text:
HITELES MOZGALOM - Bíróság - Banki panasz - 2110
Néhány részlet a 46 oldalas banki (Sopron Bank Burgenland) alkotmányjogi panaszból:
Különösen sérelmezzük, hogy az Elszámolási Törvény 52. §-a visszaható hatályú jogalkotás tilalmába ütközik, mivel a korábbi jogi helyzettől és joggyakorlattól eltérően az Elszámolási Törvény alkalmazni rendeli a Törvényt a deviza alapú fogyasztói kölcsönszerződéseken túl a tisztán deviza fogyasztói kölcsönszerződésekre is. Ez kifejezetten sérelmes az indítványozóra, amely többségében tisztán deviza hiteleket nyújtott ügyfeleinek.
A Törvény visszamenőleges hatállyal semmisnek tekinti a fogyasztói kölcsönszerződésekben alkalmazott árfolyamrést, továbbá előírja, hogy a fogyasztói kölcsönszerződésekben a szerződés részét képező egyoldalú kamatemelésre, költségemelésre, díjemelésre vonatkozó szerződéses kikötés tisztességtelenségét kell vélelmezni. A vélelem megtámadására a Törvény ugyan lehetőséget biztosít, de olyan eljárási feltételek mellett, amelyek nem teszik lehetővé a korrekt, körültekintő, alapos eljárás lefolytatását.
A T. Alkotmánybíróság kialakította és következetesen alkalmazta az az alapelvet, hogy a jogbiztonság sérelme önmagában véve nem alapjogi sérelem, azonban arra az álláspontra helyezkedett, hogy a jogbiztonság általános értelemben vett sérelmének két konkrét esetében anélkül is vizsgálja a jogbiztonság sérelmét, hogy emellett valamely konkrét alapjog sérelme bekövetkezne. A két eset a következő: (1) a visszaható hatályú jogalkotás; és (2) a felkészülési idő hiánya.
Az indítványozó álláspontja szerint a közvetlen jogsérelme annak következtében állt be, hogy a Törvény a hatálya alá tartozó, tíz évet meghaladó periódusban kötött fogyasztói kölcsönszerződések árfolyamrésre vonatkozó rendelkezéseit semmisnek és az egyoldalú szerződésmódosításra vonatkozó rendelkezéseit pedig vélelmezetten tisztességtelennek minősítette. A tisztességtelenségi véleImet elvileg ugyan meg lehet támadni, de olyan sajátos, külön eljárási szabályok szerint, amelyek a sikeres megtámadásra nem adnak valóságos esélyt, és sértik az indítványozó tisztességes eljáráshoz való jogát.
A tisztességtelenségre vonatkozó törvényi vélelem megdöntése hiányában és az árfolyamrés semmisségével kapcsolatos jogkövetkezményként a pénzügyi intézmény köteles a fogyasztóval elszámolni. Az elszámolás további részleteit az Elszámolási Törvény és az abban foglalt felhatalmazás alapján meghozandó rendeletek állapítják (majd) meg. Az eddigi becslések szerint a bankrendszernek szektorszinten 900 és 1000 milliárd forint közötti visszafizetési kötelezettsége származik a Törvény és az Elszámolási Törvény alkalmazásából. Így elmondható, hogy az indítványozónak közvetlen és rendkívül jelentős mértékű vagyoni hátránya származik a Törvény hatályosulása kapcsán.
Megjegyezzük továbbá, hogy a Törvény valamennyi fogyasztói kölcsönszerződés esetében felfüggeszti a követelések behajtása iránt folyamatban levő végrehajtási eljárásokat. A Törvény ezzel a rendelkezésével is jelentős mértékű, összegszerűségében nem számszerűsíthető közvetlen vagyoni jellegű hátrányt okozott az indítványozónak.
Előadjuk, hogy az indítványozó által a Törvény rendelkezései alapján deviza alapú fogyasztói kölcsönszerződésekre vonatkozó ÁSZF kikötések érvényességének megállapítása iránt indított perben a Fővárosi Ítélőtábla 14.Gfv.4O.558/2014/17. számon jogerős másodfokú ítélettel döntött. Ezt követően a Törvény 15. s-a alapján lefolyatott felülvizsgálati eljárásban a Kúria Gfv.VII.30.360/2014/17. számon ítéletet hozott.
Álláspontunk szerint nem lehet elvárni egy pl. 2004-ben megkötött szerződéstől, hogy (az alábbiakban kimunkáltak szerint) egy évekkel később a magyar jogrendszerbe iktatott, majd 2012-ben értelmezett és 2014-ben újraértelmezett szabályozásnak megfeleljen.
Maga a Kúria is elismerte 2/2012. PK Véleményében, hogy 2009. augusztus l-je előtt nem volt olyan részletes szabályozás, sem árazás i elv, amiből aztán a Kúria kimunkálta azt a 7-es tesztrendszert, amit a Törvény egy az egyben átvett Törvényi Feltételekként, anélkül, hogy bármilyen teret adna a jogalkalmazó bíróságnak a tisztességtelenség bírói jogértelmezéshez.
A tisztességesség polgári jogi fogalmából nem következik az, hogy a Törvény a 2/2012. PK Véleményben kidolgozott, majd tovább finomított rendelkezéseket a 2004. május I-ét követően megkötött szerződéseken alkotmányosan megalapozott módon számon kérhetné.
Az Alkotmánybíróság 8/2014. (III. 20.) AB határozata szerint az állam kivételesen - a clausula rebus sic stantibus elve alapján - jogszabállyal a szerződések tartaImát általában csak ugyanolyan feltételek fennállása esetén változtathatja meg alkotmányosan, mint amilyen feltételek fennállását a bírósági úton való szerződésmódosítás is megköveteli. Az AB határozat indokolása (90. pont) az alábbiakat rögzíti:
"Az állam azonban jogszabállyal a fennálló szerződések tartalmát általában csak ugyanolyan feltételek fennállása esetén módosíthatja, változtathatja meg alkotmányosan, mint amilyen feltételek fennállását a bírósági úton való szerződésmódosítás megkövetel. Vagyis a tartós jogviszonyokj ogszabállyal történő alakítására a clausula rebus sic stantibus tételének alkalmazásával kerülhet sor. Eszerint a jogalkotó - akárcsak a bíróság - akkor jogosult a fennálló és tartós szerződési jogviszonyokat módosítani, ha a szerződéskötést követően beállott valamely körülmény folytán a szerződés változatlan tartalommal történő fenntartása valamelyik fél lényeges jogos érdekét sérti, a körülményváltozás nem volt ésszerűen előrelátható, továbbá, ha az túlmegy a normális változás kockázatán. A jogszabályi beavatkozásnak pedig további feltétele, hogy a lényeges körülményváltozás társadalmi méretű legyen, vagyis a szerződések nagy tömegét érintse. A törvényhozó feladata meghatározni és egyúttal felelőssége eldönteni, hogy melyek azok a területek, amelyeken a beavatkozás már jogalkotási követelmény. Azt pedig, hogy a beavatkozás feltételei alkotmányosan fennállnak-e, köteles bizonyítani. Vita esetén viszont az Alkotmánybíróság jogosult a beavatkozás alkotmányosságát eldönteni. ugyanúgy. ahogy a konkrét. egyes szerződésekben a Ptk. 241. f-a alapján esetenként a bíróság jár el és a feltételek fennállása esetén módosítja a szerződések tartalmát. "
A Törvény tehát bizonyos esetekben már akár 10 évvel korábban létrejött és esetlegesen már le is zárt szerződéses jogviszonyok tekintetében nyilvánít semmissé olyan kikötéseket, amelyek a felek kölcsönös megállapodásán alapulnak.
Amennyiben tehát a Törvényi Feltételeknek nem felelnek meg a Bank által alkalmazott Kikötések, akkor azok tisztességtelenek, és ezért semmisek. Álláspontunk szerint azonban a Törvényi Feltételek alkalmazása a Bank által kötött fogyasztói kölcsönszerződések esetében kimeríti a visszamenőleges jogalkotás tilalmába ütköző alaptörvény-ellenes szabályozás fogalmát az alábbi indokok alapján.
A szigorú oklistához és árazási elvekhez kötött egyoldalú szerződésmódosításokat az akkori pénzügyi felügyelet fokozottan ellenőrizte, az indítványozó a bankszektor többi szereplőjével együtt okkal feltételezte, hogy a jogalkotó megteremtette az egyoldalú szerződésmódosítás törvényes, átlátható és tisztességes feltételrendszerét, melyet utólag nem fog visszaható hatállyal megváltoztatni.
A Kúria is rámutatott 2/2012. PK Véleményében, hogy azt az ok-listát, amit a Törvény évekkel (akár egy évtizeddel) a szerződések megkötése után megkövetel a Kikötésekben, maga a Régi Hpt., illetve a Hpt. sem tartalmazza. Sem a Régi Hpt., sem a Hpt.
A Törvény megalkotását megelőzően, és (a Törvény hatálya alá nem tartozó fogyasztói szerződések esetében ma is) a közérdekű kereset intézménye szolgált és szolgál az ÁSZF-ek érvénytelenségének valamennyi félre kiterjedő hatályú megállapítására. A Ptk 6:105. § (2) bekezdése szerint a közérdekű kereset esetében: " (a)z érvénytelenség megállapítása nem érinti azokat a szerződéseket, amelyeket a megtámadásig már teljesítettek. " A Régi Ptk. 209/B. § (2) bekezdése szerint pedig a közérdekű keresettel indított eljárásban a bíróság a tisztességtelenséget csak az ÁSZF alkalmazása esetére, a jövőre nézve nyilvánítja érvénytelenné. A közérdekű kereset folytán az érintett ÁSZF-ek tehát mindig csak a jövőre nézve, és sohasem visszamenőleges hatállyal váltak érvénytelenné. Ezzel szemben a Törvény időbeli hatálya miatt a felállított vélelem nem csak a jövőbeli viszonyokat érinti, hanem visszamenőlegesen okozza a Kikötések érvénytelenségét, a lezárt jogviszonyokat is megbolygatva. A fentiek alapján nem cáfolható és kétségtelen tény, hogy visszamenőleges hatálya van a jogszabálynak. Ezzel kapcsolatosan egyetlen kérdés merülhet csak fel, nevezetesen, hogy a visszamenőleges hatályú jogalkotás alkotmányos-e vagy sem.
A 2/2012 PK véleményt megelőzően azonban egyetlen kollégiumi véleményre, elvi bírósági döntésre vagy bírósági határozatra sem hivatkoztak az eljárt bíróságok annak alátámasztásául, hogy a Törvényben alkalmazott hetes feltételrendszert 2012-t megelőzően is ismerte volna a bírói gyakorlat. A felperes legjobb igyekezete ellenére sem tudta azonosítani a Törvényszék által hivatkozott, hosszú éveken át tartó bírói gyakorlatot, amelyre a Ptk. módosításai, a Hpt. szabályai és a Kúria jogértelmezései épülnének. A 2012-t megelőző bírói gyakorlatban még említés szintjén sem jelennek meg a 2/2012. PK véleményben kidolgozott feltételek, sem konkrét elnevezésükkel, sem pedig anélkül.
A Törvény új anyagi jogi és eljárási szabályokat alkotott, méghozzá visszamenőleges hatállyal.
Másodfokú Ítélet vonatkozásában megjegyezzük, hogy álláspontunk szerint a Fővárosi Ítélőtábla alapvetően félreértelmezi a bankok általi egyoldalú módosítás célját. Az Ítélőtábla helytelenül jut arra a következtetésre, hogy az egyoldalú szerződésmódosítás lehetősége önmagában megbontaná a felek közötti érdekegyensúlyt. Épp ellenkezőleg, egyoldalú kamatemelésre a szerződés érdekegyensúlyának a fenntartása céljából kerül sor. Álláspontunk szerint a Törvény az egyoldalú módosítások feltételeit előíró rendelkezések tisztességtelenné nyilvánításával éppen a felek közötti érdekegyensúly fenntartásának egyik eszközét nyilvánítja semmissé. A felperes a válság hatására jutott drágábban a devizaforrásaihoz és éppen emiatt vált indokolttá az egyoldalú szerződésmódosítás. A válság nem csak a fogyasztókat, hanem a felperest is sújtotta és erre az esetre - a megnövekedett forrásköltségek megosztására - adott szerződéses felhatalmazást az ÁSZF. Az akkor jogszabályoknak és a tisztességesség akkori fogalmának megfelelő módon.
A Törvény a korábban hatályos jogszabályi előírásokkal kifejezetten ellentétesen írja elő az átláthatóság elve címén, hogy a fogyasztónak pontosan előre kellett volna látnia, hogy milyen feltételek teljesülés esetén és milyen mértékben kerülhet sor további terhek rá történő áthárítására (Törvény 4. § (1) bek. e) pontja). Ezzel szemben ennek vizsgálata korábban a PSZÁF feladata volt, amely nem talált hiányosságot az indítványozónál. A Törvény tehát a korábbi hatósági ellenőrzést ignorálja és helyébe visszamenőleges hatállyal bevezet egy olyan átlátható sági követelményt, amely azelőtt nem volt jogpolitikai cél, sem előírás.
A Hpt. 210. § (4) - (5) bekezdésében rögzített szabályok - a PK vélemény magyarázatával összhangban - a fogyasztók fokozott védelmének érvényre juttatását szolgálja azzal, hogy kötelezővé tette a pénzügyi intézmények számára az árazási elvek írásban való rögzítését, egyidejűleg biztosította, hogy a pénzügyi intézmények felügyeletét ellátó szervezet az árazási elvek megfelelőségét és alkalmazásuk gyakorlatát az általa lefolytatott átfogó, téma- vagy célvizsgálat során ellenőrizze. A Hpt. ezen szabályának gazdaságpolitikai indokai vannak, hiszen az árazási gyakorlat megértése és alkalmazása olyan bonyolult közgazdasági és pénzügytani szakismereteket feltételező feladat, amelyet speciálisan az árazás i szabályok betartásának ellenőrzésére rendelt, megfelelő szakapparátussal rendelkező hatóság tud elvégezni.
Logikátlan és önellentmondó a Törvényben az ÁSZF-eken azokat a Törvényi Feltételeket számon kérni, amelyeket a korábbi jogszabályok alapján kifejezetten az árazási elveknek és nem a szerződésnek kellett tartalmaznia. Ez önmagában is sérti a jogállamiság és jogbiztonság követelményeit és a visszaható hatályú jogalkotás tilalmát jelenti az éles koncepció-váltás. Hiszen a korábban hatályban volt Hpt. szerint nem a fogyasztók részére kellett a teljes átláthatóságot igazolni, hanem a bankfelügyeletnek.
A tisztességes eljárás alapjogának az Alaptörvénybe a régi Alkotmányból átvett megfogalmazása annyiban pontosabb a korábbi Alkotmányétól, hogy kifejezetten tartalmazza a "tisztességes" kifejezést (a korábbi szövegben "igazságos" kitétel szerepelt). A fentiekből nyilvánvaló, hogy ennek az alapjognak a nemzetközi egyezményekbe való ilyen mértékű beágyazottsága komoly további eljárás indítási lehetőséget jelent mind a strasbourgi bíróság, mind a luxemburgi EUB előtt.
A tisztességes eljárás alapjogának számos aspektusa van: ezek közül néhányat kiemelünk. A tisztességes eljárás alapjogának kardinális tartalmi követelménye az érdemi elbírálás lehetővé tétele.
Elfogadhatatlan, és cinikus a jogalkotó Törvényhez fűzött indokolása, miszerint úgy kívánja a jogalkotó a Törvény tárgyi hatálya alá bevont fogyasztói kölcsönszerződések esetében a törvényi beavatkozás miatt kialakuló érdek és értékegyensúlyt helyreállítani, hogy biztosítja a törvény személyi hatálya alá tartozó pénzügyi intézmények részére a jogorvoslati utat a törvényi vélelem megdöntése iránti eljárással. Egy évek óta fennálló szerződéses konstrukcióba, amelyet eredetileg mindkét fél a szerződéskötési szabadság és a magánautonómia, valamint az ésszerűség (avagy a gazdasági racionalitás) talaján kötött, most egy tollvonással beavatkozik a jogalkotó, és a vélelmezetten tisztességtelen, a választási plakátok szerint elszámoltatott bankoknak csupán 30 napos határidőt enged, hogy bizonyítsák az igazukat.
Álláspontunk szerint a jogalkotó által megállapított jogorvoslati határidők kivételesen rövidek, amely idő alatt az ügy megalapozott elbírálására a bíróságnak nincs lehetősége, ezért azok nem minősülhetnek hatékony felülvizsgálatnak.
Kiemelkedő jelentősége van a tisztességes eljárással kapcsolatos alkotmánybírósági és nemzetközi gyakorlatban a fegyverek egyenlősége követelményének. Ez a követelmény a tisztességes eljáráshoz való alapjog egyik igen fontos eleme. A fegyverek egyenlőségének elve - az AB 3242/2012. (IX.28.) AB határozata szerint - az Alaptörvényben nem nevesített, de elismert, a büntetőeljárás egészében irányadó alkotmányos alapelv. Ez az elv "a büntetőeljárásban azt biztosítja, hogy a vádnak és a védelemnek egyenlő esélye és alkalma legyen arra, hogy a tény- és jogkérdésekben véleményt formálhasson és állást foglalhasson." Az elv relevanciája azonban nem büntető eljárásjog specifikus: a jogrendszer egészére kiterjed.
Mindegyik félnek megfelelő lehetőséget kell kapnia arra, hogy ügyében olyan feltételek között járjanak el, amelyek nem hozzák őt az ellenfelével szemben hátrányos helyzetbe.
A jelen pertípusban a Törvény kizárja a fegyveregyenlőséget azzal, hogy vélelmet állít fel a felperes terhére, az ellenbizonyítás a felperes terhe, amelynek rövid határidőben, korlátozott bizonyítással tehetne elvileg eleget. A Törvény által felállított vélelem a visszamenőleges jogalkotás tilalmába is ütközik, hiszen a Törvény hiányában alkalmazandó jogszabályok nem állítottak fel ilyen egyoldalú tisztességtelenségi vélelmet. A korábbi polgári jogunkkal szemben az eljárt bíróságok nem alkalmazták a részleges érvénytelenséget, tehát a Törvényben írt 7 feltételnek egyszerre, minden pontjában eleget tevő ÁSZF-et tartalmazó okiratot vártak.
A korábban már teljesített fogyasztói szerződések tekintetében mind alkotmányjogi, mind polgári jogi értelemben egyértelműen a Bank tulajdonjogának végleges elvonására kerülne sor a Törvény alapján. Hangsúlyozzuk, hogy az Alkotmánybíróság gyakorlatában az alkotmányjogi tulajdon fogalma szélesebb a polgári jogi tulajdon fogalmánál.
A Törvény és az Elszámolási Törvény korlátozza a felperes alkotmány jogilag védett tulajdonjogát, amikor a jogalkotás úgy veszi el a Bank vagyonát, hogy arra kötelezi egy alaptörvény-ellenes jogszabállyal, hogy az ügyfeleinek teljesítsen visszatérítést. Álláspontunk szerint az alkotmányjogi tulajdonvédelmet indokolt biztosítani a szerződésen alapuló követelések védelmében is.
Az alkotmányjogi értelemben vett tulajdonvédelem csak kivételesen és közérdekből, törvényben meghatározott esetekben és módon, teljes, feltétlen és azonnali kártalanítás mellett korlátozható. Az indítványozó határozott álláspontja szerint e feltételeknek a magyar jogalkotó nem felelt meg. Megjegyezzük, hogy véleményünk szerint "társadalmi méretű probléma ", "a szerződések nagy száma" nem elégséges indok az alkotmányossági aggályok kizárására. Az ítéletek hivatkoztak a gazdasági válságra is, mint amely a törvényi beavatkozást indokló különleges körülmény.
Ezzel szemben a bankok egyoldalú kamat-, díj- és költségemeléseit lehetővé tevő szerződéses megállapodások éppen a gazdasági válsághoz hasonló helyzetben a bankok számára kívánták lehető tenné, hogy a megnövekedett terheiket részben az ügyfeleikre hárítsák. Ez volt a szerződésben kialkudott ára az olcsó deviza alapú hiteleknek. Nem a bankok bűne a hiteladósok tömegeinek ellehetetlenülése. Felelősség terheli a felelőtlenül eladósodó adósokat. A mindenkori gazdasági kormányzatot. Ne felejtsük el, hogy konvergencia-várakozások között futottak fel a deviza alapú hitelek: 2008. végéig mindenki arra számított, hogy Magyarország csatlakozik az euró övezethez és addig a forint erősödik. Végül nem ez történt. Ennek minden anyagi terhét a bankokra hárítani nem lehet alkotmány jogilag igazolható, szükséges és arányos jogkorlátozás.
A jogegységi határozat rangjára, a bíróságokat kötelező jogforrási szintjére emelt kritériumok összességükben olyan új jog politikai célt szolgálnak, amely a Ptk. 209.-209/D. §-ain, az ezeket háttérjogszabályként a fogyasztói kölcsönszerződések vonatkozásában tartalommal kitöltő Hpt. és az említett kormányrendelet tételes szabályain messze túlmegy. Amíg e jogszabályok az okok körülmények meghatározásának kontextusában állítanak a Ptk. alapján tisztességességi követelményt, a PJE III.2. pontja, és az erre alapozó Törvény 4. § (1) bekezdése a kölcsönvevő fogyasztó számára annak biztosítását kívánja meg, hogy a fogyasztó "megfelelően" fel tudja mérni kötelezettségvállalása mechanizmusát, és annak lehetséges mértékét, terheinek lehetséges alakulását. Azt, hogy mi tekintendő ,,megfelelőnek", a bírósági gyakorlat el tudná esetről esetre dönteni. A PJE azonban erre nem ad lehetőséget, hanem a hét kritérium megfogalmazásával jogalkotást végezve tételesen meghatározza a "megfelelőség" tartalmát. A hét kritérium azt a követelményt fogalmazza meg, hogy a fogyasztónak fel kell tudnia mérni, hogy a kikötés alapján a lehetséges szerződésmódosítás milyen hatással van a kamatok, költségek, díjak mértéke alakulásának mértékére. Ilyen követelményt sem a Ptk., sem a Hpt., sem a 27512010. (XII.l5.) Korm. rendelet nem tartalmaz - jó jogpolitikai és gazdaságpolitikai okkal, ugyanis a hatások és a mértékek, a kötelezettségvállalási mechanizmus megértése és alkalmazása olyan bonyolult közgazdasági és pénzügytani szakismereteket feltételező feladat, amelyet speciálisan az említett jogszabályok betartásának közigazgatási ellenőrzése rendelt hatóság (korábban PSZÁF, ma MNB) végez. Nem a fogyasztótól lehet tehát elvárni a hatás és a mérték felmérését, hanem az őt védő szak-hatóságtól, amely ezt a feladatot az említett jogszabályok alapján egyébként ma is végzi. A fogyasztó beemelése a hatás és mérték pontos megítélésébe korábban érthetően nem alkalmazott gazdaságpolitikai és jogpolitikai szempont, mert irreális követelmény teljesítését: csak a megfelelően felkészült, szakapparátussal rendelkező szakhatóságtól elvárható tevékenységet, elemzést tételez fel.
A lehetséges hatások, konkrét mértékek és e teljesen új - a jogalkotó által soha meg nem célzott - jogpolitikai szempontoknak a hét kritériumban való konkretizálása tehát már nem jogértelmezést végez, hanem kétszeresen is: mind jogpolitikai szempontból, mind normatív tartalmát tekintve új normát alkot. Ilyen norma alkotása a Ptk., a Hpt. vagy más jogszabály módosítására tartozó jogalkotói feladat, ebből következően jogalkotói hatáskör, amelynek elvonása sérti a hatalmi ágak elválasztásának az Alaptörvény E) cikk (1) bekezdésében megfogalmazott jogállamiság szerves részét képező elvét. A PJE egyben megsérti a e) cikk (1) bekezdését is, amely kifejezetten leszögezi, hogy a magyar állam működése a hatalommegosztás elvén alapszik.
A PJE tehát az Alaptörvény két legalapvetőbb rendelkezésének sérelmén keresztül tartalmának alkotmányellenségénél fogva a maga egészében súlyosan alkotmányellenes.
A Törvény és az Elszámolási Törvény a polgári jogban ismeretlen, zavaros fogalmakat használnak az általa szabályozott jogviszony tartalmának leírására. Véleményünk szerint követhetőbb az előadásunk, ha a polgári jogban használt - a 6/2013. Polgári jogegységi határozatban is szereplő- fogalmakkal írjuk le a vizsgált jogviszonyokat. Ennek megfelelően, a pénztartozás kapcsán meg kell különböztetni a kirovó pénznemet és a lerovó pénznemet: a lerovó pénznemből annyit kell adni, amennyi megfelel a kirovó pénzösszegnek.
A Törvény hatálya alá az Elszámolási Törvény 52. § (1) bekezdése alapján háromféle kölcsön-, illetve Iízingszerződés tartozik: (a) a forint, (b) a deviza és (c) a deviza alapú. Ezen szerződések között az általános szerződési feltételeknek az egyoldalú szerződésmódosítást szabályozó kikötései tisztességességével kapcsolatban semmilyen releváns különbség nincs. A perbeli általános szerződési feltételek változatlan formában részeivé váltak a deviza alapú kölcsönszerződések mellett a forint és a deviza szerződésekre is. Az indítványozó tehát nem egyszerűen azonos tartalmú szerződési feltételeket alkalmazott a Törvény hatálya alá tartozó, az alkalmazott kirovó és lerovó pénznemek szempontjából különböző kölcsönszerződéseire, hanem ugyanazokat a kikötéseket alkalmazta.
Fentieken túlmenően a Törvény, valamint az Elszámolási Törvény sérti az Alaptörvény Q cikkét, tekintettel arra, hogy több, Magyarország által kötött nemzetközi szerződéssel is ütközik, ideértve különösen az Európai Unió Alapjogi Chartáját, az Emberi Jogok Európai Egyezményét és az Ausztriával kötött beruházás-védelmi egyezményt.
http://public.mkab.hu/dev/dontesek.nsf/0/b865d2f019d3ce33c1257dc800367c33/$FILE/IV_2110_0_2014_ind%C3%ADtv%C3%A1ny.anonim.pdf
A Fővárosi Ítélőtábla (Kúriát is megjárt) támadott ítélete:
http://fovarosiitelotabla.birosag.hu/sites/default/files/field_attachment/40558-14.anonimizalt.pdf
EGY NAGYON HASONLÓ BANKI ALKOTMÁNYJOGI PANASZ ISMERTETÉSE:

matches: Bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
Köf.5.040/2015/5. számú határozat | K Ú R I A
Köf.5.040/2015/5. számú határozat
Az ügy száma: Köf.5040/2015/5.
Az érintett önkormányzat: Budapest Főváros XVII. kerület Rákosmente Önkormányzata
(Budapest, Pesti út 165.)
Az érintett önkormányzat képviselője: dr. Deák József Sámuel ügyvéd
Az ügy tárgya: helyi építési szabályzat megalkotása
A Kúria a Budapest Főváros XVII. kerület Rákosmente Önkormányzata által alkotott a Budapest XVII. kerület Városrendezési és Építési Szabályzatáról szóló 3/2006. (III.2.) önkormányzati rendelet törvényellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló indítványt elutasítja.
[1] A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság előtt folyó 14.K.33.893/2014/8. számú ügy felperese keresetet terjesztett elő Budapest Főváros Kormányhivatal által meghozott azon határozat ellen, amely helybenhagyta a Budapest Főváros XVII. kerület Rákosmente Önkormányzat jegyzőjének azt a határozatát, amely felperes Budapest XVII. kerület Orgoványi úton lévő telephelyének bezárásáról és a bejelentés-köteles tevékenység megtiltásáról szólt. A felperes a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálatát kezdeményezte. A perben a bíróság – a felperes kezdeményezésére – a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 155/C. § (2) bekezdése alapján az eljárását felfüggesztette és a Kúria Önkormányzati Tanácsánál indítványozta Budapest Főváros XVII. kerület Rákosmente Önkormányzat által alkotott a Budapest XVII. kerület Városrendezési és Építési Szabályzatáról szóló 3/2006. (III.2.) önkormányzati rendelet (a továbbiakban: Ör.) törvényességi vizsgálatát.
[2] A Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (a továbbiakban: indítványozó) álláspontja, hogy az Ör. és Melléklete azért jogszabálysértő, mert a „vitatott Ör.-nek nem volt része fentebb megjelölt Melléklet, az nem volt hozzáférhető és jelenleg sem az”. Az indítványozó szerint az Ör. 47/B. §-ban szereplő kiegészítő részek és a rendelet 2/3. számú melléklete „szintén nem volt mellékelve az Önkormányzat rendeletéhez”.
[3] Az indítványozó szerint az Ör sérti a meghozatalakor hatályos az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény (a továbbiakban: Étv.) 9. §-át, mert meghozatalát véleményeztetési eljárás nem előzte meg.
[4] Továbbá az Ör.-ben meghatározottak a tulajdonviszonyokban jogbizonytalanságot eredményeznek ezért a régi Ptk. 108. § (2) bekezdésben hivatkozott korlátozást tartalmaz, továbbá az Ör-ben foglaltak jogszabályba ütközése sérti az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogállamiságot, jogbiztonságot, és a kiszámítható jogalkalmazás követelményét, valamint a XIII. cikk (1)-(2) bekezdés szerinti tulajdonjogot és a XV. cikk (2) bekezdésbe foglalt diszkrimináció tilalmát.
[5] Az indítvány szerint „Vizsgálandó továbbá a hivatkozott Ör. 45. § meghatározása alá eső vélhetően a 2. számú mellékletben feltüntetett tervlap jogellenessége, illetve alkotmányellenessége figyelemmel arra, hogy az Ör. olyan területeket sorol mezőgazdasági jelleg alá – távlati célú fejlesztésre hivatkozva – melyek évtizedek óta kialakított kiskertes lakóhelyi övezetek, vállalkozások telephelyei, beépített területek.”
[6] A Kúria Önkormányzati Tanácsa a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 52. §-a alapján felhívta az érintett önkormányzatot az üggyel kapcsolatos állásfoglalása beszerzése céljából. Az érintett önkormányzat előadta, hogy az önkormányzat honlapján a hatályos rendeletek 2000. év óta megtalálhatók. Az övezeti terv az Ör. 2. §-a szerint az Ör.-nek mindig is részét képezte. Hivatkozott az önkormányzat honlapjára és azon internet-címekre amelyek alatt az indítványozó által hiányolt Ör.-beli rendelkezések megtalálhatók.
[7] Az érintett önkormányzat előadta továbbá, hogy az Étv. 9. §-a szerinti véleményeztetési eljárás lefolytatásra került. Részletesen (ügyiratszámokkal alátámasztva és mellékelve) ismertette a véleményeztetési eljárás menetét. Előadta továbbá, hogy a kerületi szabályozás a fővárosi előírások szerint történt, a perben érintett terület a fővárosi előírások miatt került MG-MF övezetbe, ezek a szabályok sem engedik az adott területen mezőgazdasági tevékenységen kívüli más tevékenység folytatását. Az Ör. az Étv. 6. § és 7. § alapján született, az mindenben megfelel az Alaptörvények és egyéb törvényeknek.
[8] A Kúria elsőként azt állapította meg, hogy a képviselő-testület által megalkotott önkormányzati rendelet „elérhetőségével” kapcsolatos problémát az jelent, ha az önkormányzati rendelet, mint az Alaptörvény T) cikk (2) pontja szerinti jogszabály nem került volna kihirdetésre az Alaptörvény T) cikk (1) bekezdése szerint, vagy a rendelet szövege a jogalanyok számára nem lenne hozzáférhető. Ilyen körülmény azonban az ügyben nem merült fel: az Ör. és mellékletei mind a www.rakosmente.hu honlapon, mind pedig a nemzeti jogszabálytár (www.njt.hu) önkormányzati rendeletek gyűjteményében megtalálható, annak mellékleteivel együtt.
[9] Az indítvány az Ör. egésze vonatkozásában azt állítja, hogy sérti a jogállamot, a tulajdonjog különböző aspektusait, a Ptk. 108. § (2) bekezdést és a diszkrimináció tilalmát. Ezzel összefüggésben a Kúria utal arra, hogy önmagában az Alaptörvény szabályaival való ellentét vizsgálatára nem a Kúria Önkormányzati Tanácsának, hanem az Alkotmánybíróságnak van hatásköre az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdése és az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 37. § (1) bekezdése szerint. Az Abtv. 37. § (1) bekezdéséből következően amennyiben más jogszabályba ütközés és az Alaptörvény-ellenesség együtt jelentkezik, úgy van hatásköre a Kúria Önkormányzati Tanácsának eljárni. Jelen ügyben az indítványozó a régi Ptk. 108. § (2) bekezdésre is utal, ezért az érdemi eljárás feltételei fennállnak. Ugyanakkor a Kúria azt állapította meg, hogy a Ptk. 108. § (2) bekezdését önmagában nem sérti az Ör. egésze, ezért az erre vonatkozó indítványt elutasította.
[10] Az indítvány az Ör.-ön belül konkrétan a 45. §-t és a 47/B. §-t említi. Az Ör. 45. §-a a mezőgazdasági területek MG jelű övezetekre vonatkozó általános előírásait fogalmazza meg, a 47/B. §-a a „Kiegészítő rendelkezések a Budapest XVII. kerület Orgoványi utca – Nagyhangács köz – Nagyhangács utca – Baross utca által határolt területre ( a továbbiakban: terület)” cím alatt kilenc bekezdésben részletes előírásokat határoz meg. A Kúria megítélése szerint az Ör. 45. §-ában és 47/B. §-ában található normaösszességgel szemben az indítványozó nem hozott fel olyan érvet, amely alapján e rendelkezések törvényellenessége megállapítható lenne.
[11] Az indítványozó szerint az Ör sérti a meghozatalakor hatályos az épített környezet alakításáról és védelméről szóló 1997. évi LXXVIII. törvény 9. §-át, mert meghozatalát véleményeztetési eljárás nem előzte meg. Az Étv. 9. § (3) bekezdése szerint „A készítés alatt lévő településrendezési eszközt a polgármesternek (főpolgármesternek) – külön jogszabályban meghatározottak szerint – véleményeztetnie kell az 5. § (4) bekezdésében említett tervtanáccsal. Az elkészített helyi építési szabályzatot és településrendezési terveket a megállapítás, illetve a jóváhagyás előtt a polgármesternek (főpolgármesternek) véleményeztetnie kell a külön jogszabályban meghatározott államigazgatási, az érintett települési önkormányzati és az érdek-képviseleti szervekkel, valamint a társadalmi szervezetekkel, – amelyek 45 napon belül adhatnak írásos véleményt.” Ez a külön jogszabály az akkor hatályos az országos településrendezési és építési követelményekről szóló 253/1997. (XII. 20.) Korm. rendelet 3. számú melléklete volt, amely 27 pontban sorolta fel a településrendezési tervek és a helyi építési szabályzat véleményezési eljárásában érdekelt államigazgatási szerveket. Az indítvány nem tartalmaz arra vonatkozó indokot, hogy a véleményeztetési eljárás mely eleme maradt el, mely szervek véleményét nem kérték ki az eljárás során, vagy esetleg az Étv. 9. § (6) bekezdésbe foglalt lakossági közzététel maradt-e el. Ugyanakkor az érintett önkormányzat hivatkozásai alapján az Ör.-rel szemben megalapozottan nem állapítható meg, hogy az Étv. egykori 9. §-a szerinti véleményeztetési eljárás elmaradt.
[12] A fentiekre tekintettel a Kúria Önkormányzati Tanácsa az indítványt a Bszi. 55. § (3) bekezdése alapján elutasította.
[13] 1997. évi LXXVIII. törvény 9. §
[14] A döntés elleni jogorvoslatot a Bszi. 49. §-a zárja ki.

matches: Kúria Bíróság bíróság Kúria Bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
VARIA KÖNYVISMERTETÉSEK. Az Európai Bíróság környezetjogi ítélkezési gyakorlata: A másodlagos jog intézményeinek fejlõdése és az esetjog 1 - PDF
VARIA KÖNYVISMERTETÉSEK. Az Európai Bíróság környezetjogi ítélkezési gyakorlata: A másodlagos jog intézményeinek fejlõdése és az esetjog 1
Download "VARIA KÖNYVISMERTETÉSEK. Az Európai Bíróság környezetjogi ítélkezési gyakorlata: A másodlagos jog intézményeinek fejlõdése és az esetjog 1"
1 Iustum Aequum Salutare V. 2009/ VARIA KÖNYVISMERTETÉSEK BÁNDI GYULA CSAPÓ ORSOLYA KOVÁCS-VÉGH LUCA STÁGEL BENCE SZILÁGYI SZILVIA (SZERK. BÁNDI GYULA) Az Európai Bíróság környezetjogi ítélkezési gyakorlata: A másodlagos jog intézményeinek fejlõdése és az esetjog 1 Budapest, Szent István Társulat, 2008, 285. ISBN Bándi Gyula [et al] új könyve a közösségi környezetjog új aspektusait és mélységeit tárja a tanult olvasó elé. 2 A tanult jelzõ nem élcelõdés: a mû nem kezdõknek, hanem plágiummal élve idõsebbeknek és haladóknak szól. S bár ekképp várhatóan nem lesz tömegek olvasókönyve, a könyv mindenféleképp elengedhetetlen segédeszközévé válik nemcsak a jogtudomány mûvelõinek, hanem a közösségi környezetjog alkalmazásának dilemmáival nap mint nap szembesülõ hazai kodifikátornak és jogalkalmazónak is. EK környezetjogi tankönyv Magyarországon már több is elérhetõ. Ami a jelen mûvet más, hasonló tematikájú opusoktól megkülönbözteti, az a témaválasztás merészsége és a feldolgozás módszertanának újdonsága. A könyv struktúrája innovatív, témaválasztása bátor: a szerzõk láthatóan nem tartanak a meg nem értettség csapdájától. A mû ugyanis olyan absztrakt kategóriák mentén húzza meg a diszkusszió vezérfonalát, amelyek elsõ látásra távolinak és öncélúan teoretikusnak tûnnek. Preambulum, hatály, elvek, igazgatási eszközök, hatáskörök: mind olyan fogalmak, amelyekrõl joghallgató korában az ember leginkább viszolygással, felnõtt életében egyfajta sietõs lenézéssel reagál Mi valódi jogászok ilyenekkel nem foglalkozunk, a mindennapi élet praktikuma nem viseli el ezt a keresztszemes mondatfûzést, a terjengõs jogeseti fejtegetéseket. Nekünk kézikönyv kell, cserélhetõ lapos, pöttyökbe szedett sillabusz-gyûjtemény, lehetõleg iratmintákkal, CD-ROM-mal, jobb esetben színes-szagos promóciós ajándékkal. S valóban, öncélú, használhatatlan jogi termékekkel teli a padlás. 1 A kötet egyidejûleg angol nyelven is megjelent: GYULA BÁNDI (et al.): The Environmental Jurisprudence of the European Court of Justice. The Development of the Instruments of Environmental Law and the Judicial Practice. Budapest: Szent István Társulat, 2008, 279. ISBN Elhangzott a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Jog és Államtudományi Karán november 6-án rendezett II. ünnepi könyvbemutón.
2 200 Varia Amiben a jelen mû elválik ezektõl az az, hogy a struktúra és a feldolgozás intellektuális mélysége és cizelláltsága mögött ott van az EK jog sajátosságából fakadó sok-sok valóságos döntési dilemma. A közösségi jog ugyanis másképp mûködik: az Európai Bíróság egészen más közelítésben tárja fel az írott jogi normák tartalmát, mint a német jogpozitivista hagyományból kinõtt, a szöveget fétisként kezelõ hazai jogi kultúra. Ez nemcsak az angolszász jogi iskola esetjogi megközelítésének tagadhatatlan hatása, ezt kívánja meg a közösségi jogrend szupranacionális természetébõl és az irányelvi forma dominanciájából megjelenõ keretjelleg, a nyitott diszpozíciók, mérlegelési lehetõségek óriási tárháza. A magyar jogász számára ez olyan dzsungel, amelyben a kényelmetlen elágazások száma már a bejáratnál is sok, elõrébb haladva ezek permutációja már valódi káosszal fenyeget. A káosz mellett vannak persze fogódzók is. A közösségi jogalkotás az utóbbi öt évben aktív alakítójaként irigylésre méltónak találtam azt a fogalmi következetességet, amelyek az újabb és újabb irányelvek, rendeletek megszületését jellemezték. Bár sok esetben a fogalmak mechanikus importja egyik jogszabályból a másikba nehezen végrehajtható eredményeket produkált, sok elõnye van annak, hogy pl. az üzemeltetõ személyét az összes kibocsátási jogszabály azonosan, vagy a társadalmi részvétel rendjét igen hasonlóan szabályozza. Ezt a konzisztenciát tovább erõsítette az Európai Bíróság következetes jogfejlesztõ tevékenysége, amely a közösségi környezetjogot nem autonóm elemek hálózatának, hanem szervesen építkezõ korpusznak tekinti. Ha tehát a rémisztõen gyakran felbukkanó jelentõs hatás fogalmával kell megküzdenem pl. a természetvédelem kapcsán, akkor várhatóan ennek autentikus értelmezésére nem ott, hanem egy korábban kibontott jogterület, a környezeti hatásvizsgálat kapcsán találok példát. A közösségi jog helyes transzpozíciója és alkalmazása tehát horizontális keresztkapcsolódások tömegének ismeretét és következetes értelmezését kívánja meg. Hogyan tesz szert ezen tudásra az egyszeri jogász? Hogyan tudja egyszerre helyesen felmérni az elõtte álló mérlegelési dilemmákat, és azokat hétköznapi kontextusukat esetleg túllépve mégis egységes elvek alapján eldönteni? Nos, vagy sokat jár különórákra és egyedileg elsajátítja az ehhez szükséges terjedelmes ismeretanyagot, vagy kellõ türelemmel nekigyürkõzik Bándi professzor és társai mûvének. A laudáció mellett meg kell említeni a mû néhány hiányosságát is. Idõnként joggal gondolhatja a tanult olvasó, hogy az egyes jogesetek kifejtésének mélysége erõsen változó, hol igen rövid, hol pedig már-már terjengõs idézeteket olvashatunk az Európai Bíróságtól. Hasonlóképpen, az aktuális kommentátor néha nem összegzi kellõ egyértelmûséggel, tömörséggel a Bíróság üzenetét, egyes ügyek kifejtése nem tûnik kellõen indokoltnak, a mûben felbukkannak ismétlések, melyek ugyanazon téma kapcsán itt-ott indokolatlan hangsúlyeltolódást is eredményeznek. Ezen hiányosságok ellenére elmondható, hogy a mû a közösségi környezetjog európai léptékben is hiánypótló, úttörõ vállalkozásának sikeres, egyedi terméke. Bándi profeszszor csapata olyan alapos és igényes és hangsúlyozottan haladóknak készült segédeszközt adott a hazai jogásztársadalom kezébe, amely nélkül nehezen képzelhetõ el a sikeres európai integrációnkhoz szükséges paradigmaváltás. BARANYAI GÁBOR
3 Varia 201 Baranyai Gábor kollégám összegzõ véleményéhez csatlakozva már megengedhetem magamnak, hogy a könyv témaválasztása, újító szerkezeti megoldásai feletti elégedettségemnek külön ne adjak hangot, hanem arra a néhány részletkérdésre térhessek ki, amelyeket különösen fontosnak tartottam a kötet olvasásakor. Régóta vitatott kérdés az európai és az észak-amerikai jogokban a jogalkotó akarata, pontosabban a jogalkotó akaratának megismerése és követése a joggyakorlat által. Vannak olyan nézetek, amelyek szerint a jogalkotó akaratát legjobb, ha közvetlenül a jogalkotási folyamat jegyzõkönyveibõl vagy a jogalkotás elõkészítésében részt vett hivatalnokok és más döntéshozók nyilatkozataiból ismerjük meg. A kötetben az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatából viszont egy egészen más, elvi szintû és tegyük hozzá a jogbiztonságot is sokkal jobban szolgáló megoldás rajzolódik ki. A Bíróság dolga az, hogy amikor azt észleli hogy a másodlagos jogot nem a szerzõdés elõírásaival összhangban, nem a Közösség érdekei által megkívánt módon alkalmazzák a tagállamok, közbelépjen, és a közösségi jogrendszer környezetvédelmi és általános alapelveinek segítségével a megfelelõ implementációról és joggyakorlatról gondoskodjon. Ennek érdekében olvashatjuk az Európai Bíróság következetesen alkalmazza az értelmezés szöveg szerinti, történeti, logikai és teleologikus módszereit is. 3 Szeretném felhívni az olvasók figyelmét a definíciós fejezet legvégén (94. old.) található összegzésre, amely az azt megelõzõen tárgyalt több tucat jogesetbõl kiindulva a hulladék fogalmának mintegy 12 fogalmi elemét sorolja fel. Szerepel itt a védelmi elv szabatos megfogalmazása, a hulladék áru jellegének és az esetleges környezeti ártalomnak az értékelése, valamint a valamitõl megválik ige többoldalú elemzése. Ismeretes, hogy maga a Bizottság is több alkalommal adott ki (legutóbb éppen néhány hónapja) és még nyilvánvalóan többször ki is ad majd a hulladék fogalmával kapcsolatos útmutatókat, amelyek fontos részletkérdéseket tisztáznak. Ugyanakkor nincs tudomásom arról, hogy ilyen átfogó, a téma egészét felölelõ definíciókészlettel bármelyik útmutató elõállt volna. Fontos lenne pedig, hogy amikor egy konkrét gyakorlati ügyben valamilyen anyag hulladék jellegérõl dönt a jogalkotó, ne csak egyes szempontokat tartson szem elõtt, hanem a kötetben szereplõ sokoldalú, mi több, lényegében az összes lehetséges definíciós elemet figyelembe véve járjon el. Fontos üzenetet közvetít a kötet a jogharmonizációért felelõs állami szervezeteknek a magyar fõhatóságok sem kivételek ez alól!, amikor bemutatja, hogy a Bíróság akkor is elmarasztalja az irányelvek átültetésére vonatkozó határidõt elmulasztó tagállamot, ha az utólag pótolja a mulasztását. Sõt, akkor is, ha a tagállam, nyilván saját alkotmányos rendszerén a jó ügy érdekében némi erõszakot téve, visszamenõleges hatállyal vezeti be az implementációs joganyagot. Érthetõ: ha a Bíróság ezt elfogadná, akkor a jogsértõ tagállamok mindig bízhatnának abban, hogy a nem megfelelõ jogharmonizáció esetén, ha a Bizottság egyáltalán felfigyel arra, utólag minden következmény alól mentesülhetnének a visszaható hatály trükkjével. Igen ám, de a szerzõk felvetik azt az olykor szintén elõforduló esetet, amikor az irányelvbõl magából nem derül ki egyértelmûen az implementáció legvégsõ határideje. Az európai 3 Így pl. a könyv 4. oldalán ismertetett Waddenzee ügyben.
4 202 Varia bírósági gyakorlatban erre is találtak példát: ilyenkor az eset összes körülményének mérlegelésével, ésszerû határidõn belül, másként megfogalmazva, fölösleges késedelem nélkül kell az irányelv nemzeti jogba történõ átültetését elvégezni. Csak reménykedni tudunk abban, hogy a mindenkori magyar kormányzat felelõs döntéshozói ott tartják a polcukon ezt a mûvet, hiszen számos esetet tudunk felsorolni, amikor a hazai jogharmonizáció elkésett, és a közösségi szankciók fenyegetésén túlmenõen a joggyakorlat bizonytalanságával is számolnunk kellett. Az alapelvekkel foglalkozó fejezet olvasása számomra érdekes felismeréssel járt. Az Európai Környezetvédelmi Akcióprogramok vizsgálata az alapelvek szempontjából világosan feltárja, hogy eddig minden akcióprogram szinte szabályszerûen pusztán egy vagy két alapelvet preferált. Az Elsõ Akcióprogram például a szennyezõ fizet elvét állította a középpontba, míg a Harmadik Akcióprogram fõként a megelõzés elvére összpontosított. Az integráció elve a Hatodik Akcióprogram kedvence volt, míg egyéb fontos alapelvek pl. a védelem magas szintje vagy az integráció elve más közösségi dokumentumokban bukkantak fel, természetesen idõben meglehetõsen távol egymástól. Mindez azt eredményezte, hogy az európai országok közösségének történetében nem akadt olyan idõpont, amikor a döntéshozók valamennyi környezetvédelmi alapelvet egyformán fontosnak tartották volna, sõt inkább azt mondhatjuk, hogy egyes idõszakokban egyes alapelveket szinte teljesen elhanyagoltak. Véleményem szerint ez a komplexitás-hiány az alapelvek hatékonyságát, jogértelmezõ, jogalakító hatékonyságukat igencsak károsan befolyásolja. A környezetvédelmi jog meghatározó sajátosságai éppen a probléma-orientáltság és a holisztikus megközelítés kell, hogy legyenek, amik aligha képzelhetõk el az alapelvek teljes, kiegyensúlyozott rendszere nélkül. Izgalmas kérdést vet fel a WWF és a Bozeni Autonóm Tartomány ügye, 4 ahol azt látjuk, hogy a hatóság szerepét egyes alapvetõen közigazgatási jellegû ügyekben a bíróság szerint is olykor átveheti más állami szervezet, akár a jogalkotás is. Bár ezt a sajnos egyre jobban elharapózó megoldást maga a bíróság is aggályokkal fogadja, és különbözõ szigorú feltételekhez köti, végsõ soron elfogadhatónak tartja. A magunk részérõl tovább szeretnénk erõsíteni a kételyeket azzal, hogy felvetjük, az ilyen megoldások általános törvényességi, államszervezési és alkotmányos elveket sérthetnek, legelsõsorban a hatalmi ágak elkülönítésével kapcsolatos elveket. Általában az alkotmányok afelett igyekeznek õrködni, hogy a legaktívabb, túlhatalomra leginkább hajlamos végrehajtó hatalmi ág ne terjeszkedhessen túl a hatókörén a bírósági vagy a jogalkotói hatalmi ág rovására, itt viszont, ebben az újabb jelenségben éppenséggel azt látjuk, hogy a jogalkotás vesz át alapvetõen a végrehajtásra tartozó döntéstípusokat nehéz megszabadulni attól a gyanútól, hogy mindezt azért teszi, hogy a rendes kerékvágás szerint haladó egyedi közigazgatási eljárásokkal együtt járó eljárási garanciák egy részétõl (jelesül általában fõleg a közösségi részvételtõl és bizonyos független szakmai kontroltól) megszabadulhasson. Nagyon helyesen mutatnak rá a szerzõk Ludwig Krämer nyomán, hogy a Bíróság ítéleteinek, és talán mondhatjuk, az egész európai jognak végsõ soron nem válik hát- 4 A könyv 237. oldalán ismertetett C 435/97. sz. ügyben.
5 Varia 203 rányára, hanem inkább sajátos többlet erõforrást kölcsönöz az, hogy szintetizálja és egyben harmonizálja a különbözõ európai jogi kultúrákat. Sok esetben kíséri az európai jogalkotás valóban elhúzódó, körülményes folyamatait a szakma fanyalgása: ugyan, semmi sem lesz ebbõl, a különbözõ nemzeti jogok megközelítései végül majd kioltják egymást!. Sok ilyen véleményt olvashattunk például a Víz Keret Irányelv csaknem tízéves készülõdése során hogy azután a vízvédelem terén egy a világon egyedülállóan komplex és ambíciózus jogszabály megjelenését üdvözölhessük. A Bándi Gyula által szerkesztett és részben írt kötet az európai jogot, illetve az európai bírósági gyakorlatot ezért tekinthette joggal a nemzeti környezetvédelmi jog és joggyakorlat számára értékes ismeretforrásnak. Köszönettel tartozunk tehát a szerzõknek emiatt a komoly vállalkozásért, amellyel a magyar környezeti jog fejlõdéséhez is jelentékenyen hozzájárultak. FÜLÖP SÁNDOR DEZSÕ LÁSZLÓ Az orvos büntetõjogi felelõssége Budapest, BM Könyvkiadó, 1979, 352. ISBN I. Friedrich Nietzsche több mint százötven évvel ezelõtt fogalmazta meg némi túlzással dilemmáját: Az ember gyógyítsa önmagát, különben saját orvosa teszi tönkre. Az adott korszakban az orvos még nagy fehér varázslóként élt a köztudatban, s ha a gyógyítás során hibázott, felelõsségre vonásának nem voltak meg az alapjai. Idõvel a társadalmi-tudományos fejlõdés megszabadította az orvosi tevékenységet a mágia irracionális elemeitõl, 1 s kialakult az orvosi felelõsség területe. Nemcsak a polgári jogban, hanem a büntetõjogban is. Míg azonban a polgári jogi, kártérítési jogi esetek napjainkban szép számmal kerülnek ismertetésre a szakirodalomban, 2 addig a büntetõjog asztalára az orvosi mûhibáknak csupán egy-egy ügye kerül. A bírói gyakorlatban is ritkán fordul elõ olyan eset, amely az orvos büntetõjogi felelõsségre vonásával végzõdik, 3 noha az írott és elektronikus sajtó különösen nagy figyelmet szentel egyes ügyeknek, nem kevesebb a laikus számára félrevezetõ indulattal és feszültséggel, mint Nietzsche. 1 HARALD FRANZKI: Behandlungsfehler. In ALBIN ESER MARKUS VON LUTTEROTTI PAUL SPORKEN (Hrsg.): Lexikon Medizin, Ethik, Recht. Freiburg: Herder, 1989, TÓTH MIHÁLY: Az orvosi mûhibák büntetõjogi megítélésének néhány újabb aspektusa. In HAJAS BARNABÁS SCHANDA BALÁZS (szerk.): Formatori Iuris Publici Studia in Honorem Geisae Kilényi Septuagenarii. Budapest: Szent István Társulat, 2006, MÉSZÁROS BENCE: Primum non nocere Az orvos büntetõjogi felelõsségérõl. In TREMMEL FLÓRIÁN MÉSZÁROS BENCE FENYVESI CSABA (szerk.): Orvosok és jogászok a büntetõ igazságszolgáltatásban Dezsõ László emlékkönyv. Pécs: PTE ÁJK, 2005, 113.
6 204 Varia A napjaink orvoslása terén is megnyilvánuló fogyasztói szemlélet, az orvossal szembeni megnövekedett elvárások vezettek oda, hogy a beteg egyre inkább fogyasztóként lép fel, s az orvostól egyre inkább teljesítményt vár el, 4 azt, hogy az orvosi szolgáltatást a megfelelõ minõségben kapja meg, s egyre kevesebb toleranciával fogadja a számára nem megfelelõ eredményt. 5 Tisztában kell lenni azonban azzal különösen, ha büntetõjogilag vizsgáljuk az orvosi tevékenységet, hogy a határ az orvosilag helyes és helytelen között gyakran elmosódik, tekintettel arra, hogy egy állandóan mozgásban, fejlõdésben lévõ tudományterületrõl van szó, 6 ahol matematikai pontossággal bekövetkezõ eredményrõl aligha beszélhetünk. Tudatában van ennek Dezsõ László is, akinek Az orvos büntetõjogi felelõssége címû munkája hiánypótló volt a 70-es évek végén, 80-as évek elején, s amelyben a szerzõ az orvos büntetõjogi felelõsségének elméleti alapvetésein túl megpróbál választ keresni máig tisztázatlan és nem egyértelmû kérdésekre is. II. A könyv elsõ három fejezetét nevezi Lévay Miklós azonos tárgyú recenziójában az orvosi felelõsség általános részének, 7 itt kapnak helyet a büntetõjogi alapfogalmak és a róluk vallott különbözõ álláspontok, s ezeket vetíti a késõbbiekben Dezsõ László az orvosi tevékenységre. Az elsõ fejezet a bûncselekmény fogalmát próbálja meg tisztázni, vitába szállva azzal a megfelelõ absztrakciót nélkülözõ meghatározással, miszerint bûncselekmény az, amit a törvény büntetni rendel. E meghatározás circulus vitiosus, hiszen ahogy Dezsõ írja egy fogalmat önmagával definiálni logikailag ellentmondásos, s a miért kérdése is megválaszolatlanul marad. Ehelyett a klasszikusnak is nevezhetõ bûncselekmény-fogalomból indul ki: bûncselekmény a tényállásszerû, jogellenes és bûnös cselekmény, majd sorra elvégzi e definíció egyes fogalmi elemeinek a vizsgálatát. Kettõ ezek közül ami mögött értékelõ mozzanat rejlik tág mozgásteret ad a könyv írójának is, így a jogellenességé és a bûnösségé. Kérdésként merülhet fel ugyanakkor, hogy lehetséges-e egy megfelelõ, az absztrakció egy magasabb szintjén elhelyezkedõ, általános érvényû fogalom megalkotása. Dezsõ is tisztában van azzal, hogy egy általános igénnyel megfogalmazott bûncselekmény-fogalom iránti igény a jogbiztonság követelménye miatt is a büntetõjog-tudományt kialakulása óta jellemzi. Szerinte a társadalomra veszélyesség objektív és tartalmi ismérv, amelynek a segítségével választ kaphatunk arra, hogy a törvény miért büntet bizonyos magatartásokat. Ez az, amit az elkövetõ tudata a magatartás tanúsításakor átfog, és ahhoz pszichikailag, érzelmileg is viszonyul valamilyen formában, s ez lesz a bûnösség alapja. Szent Ágoston, amikor tér és idõ meghatározását kérdezték tõle, azt mondta, hogy ha nem kérdezik, tudja, ha kérdezik, nem. Lehetséges, hogy 4 DÓSA ÁGNES: Az orvos kártérítési felelõssége. Budapest: HvgOrac, 2004, GELLÉR BALÁZS: Az orvosi felelõsségbiztosítás a magyar jogban. In SÓTONYI PÉTER (szerk.): Orvosi felelõsség Budapest: Semmelweis Kiadó, 2006, KLAUS ULSENHEIMER: Die Entwicklung des Arztstrafrechts in der Praxis der letzten 20 Jahre. In ADOLF LAUFS CHRISTIAN DIERKS ALBRECHT WIENKE TONI GRAF-BAUMANN GÜNTER HIRSCH (Hrsg.): Die Entwicklung der Arzthaftung. Berlin: Springer, 1997, LÉVAY MIKLÓS: Dezsõ László: Az orvos büntetõjogi felelõssége. Jogtudományi Közlöny, 1982/9, 740.
7 Varia 205 így van ez a bûncselekmény-fogalommal is? Hiszen Dezsõ munkája óta napjainkra már a társadalomra veszélyesség kategóriája ingott meg. A társadalomra veszélyességnek, mint a bûncselekmény-fogalom részének már kialakulásakor megfigyelhetõ a jogellenességgel való konfliktusa. A cselekmény társadalomra veszélyességének hiányára hivatkozva a hazai büntetõjog tudomány és joggyakorlat sokféle esetkörben tartotta lehetségesnek a büntetõjogi felelõsség kizárását. Ezen esetkörök egy részében a társadalomra veszélyesség a materiális jogellenesség funkcióit látta el. 8 A következõkben e társadalomra veszélyességet elemzi Dezsõ az orvosi tevékenységgel összefüggésben, s két büntetõjogi felelõsséget kizáró okot tárgyal részletesen: a sértett beleegyezését és az orvosi hivatásból eredõ kötelesség teljesítését. A jogalkotó a társadalomra veszélyes cselekmények közül csak azokat minõsíti bûncselekménnyé, amelyek ellen a büntetõjog eszközeinek igénybevétele indokolt. Lehetséges azonban, hogy egy cselekmény kimeríti valamelyik bûncselekmény törvényi tényállását, azonban mégsem veszélyes a társadalomra. Ilyen adott esetben az orvos tevékenysége is, annak jogosságát és társadalmi hasznosságát senki nem vonja kétségbe, így nem tekinthetõ bûncselekménynek illetve csak formálisan, például testi sértésnek az olyan magatartás, amelyet az orvos gyógyítás céljából a beteg beleegyezése alapján tanúsít. Az orvosi tevékenységre vonatkozó alapvetõ szabályokat a mû megírásának korában az egészségügyrõl szóló évi II. törvény 9 és a hozzá kapcsolódó alacsonyabb szintû jogszabályok tartalmazták; ezek adták azokat a feltételeket, amelyek megvalósulása esetén az orvos tényállásszerû cselekménye nem tekinthetõ társadalomra veszélyesnek (jogellenesnek). Dezsõ felvet és nyomatékosít néhány az egészségügyi törvényben aggályos vagy éppen szabályozatlanul hagyott problémát a beteg beleegyezésével kapcsolatban. Elsõként ilyen a beleegyezés határának kérdése. Hiszen az orvostudomány fejlõdése nem csak elõnyökkel jár, hanem káros kihatásai is lehetnek, s napjainkban a genetika fejlõdésével mindez sokkal élesebben merül fel. Olyan helyzetek adódhatnak, amelyek Dezsõ korában még utópiának számítottak. Felteszi a kérdést: Vajon rendelkezhet-e a beteg a saját testi épségével vagy egészségével? Álláspontja szerint igen, mert az élet veszélyeztetését célzó beleegyezés nem azonos az élet kioltását célzó belelegyezéssel, de ilyenkor szigorúbb elveknek kell érvényesülniük. Hogy melyek ezek, egyáltalán mit takarhatnak a szigorúbb elvek, arra Dezsõ nem ad választ, ugyanakkor aszerint különböztet, hogy az orvosi beavatkozás közvetlenül a beteg érdekét, vagy a tudomány fejlõdését szolgálja, esetleg mindkettõét. Helytállóan állapítja meg viszont, hogy a beleegyezés és a felvilágosítás egymástól el nem választható fogalmak, elõbbit ugyanis az utóbbi tölti meg tartalommal. A beteg felvilágosítást kap az orvostól arra nézve, hogy mibe egyezik bele, ez az alapja a napjainkra kifejlõdött tájékozott beleegyezésnek (informed consent), s ennek fontosságát mutatja az éppen Dezsõ mûvének megírása idejében az Egyesült Államokban végbement ún. malpractice crisis. Helytálló továbbá az a megállapítása, miszerint új eljárásokkal kapcsolatban gyakran nem lehet elválasztani egymástól a gyógyítási és kísérleti célt, e gondolat azonban 8 HOLLÁN MIKLÓS: Megkésett búcsú a társadalomra veszélyességtõl. 9 Jelenleg az egészségügyrõl szóló évi CLIV. törvény.
8 206 Varia bõvebb kifejtést igényelt volna a könyvben, hiszen egész egyszerûen arról van szó, hogy a jogi szabályozás természetébõl adódóan vagy sem az orvostudomány fejlõdése mögött halad. Ezt kiválóan lehetne illusztrálni olyan esetekkel, amikor például elsõként a világon sikerül egy orvoscsoportnak egy minden tekintetben új beavatkozást véghezvinni. Mi történik, ha az orvos hibázik, s a mûtét nem sikerül? Ki lenne szakértõ egy a világon elsõként elvégzett orvosi beavatkozás kapcsán? 10 Ki tudná megmondani, hogy melyek a szakma szabályai egy ilyen eljárásban? III. Az orvos foglalkozási szabályok hatálya alatt áll, amelyek megszegése esetén megvalósulhat a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés törvényi tényállása. Az orvos büntetõjogi felelõsségét már a veszélyhelyzet bekövetkezése megalapozza, erre tekintettel Dezsõ könyvében megtaláljuk a veszélyeztetési bûncselekményekre vonatkozó álláspontokat. 11 Az orvosi beavatkozások nagy része önmagában is veszélyt jelenthet a beteg számára, s ennek ellenére találkozunk a kellõ figyelmet és körültekintést nélkülözõ orvosi magatartásokkal. Ezzel kapcsolatban szól a veszélyeztetési bûncselekményeknél az elõrehozott büntetõjogi védelemrõl, annak megelõzõ szerepérõl, s ezt különösen indokoltnak tartja az orvosi foglalkozás körében, hiszen itt a jogi védelem tárgya az ember élete és testi épsége. Külön foglalkozik azzal a kérdéssel, hogy nem gátolja-e az elõrehozott büntetõjogi védelem az orvostudomány fejlõdését (az orvosi kísérleteket, kutatásokat); határvonalat próbál keresni a tudományos elõrehaladás és az ember, a társadalom számára veszélyes, indokolatlan kockázat között, ez utóbbit elutasítván. Megítélésem szerint egyértelmû határvonalat húzni képtelenség, s Dezsõ próbálkozása is hiábavaló a következõk miatt: az orvosi tevékenységnek immanens eleme a kísérletezés. A huszadik század robbanásszerû orvostudományi fejlõdése újabb és újabb, eddig nem tapasztalt perspektívákat ígér, ugyanakkor új veszélyhelyzeteket is teremt. Gondoljunk a náci Németország orvostudományi kísérleteire, vagy gondoljunk a világon elsõként Barnard professzor szívátültetésére, ami a maga idejében inkább volt nevezhetõ a tudomány elõrehaladását célzó beavatkozásnak. De megemlíthetõ az in vitro megtermékenyítés is, melynek sikeres kifejlesztéséhez az orvospáros Steptoe és Edwards több száz emberi embriót használt fel. 12 Dezsõ elsõsorban az egyéni és a társadalmi hasznosságot helyezi elõtérbe, valamint azt, hogy csakis gyógyítás céljából megengedett a kísérleti jellegû orvosi tevékenység. Dezsõ kifejti, hogy az etikai normák nem biztosítanak olyan mértékrendszert, ami alapján ítélkezni lehetne, s ez nehezíti a felelõsségre vonást. Ezzel a szerzõ szükségképpen vet fel jogpolitikai kriminálpolitikai kérdéseket. Minden országban megfigyelhetõ ugyanis, hogy a büntetõjog mint ultima ratio bevezetését az orvoslásba túlzott óvatosság jellemzi. Az etikai normák alkalmazása attól függ, hogy a társadalom mennyire hiszi el, hogy ezek megnyugtató megoldást nyújthatnak. 13 Részletesen 10 LANDI BALÁZS: Az orvosi mûhiba fogalmáról. Magyar Jog 2002/6, LÉVAY i. m GUIDO APPIUS: Risken des In-vitro-Fertilisation (IVF) beim Menschen. In Der Status des Embryos (Hrsg. IMABE). Wien, 1989, BUSCH BÉLA: Az orvosi tevékenység büntetõjogi szabályozása. In SÓTONYI i. m. 158.
9 Varia 207 mutatja be Dezsõ az egyes kutatásetikai kódexeket, például a Nürnbergi Kódexet és a Helsinki Deklarációt. Máig érvényes az a megállapítása, miszerint a jogászok el akarják kerülni, hogy e kérdéseket a tudomány önszabályozásának síkján oldják meg, a tudósok viszont el akarják kerülni a külsõ korlátokat és kontrollt; 14 s nem nehéz belátni, hogy a beteg ember így válik szubjektumból objektummá, a betegcentrikus orvoslás pedig tudomány-centrikussá. Dezsõ az elõbbi mellett tesz hitet. A könyv megírása óta eltelt idõ alatt számos nemzetközi dokumentum jött létre, 15 s a jelenleg hatályos Büntetõ Törvénykönyvbe is bekerültek az orvosi kutatásokkal, kísérletekkel kapcsolatos tényállások, ám ezek sem biztos, hogy útját állják a tudomány elõretörésének. Határozottan szögezi le Dezsõ László, hogy mivel a büntetõjog emberközpontú tudomány, az ember legelidegeníthetetlenebb személyi joga az élethez, testi épséghez, egészséghez fûzõdnek. Az állam köteles olyan szabályrendszert felépíteni, amely betartása esetén az élet és egészség megfelelõ szintû védelmét nyújtja. 16 Ezek integritása olyan társadalmi érték, amely fokozott büntetõjogi védelmet kíván. Ezért a büntetõjognak figyelemmel kell kísérnie minden olyan eseményt, amely alkalmas az emberi jogok veszélyeztetésére. Az emberen végzett kutatások jogosságának elméleti ellenõrzésére egy matematikai modellt dolgoz ki, amelynek alapja az egyéni, társadalmi és kutatási érdek, s ezekhez kapcsolja a beteg beleegyezését. Minél nagyobb a beavatkozáshoz fûzõdõ közvetlen egyéni érdek, annál nagyobb kockázat engedhetõ meg. Álláspontom szerint a dezsõi modell ma már nem állja meg a helyét; ellenvetésként fogalmazható meg például az ún. terápiás klónozás esetköre, amelynek egyéni hasznossága óriási, hiszen eddig gyógyíthatatlannak hitt betegségek kezelését szolgálná (pl. Alzheimer-kór, cukorbetegség), a módszer mégis tiltott, méghozzá büntetõjogilag. IV. A büntetõjogi felelõsségre vonás sine qua non-ja a bûnösség. Ennek szenteli a könyv a III. fejezetet. Ebben a fogalom általános és jogirodalmi ismertetésén túl részletesen elemzi az orvosi tevékenység szempontjából releváns bûnösségi alakzatot, a gondatlanságot; 17 s e fejezet már gyakorlati példákkal, jogesetekkel is illusztrálja az elméleti mondanivalót. Dezsõ egyetért Békés Imrével abban, hogy elutasítja a gondatlanságra vonatkozó elméletek minden esetre való általánosítását, s a gondos orvos hibáját aktuális pszichológiai defektusnak tartja, amelyben nagy jelentõsége lehet a konkrét élethelyzeteknek. Ennek alátámasztására elemez egy jogesetet, s arra a következtetésre jut, hogy az orvos a konkrét élethelyzetbõl, így például a rendkívüli munkateherbõl adódóan is lehet aktuálisan gondatlan, noha egyébként kiváló orvosi munkát végez. Egy nehéz életbeli helyzet is kiválthat gondatlanságot, amikor az egyén nem helyesen dönt, s társadalomra veszélyes következményeket okoz. Ezt Dezsõ a fokozott veszéllyel járó tevékenység így az orvoslás folyományának tartja. 14 ADOLF LAUFS WILHELM UHLENBRUCK: Handbuch des Arztrechts. München: C.H. Beck, 1999, Ezeket összefoglalja SÁNDOR JUDIT (ed.): Society and Genetic Information. Budapest NewYork: CEU Press, 2003, BUSCH i. m LÉVAY i. m. 742.
10 208 Varia Ugyanakkor gyakran a konkrét élethelyzet semmiféle jelentõséggel nem bír a gondatlan bûncselekmény elkövetése szempontjából, s ekkor a döntõ szerep az egyén negatív tulajdonságaié. Lényegesnek tartja, hogy amennyiben adottak a kötelességek és a lehetõségek ahhoz, hogy az egyén felismerje, és elõre lássa cselekményének veszélyét és káros következményeit, s mégsem ennek megfelelõen cselekszik, akkor a magatartás személyiségtõl függõ, bûnös cselekmény. A könyv ismerteti a tudatos gondatlanság és az eshetõleges szándék elhatárolási problémáit ami elméletileg egyszerûnek látszik, gyakorlatilag viszont nehéz. Dezsõ szerint a különbség a következmények komolyan vagy könnyen vételében van. 18 Tudatos gondatlanság esetén az egyén az orvos elkerülhetõnek ítéli cselekménye következményeinek lehetõségét, s ebben az elkerülhetõnek ítélt következmények elmaradásában bizakodik. A könnyelmû bizakodás miatt nem tartja lehetségesnek, hogy magatartása következményei beállnak. Ha viszont csodában bizakodik, tudatos gondatlanság már nem állapítható meg hangzik a dezsõi megállapítás egy jogeset elemzése kapcsán. A hanyag gondatlanság mindig valamilyen kötelesség megszegését jelenti. Az orvos vonatkozásában a foglalkozás szabályainak megtartása: kötelesség. E kötelesség gondatlan megszegése pedig azt jelenti, hogy az orvos nem fejtette ki azt a gondosságot, amelyre köteles lett volna. Ezzel kapcsolatban élesen bírálja a szerzõ a bírói gyakorlatot: az objektív gondossági kötelezettség megsértése önmagában nem alapoz meg hanyag gondatlanságot, fenn kell állnia a káros következmény beállása szubjektív elõreláthatóságának is. Egyet lehet érteni vele, hiszen az, hogy az orvos köteles volt elõre látni a káros következmények lehetõségét, nem jelenti azt, hogy konkrét esetben képes is volt rá. Vizsgálandóak tehát az orvos személyes tulajdonságai is: képességei, ismeretei, kora, tapasztaltsága, mûszerekkel való ellátottsága. V. Az élet és a halál létünk két rejtélye mondja Dezsõ. A könyv különös része elsõ fejezetének fõ kérdése: meddig terjed az emberi élet büntetõjogi védelme, 19 hiszen az élet elleni bûncselekmények megítélésénél elsõrendû szerepe van annak, hogy mely idõponttól tekintjük az embert élõnek, illetve halottnak. Az orvosi tevékenységre vetítve ez a következõ esetekben vetõdhet fel: újraélesztés, eutanázia, szerv- és szövetátültetés. A szerzõ véleménye szerint a halál fogalma elsõsorban orvosi megítélés tárgya, s a jogi megítélésnek ezen kell alapulnia. Nem sokkal ezután azonban felteszi a kérdést: Vajon az orvostudomány képes-e a halál tényét pontosan körülírni, s ezzel a jog számára megfelelõ alapot szolgáltatni? Meghatározható-e a pontos határ élet és halál között? Ismertet különbözõ nézeteket erre vonatkozólag amelyek jobbára filozófiai alapokhoz nyúlnak vissza így például azokat, amelyek a tudati funkciók hiányát azonosítják a halállal, minek következtében az elmebetegek értelmetlen élete nem is élet. Ennek nyomán megemlítendõ bár szeretném kerülni a kasszandrai allûröket, hogy napjainkban talán még élesebben vetõdnek fel e vélemények a modern bioetikában. Így Singer és Tooley utilitarista felfogása szerint bi- 18 Uo. De Lévay szerint ez nem megnyugtató sem az elmélet, sem a gyakorlat szempontjából. 19 Uo.
11 Varia 209 zonyos kritériumok alapozzák meg a személy mivoltot, ilyen például az öntudat, az érdek, a jövõre orientáltság (preferencia-utilitarizmus). Nézeteik szerint a fogyatékkal élõket el lehet pusztítani. 20 Hasonlóan vélekedik Engelhardt és Harris is: az embriókat, újszülötteket, kómában fekvõ betegeket megölni nem bûncselekmény, mivel életük számukra nem jelent értéket. Szerintük elképzelhetõ az is, hogy egy anya pénzért hordjon ki egy magzatot, gyermeket, ami vagy aki azután szervbankként funkcionálhatna. 21 Napjainkban egyes beavatkozási lehetõségek látszólag képesek életben tartani a saját mûködésre már képtelen emberi testet, emiatt a halál fogalma relatívvá válik. 22 Minderre tekintettel egyet kell érteni Dezsõ Lászlóval abban, hogy a halál fogalma a tudományos-technikai fejlõdés függvénye, annak örök érvényû meghatározása nem lehetséges. Ha a tudományos-technikai helyzettõl elvonatkoztatunk, az üres általánosságokba, amorális következtetésekbe torkollik. Dezsõ a halál fogalmának vizsgálata helyett inkább a halál bekövetkezése idõpontjának vizsgálatát ajánlja, a büntetõjogi védelem határait ugyanis ez szabja meg. Azonban felismeri, hogy ez sem kecsegtet több sikerrel; meg kell elégedni a halál idõpontját megközelítõ vélelemmel. Lehet-e bizonyítani, hogy az orvos felróható magatartásának következménye a klinikai halál biológiai halálba való átmenete? Egy szakszerû újraélesztés nem mindig eredményes, és visszafordíthatatlanul bekövetkezik a biológiai halál. Mai tudásunk szerint a klinikai halál állapota néhány perc, s a sikeres újraélesztést követõen az életjelenségek visszatérnek. Roppant nagy jelentõsége van az újraélesztés megkezdésérõl és befejezésérõl való döntésnek, mivel ebben az átmeneti állapotban az idegrendszer tevékenységérõl nincs direkt információnk. S mivel pontosan ezen átmeneti állapot hosszát nem tudjuk, a halál idõpontjának megállapítása is relatív. 23 Tehát a halál folyamat, s a szerzõ álláspontja is inkább e felé közelít. A fejezet második részében foglalkozik Dezsõ a könyv megírása óta már jóval vitatottabbá vált kérdéssel, az eutanáziával. Mindenekelõtt ismerteti annak kialakulását, történeti fejlõdését; majd ismerteti a rá vonatkozó különbözõ teóriákat is. A fogalom orvostudományi értelmezésének leírása után megállapítja, hogy az eutanázia orvosi és jogi jelentése eltér egymástól. A jog nem különböztet élesen aktív és passzív eutanázia között, tekintettel arra, hogy a büntetõjogban az eredmény síkján a tevés és mulasztás igen közel állnak egymáshoz. Kategorikusan utasítja el Dezsõ az utilitarista-haszonelvû elméleteket, miszerint az emberi élet értéke annak hasznosságához, gazdasági értékéhez tapad: Az emberi élet értékét nem lehet a kettõs könyvelés szabályai szerint megítélni teszi hozzá szentenciaszerûen. Az emberi jogok felõl történõ megközelítéshez érdekes fejtegetést fûz. Ez utóbbi irányzat érvei a halálhoz való jog körül keringenek, s mivel Dezsõ megfogalmazásában minden ember in rerum natura meghal, akár van joga erre, akár nincs, ezért halálhoz való jogról beszélni értelmetlen. Az eutanáziát elhatárolja az öngyilkosságtól, míg utóbbi esetén ugyanis a 20 Részletesen ismerteti KATHRIN BRAUN: Menschenwürde und Biomedizin. Frankfurt: Campus, 2000, BRAUN i. m KERESZTY ÉVA: A halál orvosi és jogi fogalmai. Jogtudományi Közlöny 2002/9, KERESZTY i. m. 390.
12 210 Varia cselekményt maga az öngyilkos hajtja végre, elõbbinél az orvosra hárul az aktív szerep. Síkra száll a szerzõ az emberhez méltó halál mellett, ami ahogy az erre vonatkozó nézeteibõl következtetésként levonható tulajdonképpen a kezelés visszautasításához való betegjogot jelenti, amit az új egészségügyi törvény már részletesen szabályoz gyógyíthatatlan betegek esetében is. Ennek pedig semmi köze nincs az eutanáziához; helytállóan állapítja meg a szerzõ, hogy zavart okoz, ha megpróbálnak a szavaknak olyan jelentést tulajdonítani, amelyekkel azok nem rendelkeznek. 24 VI. A szó kergeti jelentését. szól a Weöres Sándor-i aforizma, s igaz ez az ún. orvosi mûhiba kifejezéssel kapcsolatban is. Mûhibán az orvostudomány általánosan elismert szabályainak meg nem tartását értik mind a mai napig, s ehhez társul egy objektív felelõsséget sejtetõ tartalom, ami azt a benyomást kelti, mintha a mûhiba léte vagy nemléte döntené el a felelõsség kérdését. 25 Ezzel szemben a büntetõjogi felelõsséghez a mûhiba objektív megtörténtén túl szubjektív tényállási elemek is szükségesek. 26 A könyv ötödik fejezete az orvosi mûhiba diszpozíciószerûségét teszi a figyelem középpontjába a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés kapcsán. Dezsõ is miután bemutatja annak eredetét helyteleníti a mûhiba kifejezés használatát, helyette inkább az orvosi veszélyeztetés kifejezést tarja megfelelõnek, s álláspontom szerint nézeteiben immanensen benne rejlik a következtetés: tulajdonképpen sem a könyv megírása idején, sem ma az orvoslás egyes területein nem létezik általánosan elismert szabály a gyógyító tevékenységet illetõen. Mire egy új módszer általánosan elismertté válik, gyakran el is avul. 27 Az orvos felelõsségét megalapozó bûncselekmény akkor valósul meg, ha az orvos foglalkozási szabályainak megszegésével közvetlen veszélyhelyzetet hoz létre. A könyv behatóan és csoportosítva vizsgálja, hogy mit is kell foglalkozási szabálynak tekinteni. Így írott szabályok az egészségügyi jogszabályok kógens és diszpozitív rendelkezései, de tágabb értelemben ide tartoznak a tankönyvekben, szakkönyvekben, szakfolyóiratokban foglaltak is. Ezeken kívül számtalan íratlan szabály ismeretes. Ugyanakkor Dezsõ is felveti, amit jóval késõbb Sándor Judit fogalmazott meg markánsan: mérnöki pontossággal behatárolt, minden szikemozdulatra kiterjedõ szakmai elõírások nem alakultak ki sehol. 28 Ez természetesen megnehezíti a büntetõjogi értékelést, ahogy az is, hogy ennek megítélésére nem vonatkozik a iura novit curia elve. 29 Az orvos büntetõjogi felelõsségét viszont nem az eredménytelenség alapozza meg, a gyógyítás sikere még lege artis végzett tevékenység esetében is gyakran bizonytalan. Tekintettel arra, hogy a foglalkozási szabályszegés megítélése bonyolult, Dezsõ szerint elengedhetetlen bizonyos kategóriák felállítása, ez mind az orvoslás, mind az igazságszolgáltatás érdeke; ilyen a gyógyítás kockázata, a szövõdmény és a gyógyítási hiba. 24 Vö. FILÓ MIHÁLY: Az eutanázia a német büntetõjogi gondolkodásban. Magyar Jog 2002/8, 482.; vagy 22/2003 (IV. 28.) AB határozat. 25 SÁNDOR JUDIT: Gyógyítás és ítélkezés. Budapest: Medicina, 1997, BUSCH i. m LANDI i. m SÁNDOR i. m. 93.
13 Varia 211 A jogirodalom szerint a gyógyítás kockázatának tekinthetõ minden olyan káros következmény, amely a tudomány mindenkori állása szerint a beavatkozásnak nem szükségszerû velejárója, nem számítható ki, el nem kerülhetõ, s nem orvosi szabályszegés idézte elõ. Tehát csak akkor beszélhetünk a gyógyítás kockázatáról, ha a káros következmény a foglalkozási szabályok betartása ellenére is bekövetkezett volna. Dezsõ rámutat a helyzet paradox voltára, ugyanis az orvosnak a gyógyítás érdekében kockázatot kell vállalnia, tehát a kockázat vállalása az orvos számára foglalkozási szabály. Ez megítélésem szerint téves álláspont, s inkább Törõ Károly véleményét osztom a következõkben: a kockázatos döntést a jogrend megengedi, 30 de nem az orvos vállalja a kockázatot, hanem a beteg. Az orvos a beteg érdekében tevékenykedik, az esetleges káros következmények is a betegnél jelentkeznek. A kockázat vállalása amihez adott esetben hozzájárul csak a beteg joga lehet. 31 A szerzõ többféle differenciálási lehetõséget tart elképzelhetõnek a gyógyítás kockázata körében. A beteg terhére esõ kockázat az, ami magában a betegség sajátos természetében rejlik. Ide tartoznak továbbá azok, amelyek a beteg szervezeti adottságaiból adódnak. Az ezekbõl eredõ káros következmények bekövetkezését nem lehet elõre látni, vagy ha igen, azok a beavatkozás elkerülhetetlen velejárói. Dezsõ az indokolt kockázatvállalás határait kutatja, melynek során szerinte mindig a konkrét eset körülményeibõl kell kiindulni, az elvonatkoztatott általánosítást mindenképpen kerülendõnek tartja; így azt is, hogy az orvos akkor felel a kockázat túllépéséért, ha ezzel a beteget nagyobb kockázatnak teszi ki, mint amivel annak elmaradása járt volna. Hiányolom, hogy a könyv nem tér ki külön ezen a ponton az orvosszakértõ szerepére. Mióta ugyanis mûhibás eljárások léteznek, a legtöbb nehézség abból ered, hogy a szakértõ a mágikus jelentõségûvé vált 32 gyógyítás kockázatának jelöl meg egy káros eredményt, s ez automatikusan jogi minõsítést is eredményez, 33 az ügyet gyakorlatilag ez dönti el. A jog viszont a szakértõi szempontoktól eltérõen kell értékelje a beavatkozásokat, s akadnak olyan döntések, amelyekben a bíróság nem tudott felülkerekedni a nyilvánvalóan hibás szakértõi érvelésen sem. Érdekes továbbá összevetni a büntetõjogi és a polgári jogi ügyekben a végeredményt, míg ugyanis a büntetõügyben nem foglalkozási szabályszegés, hanem a gyógyítás kockázata az, ha például mûtét után idegen test például törlõkendõ marad a hasüregben, addig a polgári eljárásban ettõl gyökeresen eltérõ lehet a bíróságok véleménye, ott az idegen test hasüregben hagyása miatt rendre megállapítják az orvos (intézmény) felelõsségét. Ami tehát adott esetben nem foglalkozási szabályszegés a büntetõjog szempontjából, a polgári jog szempontjából az lehet. 34 Mindezek egyértelmû megítélését tovább nehezíti a gyógyítás, a gyógymódválasztás szabadsága. A gyógyító eljárások eredményét nehéz elõre pontosan felmérni, 29 BUSCH i. m ERDÕSY EMIL: Az orvosi tevékenység megengedett kockázata és a büntetõjogi felelõsség. Jogtudományi Közlöny 1983/6, TÖRÕ KÁROLY: Az orvosi jogviszony. Budapest: Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1986, SÁNDOR i. m SÁNDOR i. m SÁNDOR i. m és 215.; és DÓSA i. m ; valamint MÉSZÁROS i. m. 123.
14 212 Varia a hatás függ az emberi szervezet sokszor nehezen megismerhetõ sajátosságaiból. Ez pedig megköveteli, hogy a többféle eljárás közül a beteget ellátó orvos legyen jogosult kiválasztani az adott esetben a legmegfelelõbbet. Ami persze nem korlátlan és nem öncélú. 35 Dezsõ külön alcímet szentel a gyógymódválasztási szabadságnak. Fontosnak tartja hangsúlyozni, hogy e szabadság csak addig terjed, amíg nem sérti a foglalkozás szabályait. Korlátja, hogy a beteget az orvostudomány mindenkori állásának megfelelõ gyógykezelésben kell részesíteni. Dezsõ rávilágít ennek ellentmondásos helyzetére, hogy ti. az orvostudomány mindenkori állása azonos-e térben és idõben egyaránt. Válasza egyértelmû, egy vidéki orvos ismerete nem mindig éri el egy országos intézmény színvonalát. Ezzel egyet lehet érteni, nem minden orvosi intézménynek állnak rendelkezésére azok a feltételek, amelyek az orvostudománynak megfelelõ ellátáshoz szükségesek. Ez viszont nem jogosítja fel az orvost, hogy a gyógymódválasztási szabadságra alapozva mellõzzön szükséges eljárásokat, gondoskodnia kell arról, hogy más intézmény vegye át a beteg gyógykezelését. 36 Az orvos büntetõjogi felelõsségének megállapításához nem elég a foglalkozási szabály megszegése, szükséges a tényállás megvalósításához, hogy más vagy mások élete, testi épsége, egészsége közvetlen veszélybe kerüljön. Így érkezik el Dezsõ a közvetlen veszély értelmezéséhez. Ismerteti a jogirodalmi álláspontokat, melyek közül Földvári József nézetét tartja elfogadhatónak. Eszerint veszélyeztetés esetén a védett jogtárgyon még semmiféle sérelem nem esett, hanem a magatartás elõidézett egy olyan helyzetet, amely nagy fokban valószínûsíti a jogtárgy hátrányos megváltozásának a lehetõségét. Különös jelentõséget tulajdonít a valószínûsíti kifejezésnek, mivel ha a sérelem bekövetkezett, azt megelõzte közvetlen veszély, ha viszont tényleges sérelem nincs, a közvetlen veszély csupán valószínûsíthetõ. Kérdés, hogy a veszély valószínûségének milyen foka az, amit már büntetõjogilag értékelni kell. Tényként szögezi le a szerzõ, hogy az orvosi tevékenység körében nem hasznosítható a távoli és közvetlen veszély megkülönböztetése, mivel az emberi szervezet és a betegség sok bizonytalansági tényezõje miatt ugyanazon magatartás egyszer távoli, máskor közvetlen veszélyt jelent. Dezsõ ismét a realitások talaján áll, a veszélyt mindig a konkrét eset összes körülményének elbírálásával kell megállapítani, az mindig személyre és helyzetre konkretizált veszély. A szerzõ figyelmét azonban elkerüli az a tény, hogy a veszélyhelyzetet a legtöbb esetben laikusok nem képesek felismerni. A büntetõeljárást túlnyomó többségében az elhunyt beteg hozzátartozói kezdeményezik, õk pedig csak a halálról értesülnek, a kezelés vagy mûtét során felmerülõ szabályszegésrõl és veszélyhelyzetrõl nem. 37 VII. A foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés akkor tényállásszerû, ha a közvetlen veszélyhelyzetet a foglalkozási szabályszegés okozza. Erre tekintettel Dezsõ az okozatosság kérdéseit is vizsgálódási körébe vonja. Mozaikszerûen tekinti át az egyes okozatossági elméleteket: a feltételek egyenértékûségének tanát, az okkivá- 35 TÖRÕ i. m TÖRÕ i. m TÓTH i. m. 508.
15 Varia 213 lasztó teóriákat és az adekvát kauzalitást. Bírálja, hogy az elméletek gyakran szubjektív szempontokat visznek az objektív okozati összefüggésbe, például az elõreláthatóságot, aminek hiánya kizárná az okozati összefüggést. Nem ért egyet azzal, hogy az okozatosság bírói értékelés kérdése, amennyiben a bírónak az általános élettapasztalat szerint kellene állást foglalnia abban a kérdésben, hogy okozatosnak tekintsen-e valamely tényt vagy sem. Véleménye szerint az okozati összefüggést bírói mérlegelés alapján nem lehet tisztázni, ez szerinte szakértõi kérdés. Dezsõ kritikája álláspontom szerint helytálló az okkiválasztó és adekvát elméletek vonatkozásában, de érzésem szerint nem ad egyértelmû választ arra, hogy mi alapján kell az okozati összefüggést megítélni. Tulajdonképpen a szakértõ bevonása sem megnyugtató számára, hiszen ahogy mondja a szakértõ az okozati összefüggést természettudományos alapon munkálja ki, a mérlegelés alapja így csak természettudományos lehet, a jogi és az orvosi kauzalitás tehát nem mindig vág egybe. Megítélésem szerint az okozati összefüggés kérdését nem ártana õszintébb alapokra 38 helyezni: Nyilvánvaló s ez több jogirodalmi nézet problémája, hogy a tágan felfogott okozatosság, így például a conditio sine qua non hasznavehetetlen a jogalkalmazó számára, õt csak azok az okozati szálak érdekelhetik, amelyek a felelõsségre vonás érvényre juttatása miatt egy bizonyos emberhez vezetnek. Azt, hogy mi okozatos, nem a jogtudomány mondja meg, hanem a természettudomány a természet törvényei alapján. A jog eltekinthet egy meglévõ, de rá nézve érdektelen okozatosság figyelembe vételétõl, azonban az okozatosság létét nem tagadhatja, az ugyanis, mint ténybeli jelenség, vagy fennforog, vagy nem; azt, ha egyszer hiányzik, sem odakölteni, sem, ha fennforog, letagadni, semmiféle mellékcél kedvéért nem lehet. 39 Az okozatosság maga mindig ugyanaz, s a jogalkalmazó feladata, hogy a ténybeli okozati láncból mely mozzanatokat von a jogpolitikai beszámítás körébe. Az okozatosság ténykérdésébe nem volna szabad belejátszani azt a jogpolitikai kérdést, hogy hol kell a felelõsség határát megvonni. A bíró az eset összes körülményeinek mérlegelésével ott vágja el a beszámítás lehetõségét az okozatosság távolodó fokain, ahol azt meggyõzõdése szerint indokoltnak tartja, egyik esetben többet, másik esetben kevesebbet von a mérlegelésbe. S ettõl az okozatosság még megmarad tisztán ténybeli kérdésnek, amihez nem kell külön jogi okfogalmat kitalálni. Ezért indokolatlan egyes okozatossági elméletek félelme, hogy egy eseménnyel összefüggésbe kerülnek olyan magatartások, amelyeknek jogi szempontból semmi jelentõségük nincs. A jogpolitikai-beszámítási kérdéseket nem az okozatosság megerõszakolásával kell érvényre juttatni, hanem a jognak nyíltan be kell vallania, hogy létezik számára olyan ok, ami érték nélküli, s ez a jogszempontú elszigetelés már nem okozatossági kérdés. 40 A bûnösségi és minõsítési kérdéseknél a nehézség abból ered, hogy a büntetõjog a foglalkozás körében elkövetett veszélyeztetés alaptényállásában a gondatlan elkövetést, a minõsített eseteknél a szándékos elkövetést értékeli. A bíróságnak elsõként 38 Itt Marton Géza okozatossági elméletét szeretném felidézni. MARTON GÉZA: A polgári jogi felelõsség. Triorg (é. n.). 39 MARTON i. m MARTON i. m
16 214 Varia mindig azt kell vizsgálnia, hogy a veszélyhelyzet elõidézése tekintetében az orvost gondatlanság vagy szándékosság terheli-e, s ezt követõen kell azt megállapítani, hogy a foglalkozási szabályt szándékosan vagy gondatlanul szegte-e meg az orvos. 41 Nem nyomatékosítja azonban Dezsõ, hogy a szándékos orvosi veszélyeztetés a gyakorlatban alig értelmezhetõ, ilyenrõl a náci orvosok emberkísérletei óta nem igazán tudunk, 42 jóllehet leír egy esetet, amelyben szándékos veszélyeztetést állapított meg a bíróság, de másodfokon a Legfelsõbb Bíróság már gondatlannak minõsítette az elkövetést. Ma, ha az orvos tevékenysége során foglalkozása szabályait betartotta, a bekövetkezett káros következményért nem felel, az vagy az orvosi tevékenység kockázata, vagy diagnosztikus tévedés. Ez utóbbival kapcsolatban kiemeli Dezsõ, hogy az orvostudomány nem egzakt tudomány, az orvos büntetõjogi felelõssége nem jelenti a tévedhetetlenség igényét; majd felteszi a kérdést: Hol van a felelõsség határa? S rögtön kapjuk is a választ, miszerint ezt nem lehet teljes bizonyossággal, általánosságban megjelölni, a legügyesebb orvos sem dolgozhat a gép biztonságával. Nem lehet azt állítani, hogy a diagnosztikai tévedések eleve szakmai szabályszegésnek minõsülnek, s még kevésbé azt, hogy ezek bûnös cselekmények lennének. A szerzõ a diagnosztikus tévedéseket objektív és szubjektív okokra vezeti vissza. Elõbbihez sorolható a tárgyi feltételek hiányossága, utóbbi az orvos személyébõl fakad. Az orvos felelõssége a tévedés felróhatóságán alapul, e szerint végez csoportosítást Dezsõ: elsõként említi a fel nem róható hibát, amely esetben az orvos gondosan jár el, mégis bekövetkezik a káros eredmény. Másodikként említi a foglalkozási szabályszegést meg nem valósító, de szakmai hibaként értékelhetõ hibát, amikor az orvos több lehetõség közül választhat, s helytelen mérlegelés alapján dönt a nem megfelelõ mellett. S a harmadik csoportba tartoznak a felróható és szakmai szabályszegést is megvalósító hibák. A könyv hatodik fejezete foglakozik az orvostudomány fejlõdésével kialakult specializálódás felelõsségre gyakorolt hatásával. Hogyan alakul a modern betegellátásban egyre jellemzõbbé váló orvosi team egyes tagjainak felelõssége akkor, amikor az egyes tagok hibás tevékenységébe bekapcsolódhat más személyek egy vagy több hibája is. A kérdés megoldására Dezsõ több irányzatot ír le. Az elsõ szerint a polgári jogi felelõsség koncepciójára épülve a team vezetõjének kellene viselni a felelõsséget a tagok hibáiért, a teljes bizalmatlanság elve alapján. Egyetérthetünk Dezsõvel abban, hogy ez a büntetõjog számára is hasznavehetetlen, feltételezné ugyanis, hogy a team minden tagja tökéletesen ismeri a másik szakterületét. Egy orvosnak nem kell mindent tudnia, de azt igen, hogy hol vannak tudásának határai. 43 A második irányzat alapja az abszolút bizalom elve, minden tag tökéletesen megbízik a másikban. Viszont itt elõfordulhat, hogy az egyik tag olyan hibát követ el, ami a többi számára egyértelmûen megítélhetõ, mégse tehetne ellene semmit. Ez pedig nemcsak az orvoslás, hanem a büntetõjog alapvetõ elveivel is ellentétes. Végül a harmadik irányzat amivel Dezsõ egyetért, s ami napjainkban is érvényesül a korlá- 41 LÉVAY i. m TÓTH i. m KARL-OTTO BERGMANN: Die Arzthaftung. Berlin: Springer, 1999, 45.
17 Varia 215 tozott bizalom elvére épül, tehát az egyik résztvevõ mindaddig bízhat a másik helyes tevékenységében, amíg ennek ellenkezõje számára felismerhetõvé nem válik, s ekkor el kell veszítenie bizalmát. Minden tag a saját feladatkörében maga határozza meg a döntéseket. A team felelõssége tehát egyéni felelõsség, a büntetõjog nem ismeri a közös, illetve megosztott felelõsséget. IX. Összegzésként megállapítható, hogy Dezsõ László munkája a maga idején és napjainkban is élenjáró szerepet tölt be, mindmáig kevés szerzõ foglalkozik e témával, s még kevesebb kíván mind az orvostudomány, mind pedig a jogtudomány számára egyszerre használható ismereteket közölni. Kétségtelenül nem könnyû a feladat, ami alapvetõen abból a nehézségbõl adódik, hogy az orvostudomány és a jogtudomány szemlélete még ha mindkettõ az embert helyezi a középpontba eltérõ. 44 Helytállóan állapítja meg Lévay Miklós, hogy az orvosi szemlélet uralkodik a felelõsségre vonás területén, 45 s lehetséges, hogy a büntetõjog nem elég következetes a mûhibák megítélésében. Az orvosi tevékenység büntetõjogi fenyegetettségének értelme tulajdonképpen abban rejlik, hogy kikényszerítse az odafigyelést és gondosságot az orvos részérõl, hiszen nem kezelheti hanyagul, felületesen a beteget, aki életét bízza rá. 46 NAVRATYIL ZOLTÁN egyetemi tanársegéd (PPKE JÁK) FENYVESI CSABA A szembesítés szemtõl szembe a bûnügyekben Budapest Pécs, Dialóg Campus Kiadó, 2008, 320. ISBN Gyakorló szakemberek rengetegszer találkozhatnak ezzel a mondattal a büntetõügyek iratai között: a tanács elnöke megállapítja, hogy a szembesítés eredménytelen. Sokan valószínûleg bele sem gondolnak, hogy a büntetõeljárás egy igen régi és hasznos intézményével találkoznak éppen. Fenyvesi Csaba rutinos szerzõ: eddig három monográfiát, társzerzõségben egyetemi tankönyveket és több nyelven 170 tanulmányt jegyez. E mûvével bizonyítja, hogy egy elsõ ránézésre kis témakörben is lehet nemcsak terjedelmében, hanem az elvégzett kutatások és a levont következtetések színvonalát tekintve is monográfia szintû munkát alkotni. A szerzõ nem a könnyebb ellenállás irányába mozdul, nem egy olyan témában igyekszik maradandót alkotni, ahol bõségesen a rendelkezésére állnak 44 SZÁSZ BÉLA: Orvosi jogtudomány. Pécs: Danubia, 1925, LÉVAY i. m MÉSZÁROS i. m. 115.
18 216 Varia jogirodalmi források, empirikus kutatások. A hazai irodalom rendkívül szûkös a szembesítés témakörében, a nemzetközi irodalom sem a jogi, hanem inkább pszichológiai aspektusból elemzi a kérdést. Ráadásul talán éppen azért, mert a szembesítéshez a köztudatban a szembesítés eredménytelen mondatot kapcsolják, ezért többen már csak egy felesleges ballasztnak tartják, amelyet ha egy szép napon eltávolítanának a Be. törvénybõl, nem is keltene különösebb feltûnést, csak némi megkönnyebbülést. A szerzõ azonban széleskörû gyakorlati tapasztalatai alapján, sõt talán ezek ellenére amellett érvel, hogy a szembesítésnek igenis helye van a büntetõeljárásban, csupán a megfelelõ természettudományok által is alátámasztott módszerek megfelelõ alkalmazására lenne szükség ez pedig az intézmény hasznosságát is megnövelné. A mû szerkezete jól átlátható, kisebb elütési hibákat leszámítva stilisztikailag is kiváló. Fenyvesi Csaba remek stílusban ír, megmutatja, hogy a komoly tudományos munka nem attól lesz komoly, hogy nehezen követhetõ eszmefuttatásokkal terheli az olvasót. A monográfia nyolc fejezetre tagolódik. A bevezetés címet viselõ 1. fejezet szemléletesen és frappánsan indokolja a témaválasztást, felvázolva a magyar büntetõ eljárásjog tudomány piramismodelljét, melyben e mû töltheti be az egyik hiányzó építõkõ szerepét. A 2. fejezet tartalmazza a jogtörténeti áttekintést, melyben a Bibliától (attól a bizonyos salamoni döntéstõl) egészen napjainkig követhetjük nyomon a jogintézmény fejlõdését. Ma már furcsának tûnhet, de a jogintézmény a tortúrát próbálta felváltani, ha úgy tetszik fizikai fájdalom okozása helyett lelkiismereti gyötrelmeket próbáltak okozni az eljárás alá vontakban. Külön érdeme a fejezetnek, hogy az évi Bûnvádi Perrendtartástól kezdve külön elemzi a magyarországi kodifikált szabályozás változásait, illetve, hogy a fejezet végén összefoglalja a jogtörténeti tapasztalatok alapján levonható következtetéseket. A 3. fejezetben nemzetközi színtéren vizsgálódik a szerzõ, méghozzá részben a saját empirikus kutatásai alapján, ami mindenképpen elismerést érdemel. Az egyes országok jogi szabályozásának ismertetésén túlmenõen, ahol rendelkezett erre vonatkozó adattal, ott a jogintézmény hatékonyságát is górcsõ alá vette. Ez azért örvendetes, mert ma már szinte minden nagyobb lélegzetû monográfiának mondhatni kötelezõ eleme a nemzetközi kitekintés, melyet a szerzõk több-kevesebb lelkesedéssel meg is írnak, azonban jelen esetben nem kötelezõ kûrrõl van szó. A vonatkozó külföldi jogszabályok elemzésének ugyanis mindig az a nehézsége, hogy bár a jogszabály adott és viszonylag könnyen hozzáférhetõ, azonban ez még úgyszólván semmit nem mond az adott jogintézmény gyakorlatáról. Éppen ezért rendkívüli erénye a mûnek, hogy a jogszabályok gyakorlati érvényesülésérõl is megpróbál képet festeni, ráadásul a jogszabályok mellett vizsgálja azokat a jogszabálynak nem minõsülõ utasításokat, ajánlásokat is, melyek a kérdéssel foglalkoznak. Az egyes országok szabályozásán túl ismerteti még e fejezetben egyes nemzetközi dokumentumok szembesítéshez kapcsolható részeit, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának vonatkozó határozatait. A mû egyik legértékesebb része a szerzõ által elvégzett empirikus vizsgálatok ismertetése a 4. fejezetben. A szerzõ 186 büntetõügy iratait vetette vizsgálat alá, valamint kérdõíves felmérést végzett a büntetõeljárás jelen kérdéskör szempontjából
19 Varia 217 releváns szereplõi között (bírák, ügyészek, védõk, rendõrök és persze terheltek). Az eredmények tanulságosak mint az várható volt, az egyes csoportok (talán saját eljárási pozíciók miatt is) máshová helyezik a hangsúlyokat, sõt van aki épp azt tartja elõnynek, amit a másik hátránynak. Persze az egyes csoportok véleményeinek megismerése mellett arról is bizonyosságot szerezhetünk, amit korábban is sejtettünk: a szembesítéseknek csupán a töredéke (mintegy 15%-a) eredményes, és ezek is leginkább látszatellentmondásokat oldanak fel, nem pedig arról van szó, hogy valamelyik szembesített pálfordulása következik be. Ennek ellenére az összes megkérdezett valamivel több, mint fele (52%) megfelelõnek tartja a szembesítés jelenlegi szabályozását. Az egyes csoportokon belül persze kirívó eltérések vannak, mert míg az ügyészek 81%-a tartja a szabályozást megfelelõnek, addig a terhelteknek csupán 20%-a persze ezt betudhatjuk az ellenük irányuló szabályozással szembeni dacnak is. A szembesítés gyakorlatával a nyomozás során az összes megkérdezett 48%-a, míg a bírósági gyakorlatával 67%-a elégedett. Tehát bár a hatékonysága a nyomozás során nagyobb, mégis inkább a bírósági szakaszban foganatosított szembesítésekkel elégedettebbek a megkérdezettek. Ennek fényében különösen érdekes, hogy a megkérdezettek közül a legtöbben (35%) azt mondják, hogy a helye mégis inkább a nyomozásban lenne. A bírósági szakban a megkérdezettek 29%-a szerint van helye, míg 36% szerint mindkét szakaszban helye van. Üde színfoltja a fejezetnek, hogy minden megkérdezetti körtõl összegyûjtötte a legemlékezetesebbeket, hadd álljon itt személyes kedvencem (ami egyébként az egyik megkérdezett rendõr élménye volt: Amikor a sértett a szembesítésen jött rá, hogy a bûncselekmény során nem a vele szemben ülõ személyt látta, hanem egy ruhatartó fogast. 1 Az 5. fejezet a szembesítés tudományos alapjaival foglalkozik, elsõsorban külföldi, idegen nyelvû irodalom felhasználásával. A kérdõíves felmérésbõl kiderült, hogy a megkérdezettek 54%-a szerint van tudományos alapja a szembesítésnek. Nos, a szerzõ maga csak addig a következtetésig merészkedik, hogy a szembesítés léte tulajdonképpen egy feltételezésen, egy vélelmen alapul: azon, hogy a valótlant állító személy fel fogja tárni az igazat annak, aki tisztában van a hazugsággal. Ez azonban épp a szerzõ által ismertetett tudományos kutatások alapján nem tekinthetõ tudományos ténynek. Egy rutinos hazudozó reakciói könnyen tûnhetnek õszintének, míg egy zavarban lévõ tanú izgalma könnyen keltheti azt a látszatot, hogy õ az, aki trükközni próbál. Éppen ebbõl jut arra a következtetésre a szerzõ, hogy nem szerencsés jegyzõkönyvezni a szembesítésen résztvevõk non-verbális reakcióit, mert ez könnyen félrevezetõ lehet. Különösen igaz lehet ez annak fényében, hogy a szerzõ felsorolja azokat a fiziológiai jeleket, amelyek hazugságra utalhatnak nos ebbe minden, és annak az ellenkezõje is beletartozik. A 6. fejezetben a szerzõ a szembesítés büntetõeljárásjogi problematikájával foglalkozik. Ennek során elhatárolja a szembesítést más bizonyítási cselekményektõl és ez valóban rendkívül fontos, hiszen nem szerencsés, ha egyiket a másik helyett végzik, például szembesítést tartanak felismerésre bemutatás helyett. A szerzõ a megkérdezettek 1 FENYVESI i. m. 103.
20 218 Varia többségével ellentétben arra az álláspontra jut, hogy a szembesítés helye a nyomozás során van. 2 Ezzel magam is egyetértek, annyi pontosítással, hogy elsõsorban a nyomozás során van helye, ugyanis elképzelhetõ olyan szituáció, amikor a bírósági tárgyalás során kell megejteni (pl. új tanú kerül az eljárásba). Itt utalnék arra, hogy a szerzõ elsõsorban a terhelt-tanú viszonylatban foganatosított szembesítésekkel foglalkozik, ami azért nem probléma, mert mind számát (69%), mind súlyát tekintve ennek a fajta szembesítésnek van a legnagyobb jelentõsége. Az egész mûre jellemzõ egyébként, hogy a szerzõ gyakorlati tapasztalatait rendkívül jól hasznosítva, élvezetesen és meggyõzõen adja elõ következtetésit. A 7. fejezet a szembesítés kriminalisztikai, krimináltaktikai kérdéseivel foglalkozik. Az olyan gyakorlati kérdésekre, mint Hol? Mikor? Hogyan? adott gyakorlatias válaszok minden szakember számára megszívlelendõek, különösen akkor, ha figyelembe vesszük, hogy a szerzõ nemcsak védõi, hanem bûnüldözõi tapasztalattal is rendelkezik. A 8. fejezet nem csak a szembesítéssel foglalkozik, ennek ellenére helye van a mûben. A fejezet elsõ felében a szerzõ utal arra, hogy manapság valóban a krimináltechnika elsõdlegessége a jellemzõ a krimináltaktikával szemben, és maga is felvet néhány olyan jövõbeni ténykutatási módot, amelyek akár Nobel díjat érõ felfedezések lehetnek (emberi szag modellezése, agyolvasó készülék). Ezen kívül e fejezetben foglalja össze a szerzõ a szembesítéssel kapcsolatos következtetéseit és javaslatait. Ez a fejezet angolul is megtalálható a mûben, ami azért fontos, mert így a szerzõ ezirányú kutatásai a külföldi szakemberek számára is elérhetõek lesznek. Ahogy egyik oktatóm mondta némi öniróniával az egyetemen, legelsõ órája elején: van abban némi igazság, hogy a lét határozza meg a tudatot, ezért mindent, amit mond, tekintsük úgy, hogy védõi szemüvegen keresztül mondja, mert hiszen õ ügyvéd. Nos, bár Fenyvesi Csaba is ügyvéd, munkáján nem érzõdik, hogy védõi szemüvegen keresztül vizsgálná a szembesítést. Különösen tetten érhetõ ez olyan helyeken, ahol egyébként adekvát lenne, hogy egy védõ könnyen juthatna más következtetésre is. 3 A szerzõ következtetéseit, véleményét tagadni nem lehet, ugyanis ténybeli tévedéseket nem tartalmaz, legfeljebb vitatkozni lehet vele. Véleményem szerint nem szabad kategorikusan kijelenteni, hogy a metakommunikáció a szembesítési jegyzõkönyvekben ne kerüljön rögzítésre. 4 Ennek oka, hogy az eljárás során késõbb belépõ jogalkalmazói fórum számára nem marad más az adott eljárási cselekményrõl, csak a jegyzõkönyv. Az még ugyan elvi szinten elképzelhetõ lehet, hogy a bíróság meghallgassa a jegyzõkönyvet felvevõ rendõrt, ha feltétlenül szükségesnek mutatkozik, ám egy bíróság elõtti szembesítés esetén a másodfokú bíróság bizonyosan nem fogja tanúként beidézni a jegyzõkönyvet aláíró bírót és a jegy- 2 FENYVESI i. m Ilyen például a 213. oldal utolsó bekezdése, a 222. oldal utolsó bekezdése vagy a 225. oldal utolsó bekezdése. 4 FENYVESI i. m. 202.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság