálható döntés is csak úgy tette lehetővé e régi Abh-k felhasználását, amennyiben teljes egyezés van a régi alkotmányi szabályozás és az alaptörvényi szabályozás között. A vallásszabadság és az egyházszervezés egész körét (vagyis az Alaptörvény VII. cikkének (1)–(5) bekezdéseinek teljes összefüggésrendszerét!) a szem elé tartva látható, hogy itt még ez az egyező szabályozás sem létezik. Így a régi Abh.-k felhasználhatóságának deklarálása az indokolás kritizált részében még a 13/2013. (VI. 17.) AB határozatot is túlfeszíti, és ez megakadályozhatja azt, hogy e kérdéskör részleteit önálló érvelések felkutatásával és ismételt végig gondolásával alakítsuk ki a jövőben.
[51]	Az egyik újragondolási kérdéskört épp abban látom, hogy a vallásszabadságot és az egyházakat érintően az állam cselekvési szabadságát és az itteni korlátokat másként kell megfogalmazni azoknak a vallási irányzatoknak az esetében, melyek napjaink nyugat-európai tapasztalatai szerint a legellenségesebben állnak az európai kulturális értékekkel és társadalomszervezéssel szemben. Ebben a vonatkozásban nem elég, ha a többségi indokolással egyezően csak az állam negatív magatartásra kötelezését emeljük ki, és az állam kötelező semlegességét emeljük ki minden vallási irányzattal szemben egyenlően: „az állam – az egyéni jogokkal összefüggésben – egyrészt negatív magatartásra, tartózkodásra kötelezett nevezetesen, hogy ne korlátozza az egyén alapvető jogait” (Indokolás [23]). Ezt le lehetett még írni az 1990-es évek elején létrehozott valamelyik alkotmánybírósági határozatban, ám 2017-ben, amikor a nyugati nagyvárosokban az iszlám egyes irányzatai esetében (például a szalafita vagy a vahabita irányzatoknál) szisztematikusan és az irányzat tagjainak tekintélyes részére érvényesen megállapítható, hogy a legellenségesebben viszonyulnak az európai kulturális értékekhez – most már napi terrorakciókban is megnyilvánulva –, akkor ezt a megállapítást érhetetlennek és elfogadhatatlannak kell minősíteni.
[52]	A jövőben tehát félre kell tolnunk ebből az okból is a ’90-es években még problémátlannak tűnő érveléseket és normatív formulákat az állam és az egyház, illetve a vallási irányzatok viszonyát illetően, és alapvetően új alapról kiindulva kell ezeket újragondolni. Ebben segíthet az is, hogy az Alaptörvény Nemzeti Hitvallásának deklarációi és alaptörvényi értékhangsúlyai az alkotmánybírósági értelmezés középpontjába állították a kereszténység és az európai közösségek, illetve ezeken belül mindenekelőtt magyar nemzeti közösség védelmét és fennmaradásának primátusát. Amikor az alkotmánybírósági döntéseink indokolásaiban – az egyedi indítvány eldöntésén túl – hosszabb távon is ható normatív érveket és döntési formulákat fektetünk le, a akkor ezekből kell kiindulnunk.
. 3192/2017. (VII. 21.)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Mi minősül szolgálati időnek? | VPDSZ.HU
Kezdőlap Friss hírek Mi minősül szolgálati időnek?
A felperes vitatta, hogy a doktoranduszi időszakot nem a tb-szervek nem vették figyelembe szolgálati időként. A keresetét elutasító munkaügyi bíróságot a Kúria új eljárásra kötelezte – olvasható az adozona.hu oldalán.
Az alperes a felperes részére 1990. április 10. és 2010. december 31. közötti időtartamra 17 év 221 nap szolgálati időt ismert el, mely határozatot a másodfokú hatóság megváltoztatott és szolgálati időként elismerte a 2011. január 1. és 2011. augusztus 23. közötti időtartamot. A társadalombiztosítási szervek határozataikban megállapították, hogy a felperes 1996. szeptember 1–1999. augusztus 31. között nappali tagozatos hallgatóként eltöltött ideje szolgálati időként nem ismerhető el, mivel a doktorandusz ideje alatt nem állt munkaviszonyban és a Magyar Tudományos Akadémia állományában sem szerepelt, így a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Tny.) 37. § (1) bekezdése és a Tny. végrehajtásáról szóló 168/1997.(X.6.) kormányrendelet (a továbbiakban: Tny.vhr.) 29. § (1) bekezdésére tekintettel nyugdíjjárulék fizetés hiányában sem biztosítási kötelezettség, sem társadalombiztosítási jogszerzés nem következett be.
A munkaügyi bíróság ítéletével a felperes kereseti kérelmét elutasította. A bíróság érvelése szerint a biztosításban töltött idő alapja egy jogviszony, amelyből járulékköteles jövedelem származik. Szolgálati időként csak azok az időszakok ismerhetők el, amelyek után a nyugdíjjárulék fizetés megtörtént. A felperes doktoranduszi idejére munkaviszonyt nem létesített, a Magyar Tudományos Akadémia állományában nem szerepelt, nyugdíjjárulék levonására nem került sor, ezért az alperes határozatai jogszerűek.
A jogerős ítélet ellen a felperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet, annak megváltoztatását és a keresetének való helyt adást kérve. Az alperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályban tartását kérte, kiemelve, hogy az ösztöndíjas jogviszony önmagában nem keletkeztet biztosítási jogviszonyt, és a felperes, a Tny.vhr. 29. § (1) bekezdésében írt feltételt, mely szerint doktoranduszként biztosításban töltött ideje olyan jogviszony lenne, amely biztosítási kötelezettséggel jár, nem tudta bizonyítani. A felperes kereseti kérelme az 1996. szeptember 1–1999. augusztus 31-éig terjedő doktorandusz idejének szolgálati időként való elismerésére irányult.
A Kúria kiemeli, hogy a jogvita elbírálásához meg kell különböztetni a doktoranduszi és a doktorjelölti jogviszonyt. A doktoranduszoknak hallgatói jogviszonyuk, míg a doktorjelölteknek doktorjelölti jogviszonyuk van. A peres eljárás során keveredett a doktorandusz és a doktorjelölt meghatározás. A bíróság ítélete az ösztöndíjas doktorjelöltekre vonatkozó jogi szabályozást rögzíti, annak ellenére, hogy a felperes doktorandusz ideje elismerését kérte.
A doktorandusz idő szolgálati időként való elismerésére nem az ösztöndíjas doktorjelöltként biztosításban töltött idő szolgálati időként való elismerésére vonatkozó szabályokat kell alkalmazni. A Tny. 37. § (1) bekezdése értelmében a Tbj.-ben biztosítottnak minősülő személy biztosítással járó jogviszonyának 1997. december 31-ét követő időtartama szolgálati időnek számít, ha erre az időszakra előírt nyugdíjjárulékot a biztosítottól levonták, illetve a 38. § (2) bekezdés a)-b) pontjában említett személyek esetében megfizették. A Tny. 37. § (4) bekezdése szerint a biztosítással járó jogviszony 1998. január 1. napját megelőző időtartamát az 1997. december 31-én hatályos szabályok alapján kell szolgálati időként figyelembe venni.
A törvény ezen rendelkezésének célja az, hogy az 1997. december 31-ig, kvázi szerzett jogok ne vesszenek el a Tny. hatályba lépése, azaz 1998. január 1. után.
A fentiekre figyelemmel a Kúria a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezte és a munkaügyi bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasította.
Előző bejegyzésEgyre népszerűbb az egészségfejlesztés a munkahelyeken
Következő bejegyzésBeleszámít a gyes a nyugdíjba

matches: Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
A jogügylet nemcsak tartalmánál, hanem joghatásánál fogva is minősülhet jóerkölcsbe ütközőnek - Jogászvilág - Jogászvilág
A jogügylet nemcsak tartalmánál, hanem joghatásánál fogva is minősülhet jóerkölcsbe ütközőnek - Jogászvilág
Kezdőlap » A jogügylet nemcsak tartalmánál, hanem joghatásánál fogva is minősülhet jóerkölcsbe ütközőnek
A felperes 1990-től vezető tisztségviselőként, ügyvezetőként dolgozott az alperes jogelődjénél. A felperes munkaszerződését később akként módosították, hogy a felperes munkaviszonya a munkaszerződésben kikötött határozott idő elteltével megszűnik. A határozott idő letelte előtt a munkaviszony közös megegyezéssel (a közgyűlés hozzájárulásával) vagy rendkívüli felmondással szüntethető meg. Amennyiben a vezető tisztségviselő határozott idejű megbízása visszavonással, valamint a közgyűlés általi visszahívással szűnik meg, vagy a határozott idő lejárta után a munkavállalóval újabb munkaszerződést nem kötnek, úgyszintén ha a munkavállaló él rendkívüli felmondással, a munkavállalót 36 havi távolléti díj illeti meg. A felperes munkaviszonya a határozott idő lejártával, 2016. május 4-én megszűnt.
Az alperes jogelődje a felperes részére végkielégítés címén bruttó 26.000.000 forint kifizetését engedélyezte, majd az összeget átutalta. A felperes keresetében kérte az alperest elsődlegesen végkielégítés, másodlagosan a munkaviszony megszűnéséhez kötött juttatás címén 46.000.000 forint és járulékai, továbbá a keresetlevél benyújtását követően teljesített 26.000.000 forint kifizetése után késedelmi kamat megfizetésére kötelezni.
Az alperes jogelődje ellenkérelmében elsődlegesen arra hivatkozott, hogy a felperes követelése idő előtti, mivel a megállapodásban a felek nem határozták meg az esedékesség időpontját. Másodlagosan a kereset elutasítását kérte. Az elsőfokú bíróság ítéletével a keresetet elutasította. Az eljárt másodfokú bíróság az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta és kötelezte az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 46.000.000 forintot és járulékait, 20.300 forint késedelmi kamatot, valamint első- és másodfokú perköltséget.
Az alperes a felülvizsgálati kérelemében kérte a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú, a keresetet elutasító ítélet helybenhagyását. Másodlagosan kérte a másodfokú és az elsőfokú ítélet hatályon kívül helyezését és az elsőfokú bíróság új eljárásra utasítását. A felperes felülvizsgálati ellenkérelmében a jogerős ítélet hatályában való fenntartását kérte.
A felülvizsgálati kérelem megalapozott. A feleket megillető szerződéskötési szabadság, az Mt. rendelkezéseitől a munkavállaló javára történő eltérés lehetősége bizonyos jogszabályi keretek között korlátozott. Az egyik ilyen korlát a jóerkölcsbe ütköző megállapodás tilalma. A kialakult joggyakorlatnak megfelelően jóerkölcsbe ütközik az olyan szerződés, amelynek a megkötését jogszabály nem tiltja ugyan, de az azzal elérni kívánt cél, a szerződés tárgya, a vállalt kötelezettség jellege, vagy azért ellenszolgáltatás felajánlása nyilvánvalóan sérti az általánosan elfogadott erkölcsi normákat, a kialakult szokásokat, és azt az általánosan kialakult társadalmi megítélés is tisztességtelennek, elfogadhatatlannak minősíti (BH2005.1234.).
Helytállóan hivatkozott arra az alperes, miszerint a javadalmazási politikával kapcsolatban vizsgálandó, hogy a 36 havi végkielégítésre vonatkozó megállapodás jóerkölcsbe ütközik-e tekintettel arra is, hogy az alperes jogelődjének törvényi kötelezettsége volt a javadalmazási politika elfogadása és alkalmazása. A szerződés jóerkölcsbe ütközésének a szerződéskötéskor kell fennállnia. Az eljárt bíróságok azonban nem értékelték megfelelően a perrel érintett megállapodás megkötésekori körülményeket.
A jogügylet nemcsak tartalmánál, hanem joghatásánál fogva is minősülhet jóerkölcsbe ütközőnek (BH+2010.7.309.). A bíróságok azonban a joghatást csak a kifizetés időpontjában fennálló körülmények szempontjából vizsgálták, a felek által a megállapodáskor (illetve annak módosításaikor) elérni kívánt közös célt nem. Minderre figyelemmel a Kúria azt állapította meg, hogy a jogerős ítélet nem kellően megalapozott, a tényállás hiányos, a levont jogi következtetések, a jogi értékelés, annak a megítélése, hogy a megállapodás nyilvánvalóan jóerkölcsbe ütközött-e vagy sem nem volt teljes, ezért a másodfokú ítéletet a Pp. 275. § (4) bekezdés alapján az elsőfokú határozatra is kiterjedően hatályon kívül helyezte és az elsőfokú bíróságot új eljárásra és új határozat hozatalára utasította.
További 1956 utáni megtorló ítéletek törvényi semmisségét igazolta a Kúria
A semmis ítélet olyan, mintha azt meg sem hozták volna.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria


text:
Darák Péter: A Kúria mindent megtesz a gördülékeny alkotmányos átalakulás érdekében | K Ú R I A
Interjút adott a Kúria elnöke az InfoRádiónak 2018. július 5-én. Dr. Darák Péter az “Aréna” című műsorban az közigazgatási bíráskodás átalakítására vonatkozó kérdésre válaszolva kifejtette, a Kúria mindent megtesz annak érdekben, hogy az alkotmányos átalakulás sikeresen, a közigazgatási bíráskodás értékeinek megőrzése mellett gördülékenyen megtörténhessen. A legfőbb bírói fórum vezetője hozzátette, az új bíróság feladata lesz eldönteni, hogy a Kúria által korábban meghozott jogegységi határozatokat és kollégiumi véleményeket változatlanul fenntartja-e, irányadónak tekinti-e, igazodik-e hozzá.
Darák Péter beszélt az idei választási ügyek elbírálásának tapasztalatairól is. Értékelése szerint a Kúria az elmúlt évtizedek szakmailag egyik legnehezebb választási jogorvoslati időszakával találkozott, a kérdésekre pedig rövid idő alatt kellett választ találniuk a bíráknak.
Az interjúban szó volt az új közigazgatási, polgári és büntető eljárási szabályok életbe lépéséről, az ezzel kapcsolatos tapasztalatokról, a Kúria befogadási gyakorlatának kialakításáról, a joggyakorlat elemző csoportokról és az előkészítési fázisban lévő új intézményi stratégiáról.
Darák Péterrel készült interjú 1. rész
Darák Péterrel készült interjú 2. rész
A műsor meghallgatható az Inforádió honlapján is:
https://infostart.hu/arena/2018/07/05/vendegunk-darak-peter-a-kuria-elnoke
https://infostart.hu/belfold/2018/07/06/darak-peter-az-elmult-evtizedek-legnehezebb-valasztasi-idoszaka-volt

matches: Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria


text:
1/2002. (I. 17.) IM rendelet a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről – Kérdések És Válaszok
1 1/2002. (I. 17.) IM rendelet
2 a bírósági végrehajtási ügyvitelről és pénzkezelésről
2.2 ÜGYVITEL
2.2.1 Általános szabályok
2.2.2 Hivatali bélyegző *
2.2.3 A bélyegző és az iratok, nyilvántartások őrzése
2.2.4 A hivatali elektronikus aláírás-létrehozó eszköz védelme *
2.2.5 A bírósági végrehajtási ügyek kezelése
2.2.6 A bírósági végrehajtási ügy befejezése
2.2.7 A végrehajtható okirat továbbítása
2.2.8 Egyes végrehajtható okiratok elektronikus úton, automatizált eljárással történő továbbítása az önálló bírósági végrehajtó részére *
2.2.9 A végrehajtási ügyintéző naplója
2.2.10 Végrehajtási ügy
2.2.11 A végrehajtási ügy nyilvántartása
2.2.12 Az ügyintézés sorrendje
2.2.13 Az iratok csatolása
2.2.14 Az ügyek egyesítése
2.2.15 Írásbeli intézkedés
2.2.16 Biztonsági papír alkalmazása *
2.2.17 Az elektronikus kézbesítéssel kapcsolatos ügyviteli intézkedések *
2.2.18 Az iratok bemutatása a bíróságnak
2.2.19 Az iratok megküldése
2.2.20 Hiánypótlás
2.2.21 A végrehajtási ügy befejezése
2.2.22 A befejezett ügyek kezelése *
2.2.23 Iratboríték
2.2.24 Eljárás az iratok elvesztése esetén
2.2.25 Nyomtatványok használata
2.2.26 Felvilágosítás adás végrehajtási ügyről
2.2.27 A végrehajtó ellenőrzése *
2.2.28 Iroda
2.2.29 Félfogadás
2.2.30 Adatok feltüntetése
2.2.31 Statisztikai adatszolgáltatás
2.2.32 Számítógépes ügyvitel és pénzkezelés
2.2.33 Az irattárba helyezéssel kapcsolatos intézkedések *
2.2.34 Irattári terv *
2.2.35 Az iratok őrzése *
2.2.36 Maradandó értékű iratok őrzése *
2.2.37 Az iratok selejtezése *
2.2.38 Eljárás az őrzési idő leteltét követően *
2.2.39 Az irattárak ellenőrzése *
2.3 Második fejezet
2.4 PÉNZKEZELÉS
2.4.1 Általános rendelkezés
2.4.2 Végrehajtói letéti számla
2.4.3 Be- és kifizetések kezelése és nyilvántartása
2.4.4 Kiutalás
2.5 Harmadik fejezet
2.6.1 Hatálybalépés, átmeneti rendelkezések
2.7 1. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.8 A bíróságok jelzőszáma
2.9 2. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.10 A bírósági végrehajtók irattári terve
2.11 3. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.11.1 A pénzkövetelés behajtására szolgáló végrehajtási lap kiállítása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.12 4. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.12.1 A meghatározott cselekmény végrehajtására szolgáló végrehajtási lap kiállítása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.13 5. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.13.1 A pénzkövetelés behajtására szolgáló, törvényben meghatározott okirat végrehajtási záradékkal történő ellátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.14 6. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.14.1 A meghatározott cselekmény végrehajtására szolgáló, törvényben meghatározott okiratok végrehajtási záradékkal történő ellátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.15 7. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.15.1 A végrehajtási lap kiállítása helyetti bírósági letiltó végzés kibocsátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.16 8. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.16.1 A végrehajtási záradék kiállítása helyetti bírósági letiltó végzés kibocsátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.17 9. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.17.1 A végrehajtási lap kiállítása helyetti, gyermektartásdíj és szüléssel járó költség behajtására szolgáló bírósági letiltó végzés kibocsátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.18 10. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.18.1 A végrehajtási lap kiállítása helyetti átutalási végzés kibocsátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
2.19 11. számú melléklet az 1/2002. (I. 17.) IM rendelethez *
2.19.1 A végrehajtási záradék kiállítása helyetti átutalási végzés kibocsátása iránti kérelem nyomtatványának adattartalma
b) * az önálló bírósági végrehajtó, a törvényszéki végrehajtó, a törvényszéki végrehajtó-helyettes, az önálló bírósági végrehajtó-helyettes és – a végrehajtói letéti számla kezelését kivéve – a végrehajtói kézbesítést végző önálló bírósági végrehajtójelölt (a továbbiakban együtt: végrehajtó), továbbá
(3) * A bíróság, a törvényszéki végrehajtó és a végrehajtási ügyintéző ügyvitelére – e rendeletben nem szabályozott kérdésekben – a bíróságokra vonatkozó ügyviteli rendelkezések az irányadók.
(2) * A hitelesítés-szolgáltató által – a hivatali elektronikus aláírás hitelesítése céljából – kibocsátott tanúsítványt az önálló bírósági végrehajtó hivatalba lépését, illetve az önálló bírósági végrehajtó-helyettes működésének megkezdését megelőzően a Kar Hivatali szerve nyilvántartásba veszi és az önálló bírósági végrehajtónak, önálló bírósági végrehajtó-helyettesnek átadja. *
(4) * Az önálló bírósági végrehajtó és az önálló bírósági végrehajtó-helyettes haladéktalanul bejelenti a Kar Hivatali szervének az aláírás-létrehozó eszköz elvesztését, vagy – amennyiben arról tudomást szerzett – azt, hogy az aláírás létrehozására illetéktelen személy vált képessé.
8. § (1) * A törvényszéken, a közigazgatási és munkaügyi bíróságon és a járásbíróságon a bírósági végrehajtási ügyek lajstromát (a továbbiakban: vh-lajstrom) kell vezetni, de a törvényszék elnöke úgy is rendelkezhet, hogy a közigazgatási és munkaügyi bíróság határozatának végrehajtásával kapcsolatos beadványt a közigazgatási és munkaügyi bíróság székhelyén működő illetékes járásbíróság – a Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság esetén a Pesti Központi Kerületi Bíróság – vh-lajstromába kell bejegyezni.
11. § A kezelőiroda a 7. §-ban megjelölt iratokat 3 munkanapon belül – soron kívüli ügyben haladéktalanul – köteles a bíró vagy a végrehajtási ügyintéző részére az átvétel megfelelő elismerése ellenében továbbítani.
12. § (1) * A kezelőiroda a végrehajtható okiratot iratborítóval ellátva, kísérőjegyzékkel – soron kívüli ügyben haladéktalanul – megküldi a végrehajtónak, önálló bírósági végrehajtó eljárása esetén a Kar Hivatali szervének. A kezelőiroda a gyermek átadására kiállított végrehajtási lappal együtt a végrehajtás alapjául szolgáló bírósági határozat másolatát, a Vht. 184/A. § (1a) bekezdésében meghatározott esetben pedig a végrehajtható okirat mellékletét képező képfelvételt is megküldi a Kar Hivatali szervének.
b) az (1) bekezdésben meghatározott iratok megtekintését és az iratokat tartalmazó file-ok letöltését – a kirendelt helyettes és a c) pont szerinti műveletek elvégzésére felhatalmazott személy kivételével – csak annak a végrehajtónak biztosítsa, akinek a részére az ügy kiosztásra került;
(4) Az utóirat érkezésének hónapját és napját – ha korábbi évben indult ügyhöz érkezett utóirat, az érkezés évét is -, továbbá az utóirat tárgyát röviden kell feltüntetni. Az iratok hollétét röviden kell jelölni.
17. § (1) Végrehajtási ügy az a végrehajtható okirattal – a Vht. 4. §-ában foglalt esetekben a közigazgatási szerv végrehajtási iratainak megküldésével – a végrehajtóhoz érkezett ügy, amelyben a végrehajtás foganatosítása a Vht. szerint hatáskörébe tartozik.
(2) * A végrehajtási ügy száma (a továbbiakban: végrehajtói ügyszám) a következő: a végrehajtó egyedi azonosításra alkalmas azonosító száma, a törvényszéki vagy az önálló bírósági végrehajtói minőség feltüntetése az „MV” vagy – a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a „V” jelzéssel, az ügy érkezés szerinti száma törve az érkezés évszámával és az egyes intézkedések, utóiratok sorszámával (pl. 0100-2.MV.128/2001/3. vagy 209.V.942/2002/31.).
(3) * Az önálló bírósági végrehajtói minőséget a végrehajtói ügyszámban – a (2) bekezdésben foglalttól eltérően – adóbehajtási és közigazgatási végrehajtási ügyben [20. § (2) bekezdés b) és c) pont] „AV” jelzéssel, zálogtárgy egyszerűsített végrehajtási értékesítésére irányuló ügyben [20. § (2) bekezdés d) pont] „ZV” jelzéssel, végrehajtói kézbesítési ügyben [20. § (2) bekezdés e) pont] „KV” jelzéssel, kézbesítési regisztrációs ügyben [20. § (2) bekezdés h) pont] pedig „RV” jelzéssel kell feltüntetni. Az eltérő jelzésű ügytípusok esetében az ügy érkezés szerinti sorszámozása a végrehajtói ügyszámban ügytípusonként külön-külön, 1-gyel kezdődő arab számozással történik.
22/B. § * (1) Az önálló bírósági végrehajtó az általa intézett bírósági végrehajtási ügyeknek és az 1. § (2) bekezdés szerinti ügyeknek a Vht. 253/E. § (1) bekezdésében meghatározott, a nyilvántartásban rögzített adatait a külön jogszabály szerinti központi ügynyilvántartó rendszer útján – az erre a célra a felügyelő szerv által meghatározott üzenetformátum alkalmazásával – elektronikus úton továbbítja a felügyelő szervnek a központi ügynyilvántartásba (Vht. 253/E. §) történő rögzítés érdekében.
26. § (1) * Ha az ügyviteli szabályok szerint olyan végrehajtási ügyeket kellene egyesíteni vagy olyan ügyek iratait kellene egymáshoz csatolni, amelyekben több végrehajtó jár el, az a végrehajtó, aki az érintett ügyekben elsőként intézkedik az adós vagyontárgyának értékesítése iránt, a végrehajtható okirat másolatát – a szükséges egyéb iratokkal együtt – bekéri a többi végrehajtótól és az alapján készíti el a felosztási tervet.
(2) * A végrehajtó írásbeli intézkedésében – az intézkedés jellegétől függően, szükség esetén – a következő adatokat is fel kell tüntetni:
(3) A végrehajtó intézkedésén (a továbbiakban: intézkedés) – ha ez nem lehetséges, külön íven – fel kell tüntetni annak elintézését rövid feljegyzéssel vagy irodai utasítással, valamint az elintézés határidejével és időpontjával.
(3) * Az adatlap egy példányát a végrehajtó átadja az árverező részére, másik példányát pedig – az adatlaphoz tartozó mellékletekkel és a többi megküldendő adatlappal együtt, legalább 30 naponként – továbbítja a Kar Hivatali szerve részére az iratok tárolása érdekében.
28/C. § * (1) * A végrehajtó az általa készített iratról másolatot adhat ki. A 14/A. § (1) bekezdése szerinti elektronikus iratról a végrehajtó – az irat érkeztetése, továbbá a másolat kézbesítése céljából, költségtérítés felszámítása nélkül – hiteles másolatot készít. A hiteles másolat kiadmányozására a végrehajtó és a végrehajtó-helyettes jogosult.
(3) * Az (1) bekezdés szerinti jegyzőkönyvet a törzskönyv soron következő sorszámú biztonsági papírján, 4 példányban kell elkészíteni, melyekből két példányt – a Vht. rendelkezései szerint – az ingatlanügyi hatóságnak, egy példányt az ingatlan vevőjének kell megküldeni, a fennmaradó egy példányt pedig a végrehajtási ügy iratai között kell elhelyezni.
(10) Az önálló bírósági végrehajtót helyettesítő állandó helyettes a saját végrehajtói tevékenységéhez rendszeresített, az állására kirendelt tartós helyettes pedig a tartós helyettesi tevékenységéhez külön rendszeresített biztonsági papírt és szárazbélyegzőt használja az (1) bekezdés szerinti jegyzőkönyvek elkészítéséhez. A tartós helyettes – ha az szolgálatba lépéséig nem történt meg – haladéktalanul gondoskodik a helyettesített önálló bírósági végrehajtó által használt biztonsági papír törzskönyv felügyelő szerv részére történő visszaszolgáltatásáról.
(2) A végrehajtó – a címzettnek a végrehajtható okiraton szereplő személyes adatai vagy az azon feltüntetett, az elektronikus kézbesítési rendszerbeli azonosításra szolgáló egyedi azonosítója alapján – az erre szolgáló informatikai alkalmazás útján, a kézbesítési rendszerben regisztrált felek nyilvántartásába történő betekintéssel köteles ellenőrizni, hogy a címzett a kézbesítési rendszerben regisztrált fél.
(2) Ha az iratokat a bíróság részére meg kell küldeni, a végrehajtó másolatot készít a végrehajtható okiratról és a végrehajtási ügy egyéb, a bíróság által kért iratairól, és a másolatokat küldi meg a bíróságnak. Eredeti irat megküldésére – másolat készítése mellett – csak befejezett ügyben kerülhet sor, illetve kivételesen akkor, ha kifejezetten az irat vizsgálata céljából azt a bíróság eredetben kéri bemutatni.
(3) * A végrehajtó az iratokat – kivéve az Fmhtv. 53. § (3) bekezdésében meghatározott iratokat – kísérőjegyzékkel és iratjegyzékkel küldi meg a bíróságnak.
(5) E § szerint kell eljárni akkor is, ha a végrehajtási ügy iratait a jogutódlás megállapítása végett kell a bírósághoz beterjeszteni. A végrehajtó a bíróság döntéséig – a Vht.-ban foglalt kivételekkel – az eljárást folytatja, a feleknek kézbesítendő iratokat a jogutódként megjelölt személynek is kézbesíti, a befolyt összeget pedig a letéti számlán kezeli.
32. § * Ha a végrehajtó úgy látja, hogy a végrehajtható okirat alakilag hiányos, a végrehajtható okirat kijavítására, kiegészítésére irányuló jelentését írásban közli a végrehajtható okiratot kiállítóval, egyben – kísérőjegyzékkel – megküldi a részére a végrehajtható okiratot.
35. § (1) * Az önálló bírósági végrehajtó a befejezett végrehajtási ügyek iratait – elkülönítve a folyamatban lévő ügyektől – a 6. §-ban foglaltaknak megfelelően saját irattárában kezeli, a törvényszéki végrehajtó a bírósági iratok kezelésére vonatkozó szabályok szerint jár el.
(3) A felvilágosításra jogosult személy – a költségek megtérítése fejében és az átvétel igazolása mellett – az iratokból másolatot kérhet.
(4) * Felvilágosításra nem jogosult személynek, illetve a személyazonosság, képviseleti jogosultság igazolására, ellenőrzésére nem alkalmas úton – így különösen telefonon – egyedi végrehajtási ügyben felvilágosítás nem adható, azonban a felvilágosítást kérőt a végrehajtási eljárással kapcsolatos általános tájékoztatással – kérelmére – el kell látni.
40/A. § * (1) Az önálló bírósági végrehajtó – ha a korábbi tájékoztatása óta vagy az utolsó intézkedésének végrehajtást kérővel történő közlésétől legalább 45 nap eltelt – kérelemre 3 munkanapon belül írásbeli tájékoztatást ad a végrehajtást kérőnek a végrehajtási ügy állásáról; a tájékoztatás tartalmazza a végrehajtási ügy azonosítására szolgáló adatokat, a megtett végrehajtói intézkedések megnevezését és megtételük időpontját, továbbá azt, hogy az intézkedés eredményre vezetett-e.
42. § (1) A végrehajtó a hivatalos tevékenységét – a helyszíni eljárási cselekmények kivételével – az irodájában végzi, a végrehajtási ügyek iratait és e rendeletben szabályozott nyilvántartásokat a titoktartási kötelezettség megtartásával az irodájában köteles tartani. A titoktartási kötelezettség alóli felmentést a felügyelő szerv adja meg.
(4) * Az önálló bírósági végrehajtó a székhelyén külön irodát tarthat fenn a végrehajtói kézbesítési ügyek intézésére (a továbbiakban: kézbesítési iroda). A kézbesítési irodára az irodára vonatkozó szabályokat kell alkalmazni; a kézbesítési iroda – függetlenül az iroda fenntartásának módjától – másik önálló bírósági végrehajtóval közösen is működtethető.
43. § (1) * Az önálló bírósági végrehajtó hetente legalább két munkanapon köteles ügyfélfogadást tartani összesen legalább 8 óra időtartamban oly módon, hogy az egyik alkalommal a félfogadás idejének fele ne 8-16 óra közötti időszakra essen. Az ügyfélfogadást úgy kell megszervezni, hogy abból legalább 2 óra kizárólag a jogi képviselettel hivatásszerűen foglalkozók számára álljon rendelkezésre. A végrehajtó az ügyfélfogadás idején személyesen – vagy felvilágosítás adására jogosult alkalmazottja útján – köteles irodájában a felek és más érdekeltek rendelkezésére állni. A végrehajtó munkanapokon legalább két óra időtartamban biztosítani köteles, hogy egy vagy több alkalmazottja a végrehajtói iroda megadott telefonszámán elérhető legyen és a végrehajtási eljárásról, a végrehajtó ügyfélfogadási rendjéről általános tájékoztatást adjon az érdekelteknek.
44. § * A végrehajtó a hivatalos eljárása során keletkezett iratokon – a 28/A. § (5) bekezdésében meghatározott elektronikus úton történő adatigénylés kivételével – és az azokat tartalmazó levélborítékon köteles feltüntetni a saját nevét, a végrehajtói iroda elnevezését, irodájának címét és telefonszámát.
46. § (1) E rendeletben felsorolt szervek és személyek az ügyviteli és pénzkezelési tevékenységüket – az 58. § (4) bekezdésében foglalt eltéréssel – számítógépes ügyvitel alkalmazásával végzik.
(5) * Az önálló bírósági végrehajtó az e rendeletben meghatározott ügyviteli, irat- és pénzkezelési feladatokat a felügyelő szerv által – a felügyelő szerv költségén – e célból létrehozott és a végrehajtó részére biztosított informatikai alkalmazás igénybevételével végzi.
48. § (1) * A végrehajtó a végrehajtandó követelés teljesítése céljából a felek és más által befizetett összegeket a saját vagyonától elkülönítve végrehajtói letéti számlán – a törvényszéki végrehajtó a törvényszéki végrehajtói letéti számlán – (a továbbiakban együtt: letéti számla) köteles kezelni.
49. § (1) A végrehajtó a 47. §-ban említett, általa közvetlenül felvett vagy hozzá postán érkezett összeget köteles az átvétel napján, de legkésőbb az azt követő első munkanapon a végrehajtói letéti számlára befizetni, kivéve, ha valamelyik említett napon a végrehajtó az összeget a jogosult részére közvetlenül ki tudta fizetni, vagy részére – ha más fizetési mód nem lehetséges – át tudta adni.
e) a befizető személy neve és – ha nem a végrehajtási eljárásban szereplő fél – címe;
(3) Az állandó és a tartós helyettes a helyettesítés keretében intézett végrehajtási ügyben eljárva is saját – eredeti álláshelyén folytatandó végrehajtási ügyeihez rendszeresített – nyomtatványa kitöltésével állítja ki az átvételi elismervényt.
(5) * A nyugtakönyvet a BGH vezetője adja át a törvényszéki végrehajtónak, aki a nyugtakönyv-nyilvántartási lapon az átvételt – az idejét is feltüntetve – az aláírásával elismeri.
52. § (1) A végrehajtó – a számviteli és adótörvények rendelkezéseivel összhangban – a bevételeket és a kiadásokat feltüntető nyilvántartást köteles vezetni.
(3) A költség megfizetésének időpontjaként azt a napot kell a bizonylaton feltüntetni, amelyen a pénzösszeget a végrehajtó átvette, illetve amelyen azt – a (2) bekezdés c) pontjában foglalt esetben pedig az utolsó részletet – a végrehajtó elszámolási számláján jóváírták.
(4) A bizonylat szigorú számadású bizonylat, melyet a tőpéldányon kívül három példányban kell kiállítani; ezek közül egyet a költséget megfizető részére kell átadni vagy megküldeni, egyet a végrehajtási ügy iratai között, egy további példányt pedig – az (1) bekezdés f) pontja szerinti okiratok másolatával együtt – a bizonylatot kiállító pénzügyi nyilvántartásában kell elhelyezni és megőrizni.
(3) A letéti számla felett rendelkező valamennyi személy aláírásmintáját – helyettesek esetében a helyettesítés megkezdésekor – be kell jelenteni a letéti számlát vezető hitelintézethez. A hitelintézet a helyettes rendelkezése alapján akkor teljesíthet kifizetést a letéti számláról, ha a helyettes a kirendelő okiratát is bemutatja a hitelintézetnek.
57. § * A törvényszéki végrehajtói letéti számlának a Kincstárnál vezetett számla kivonata szerinti egyenlegét a BGH nyilvántartásaival rendszeresen – legalább negyedévenként – a számviteli szabályok szerint egyeztetni kell. Ha a számlakivonat eltérő adatot tartalmaz, az eltérés okának megállapítása céljából ezt a Kincstárral haladéktalanul közölni kell.
58. § (1) Ez a rendelet – a (3) bekezdésben foglalt kivétellel – a kihirdetését követő 8. napon lép hatályba, rendelkezéseit az e §-ban meghatározott eltérésekkel a folyamatban lévő ügyekben is alkalmazni kell.
(5) * A törvényszéki végrehajtó a részére 2012. január 1-je előtt kiadott körbélyegzőt a – legkésőbb 2012. február 1-jéig történő – kicseréléséig használhatja.
12.7. arról, hogy az 5.2.-5.8. pontot a rendelkezésre álló adatoktól függően – a végrehajtás költségeinek csökkentése, a végrehajtás eredményességének növelése érdekében – akkor is indokolt kitölteni, ha végrehajtást kérő az 5.1. szerinti kérelmet terjeszt elő
Category: Hatályos törvények, Jog	| Tag: 1/2002. (I. 17.) IM rendelet, Vüsz.

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Lehetőség van „alternatív vitarendezési módszerek” alkalmazására. Lásd a megfelelő pontot.
Az ügytől függően különböző határidők vonatkoznak a kereset benyújtására. A kereset benyújtására vonatkozó határidőkről jogi tanácsadó vagy a polgárok számára nyújtott tanácsadásért felelős hivatal szolgálhat információval.
Lásd a „Hatáskör és illetékesség” részt.
Lásd a „Hatáskör és illetékesség – Görögország” részt.
A kereset benyújtása esetén lefolytatandó eljárás.
A keresetet ügyvédnek kell benyújtania, kivéve az alábbi eseteket: 1) a békebíróság (Irinodikio) előtt indított ügyek, 2) ideiglenes intézkedések, 3) azonnali veszély elhárítása (a polgári perrendtartás 94. cikkének (2) bekezdése), valamint 4) az első fokú egyesbíróság (Monomelos Protodikio) vagy a kerületi polgári bíróság előtt lefolytatott munkaügyi eljárások (a polgári perrendtartás 665. cikkének (1) bekezdése). Főszabály szerint tehát képviselővel kell eljárni. Egyes ügyekben az érintett személy saját nevében is eljárhat, ilyenek például az ideiglenes intézkedések, kis értékű jogviták, munkaügyi jogviták stb.
A bírósági eljárás megindítása érdekében a keresetet az illetékes bírósági hivatalhoz kell benyújtani. A kereset elkészítéséhez ügyvéd segítségét kell igénybe venni, aki majd benyújtja azt az illetékes bíróság hivatalához.
a) A keresetet kizárólag görögül kell elkészíteni;
b) főszabály szerint azt írásban kell benyújtani. A keresetet szóban is be lehet nyújtani a kerületi polgári bírósághoz, ha a bíróság székhelyén nincs kijelölt ügyvéd vagy engedéllyel nem rendelkező helyi jogi tanácsadó (dikolavoi). Ez esetben jelentést kell készíteni (a polgári perrendtartás 111., 115. cikke és 215. cikkének (2) bekezdése); valamint
c) a keresetet elektronikusan is be lehet nyújtani, feltéve, hogy azt fokozott biztonságú elektronikus aláírással látják el (a polgári perrendtartás 117. cikkének (2) bekezdése és 119. cikkének (4) bekezdése; 25/2012. sz. elnöki rendelet).
Nincs külön formanyomtatványa az eljárás megindításának. Az aktának –amennyiben szükséges, és amennyiben a fél írásos bizonyítékokat nyújt be – része a kereset (a kerületi polgári bíróságok számára és biztosítási intézkedések esetén ez nem kötelező).
A bírósági illetékeket az alábbiak szerint kell megfizetni: Az eljárásban részt vevő félnek kell kifizetnie a megfelelő költségeket és díjakat. Ennek megfelelően a kérelmezőnek kell megfizetnie az illetékbélyeget, a bírósági illetékbélyeget, és a különböző alapok (például Jogászi Alap [TN], Athéni Jogászi Jóléti Alap [TPDA] stb.) díját, amelyet a kérelem benyújtásakor kell kifizetni. Az ügyvéd kifizetésének időpontjáról és módjáról az eljárásban részt vevő féllel kell megegyezni.
Igen, a polgári perrendtartás 194–204. cikkében meghatározott feltételekkel (ha az érintett személy a saját és családja létfenntartásának kockáztatása nélkül nem képes a bírósági költségek megfizetésére). A következő dokumentumokra van szükség: 1) A kérelmező lakóhelye szerinti település polgármesterének vagy elnökének a kérelmező szakmai, pénzügyi és családi helyzetére vonatkozó nyilatkozata, valamint 2) a kérelmező lakóhelye szerinti adóhatóság vezetőjének nyilatkozata arra vonatkozóan, hogy a kérelmező az utóbbi három évben benyújtott-e nyereségadóra vagy más közvetlen adóra irányuló adóbevallást, valamint az adóbevallás hitelességének igazolása.
Ezt követően a keresettel összefüggésben további lépéseket kell tenni.
A kereset akkor minősül benyújtottnak, amikor azt a címzett bíróság hivatalához eljuttatják és annak egy példányát megküldik az alperesnek (a polgári perrendtartás 215. cikke). A jelentés elkészítése és benyújtása során megerősítik, hogy a keresetet benyújtották. A kereset illetékes bírósághoz történő benyújtását követően benyújtási okiratot készítenek, és meghatározzák a tárgyalás időpontját, annak érdekében, hogy a felperessel közölni lehessen a benyújtás részleteit.
A kereset tárgyalásának napját az illetékes bíróság hivatala határozza meg, és a feleket minden későbbi bírósági ülésre, illetve minden az ügyben hozott intézkedésre be kell idézni. A feleknek jogában áll részt venni a tárgyaláson. Az engedéllyel rendelkező ügyvéd szintén segítséget nyújthat.
Végezetül, minden kérdés tekintetében kötelező ügyvéddel eljárni a másodfokú, vagyis fellebbviteli bíróságok előtt, akkor is, ha a képviselő jelenléte a fent említett elsőfokú bíróságok tekintetében a konkrét ügyben nem volt kötelező (első kérdés). Ez a szabály természetesen a Görög Polgári és Büntetőjogi Legfelsőbb Bíróság (Arios Pagos) előtt folyó ügyekre is alkalmazandó.
Utolsó frissítés: 24/04/2018

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság