text:
Kísérletek a hálózatsemlegesség szabályozására az Egyesült Államokban* - In Medias Res - In Medias Res
Kísérletek a hálózatsemlegesség szabályozására az Egyesült Államokban* - In Medias Res
Kísérletek a hálózatsemlegesség szabályozására az Egyesült Államokban*
A kritikusok James Joyce Ulysses című regényét gyakran a világ legtöbbet kritizált, de legkevésbé olvasott könyvének tartják. Reicher szerint a hálózatsemlegesség1 pedig az a téma, amiről az infokommunikáció világában a legtöbben beszélnek, de a legkevesebben értik valójában.2 A hálózatsemlegesség körül kialakult vita kétségkívül hálás téma az Atlanti-óceánon innen és túl az internet ökoszisztémájával foglalkozó jogászoknak,3 közgazdászoknak4 és mérnököknek5 idestova több mint tíz éve. A hálózatsemlegesség elve biztosítja, hogy az internet egy nyílt platformként működjön, amely alapvető a véleménynyilvánítás szabadságának szempontjából is. Míg korábban ez utóbbira kizárólag az állam jelentett fenyegetést, aki az aktuális hatalomnak nem tetsző véleményeket cenzúrázhatta, addig az interneten számos olyan magánpiaci szereplő is megjelent, akik maguk is hatással lehetnek és nem egyszer hatással is vannak arra, hogy milyen tartalom, illetve abban megtestesülő vélemény jut el az internetezőkhöz. Mindazonáltal itt fontos egy alapvető különbségre felhívni a figyelmet. Míg a közhatalom általában a fennálló rendszerrel össze nem illeszthető véleményeket korlátozta közvetlenül, addig az internethozzáférés-szolgáltatók motivációja – néhány ritka esettől eltekintve – alapvetően más, üzleti jellegű. Először is az internethozzáférés-szolgáltatók túlnyomó része nem tart fenn korlátozást, akik pedig élnek ilyen eszközökkel, azok általában olyan alkalmazásokat tesznek elérhetetlenné, melyek bevételeiket veszélyeztetik. A motiváció tehát alapvetően más, azonban az eredmény közvetett módon mégis kihatással lehet a véleménynyilvánítás szabadságára.
Már idehaza is számos cikk, tanulmány boncolgatta a hálózatsemlegesség kérdésével kapcsolatban Európában kialakult vitát. Célom ezért nem az európai, hanem az amerikai szabályozás, illetve az arra tett kísérletek bemutatása. Bár az Egyesült Államok és az Európai Unió hálózatsemlegességgel kapcsolatos szabályozási fejlődésében alig vannak közös pontok, mégis – az alaphelyzetet tekintve – két dologban találhatunk hasonlóságot. Az első, hogy jelenleg egyik kontinensen sem alakult még ki az a szabályozási környezet, amely megnyugtatóan rendezné a nyílt internet védelmének kérdését. Az Egyesült Államokban az FCC 2002-től egy saját maga által felállított jogi csapdába kormányozta magát, melyből több próbálkozása ellenére sem sikerült kitörnie. Legutóbb 2014 januárjában találta jogellenesnek a Legfelsőbb Bíróság azt a módot, ahogyan az FCC szabályozni kívánta az internethozzáférés-szolgáltatók diszkriminatív magatartását. Az Európai Unióban egy 2009-es kompromisszum eredményeként nem vezettek be ex ante szabályozást a kérdésben, mivel a jogalkotó abban bízott, hogy a visszaélések elkerülhetőek lesznek olyan indirekt eszközökkel, mint a versenyélénkítés, átláthatóság növelése és a szolgáltatóváltás megkönnyítése. Azonban az uniós jogalkotóra rácáfolni látszanak az empirikus adatok, mely ahhoz vezetett, hogy az Európai Bizottság, élvezve az Európai Parlament támogatását is, szigorúbb szabályozás bevezetését javasolja.
A másik közös vonás az Egyesült Államok és az Európai Unió között, hogy mindkét kontinensen egyértelmű a jogalkotó elkötelezettsége a nyílt internet fenntartása iránt. Éppen ezért prognosztizálható, hogy előbb-utóbb – véget vetve a mostani bizonytalan helyzetnek – jogszabályban garantálják majd a hálózatsemlegesség elvét. Az Egyesült Államok esetében – álláspontom szerint – a leginkább logikus lépés az lenne az FCC részéről, ha az internethozzáférés-szolgáltatást újra távközlési szolgáltatásnak minősítené és így a diszkriminációmentes elbánásra vonatkozó szabályok anélkül is alkalmazhatóak lennének, hogy olyan kockázatos jogi megoldásokat választana, mint tette azt a 706. cikkre alapított hatáskör esetében. Kérdéses, hogy ezt az utat választja-e végül az FCC, bár elnökének 2014. februári nyilatkozatából ez is kiolvasható. Az Európai Unióban pedig kidolgozás alatt van egy rendelet, amely egyértelművé tenné, hogy a felhasználóknak jogukban áll, hogy szabadon hozzáférhessenek és terjeszthessék az általuk választott információkat és tartalmakat, futtathassanak alkalmazásokat és használhassanak szolgáltatásokat az internet-hozzáférési szolgáltatásukon keresztül. Bár a Bizottság ezen rendelettervezete számos sebből „vérzik”, mégis úgy tűnik, hogy a hálózatsemlegesség szabályozása az a kérdés, melyet a legnagyobb konszenzus övez.
2. A távközlési és információs szolgáltatás fogalmának dichotómiája
2.1. A „common carrier” kötelezettségek
Az Egyesült Államok elektronikus hírközlési szabályozása eltérő fejlődésen ment keresztül az európai uniós szabályozáshoz képest.6 Míg Európában az a paternalisztikus szemlélet érvényesült az 1980-as évek közepéig, mely szerint a piacot az államnak kell felváltania, addig az Egyesült Államokban a szabályozás normatív teóriája jutott érvényre, melynek értelmében állami beavatkozásra a piacok működésébe csak akkor van szükség, ha a piac nem képes a vele azonosított jóléti hatások kiváltására és nem jár hatékonysági előnyökkel.7 Következésképpen – szemben Európával – az Egyesült Államokban nem állami monopolszolgáltatók uralták a piacot, hanem egy magánkézben lévő monopolszolgáltató (AT&T). Mivel így a szövetségi állam nem tudta közvetlenül érvényesíteni a közérdeket a távközlési piacokon, ezért azt normatív szabályozás útján volt kénytelen megtenni.
Többek között erre vezethető vissza, hogy már 1934-ben megjelent a távközlés szabályozásában mérföldkőnek tekinthető törvény, a Communications Act,8 amely lefektette az ún. „common carrier” szolgáltatók kötelezettségeit. A common carrier szolgáltatás olyan szolgáltatások gyűjtőneve, amelyeket alapvetően egy monopolszolgáltató nyújtott és amelyekhez valamilyen fontos közérdek fűződött (telefon, vasút, légi, közúti szállítás). E közérdekből kiindulva a common carrier szolgáltatást törvényi többletkötelezettségek terhelték, melyek közül – témánk szempontjából – fontos kiemelni a diszkriminációmentes hozzáférés biztosítását a szolgáltatáshoz.9 Ezzel szemben az ún. private carrier szolgáltatókra ilyen kötelezettség nem terjedt ki, ők maguk választhatták meg, hogy mely felhasználóknak, esetleg konkurens vállalkozásoknak biztosítottak hozzáférést hálózatukhoz.
2.2. Alap és emelt szintű szolgáltatások megkülönböztetése
Az 1970-es évekre a számítástechnika és az internet fejlődésével egyre inkább szükségessé vált az egyes szolgáltatások fogalmi elhatárolása, mivel indokolatlan lett volna minden új, alapvetően nem klasszikus, adatok egyszerű továbbviteléből álló szolgáltatást a szigorú common carrier szolgáltatókat terhelő kötelezettség alá vonni. Az alapvető kérdés az volt, hogy minek kell minősíteni az olyan új, ‘hibrid’ szolgáltatásokat, amelyek adatok feldolgozását és továbbítását is magában foglalták, tehát amelyekben az automatizmuson túl megjelent egy „intelligens” komponens is.10 A kérdésre a távközlési piacok szabályozásáért felelős Federal Communications Commission (a továbbiakban: FCC) igyekezett megoldást találni az 1980-ban kiadott ún. II. Computer Inquiryban.11
Az új szabályozás megkülönböztette egymástól a common carriage kötelezettségek alá tartozó „alapszintű” szolgáltatásokat (basic service) és az „emelt szintű” szolgáltatásokat (enhanced service). Az FCC minden olyan szolgáltatást alapszintű szolgáltatásnak minősített, amely „pusztán átviteli kapacitást biztosít egy olyan kommunikációs csatornán keresztül, mely semleges a fogyasztó által továbbított információra tekintettel”.12 Az egyszerű átvitel olyan információ (hang) átvitelére vonatkozott, amelyben az átvitt információt csupán annyiban módosították, hogy az emberi hangot analóg jellé alakították át a beszélő oldalán, majd vissza emberi hanggá a fogadó oldalon, anélkül, hogy egyéb számítástechnikai műveletet végeztek volna rajta. Ezzel szemben az emelt szintű szolgáltatások olyan szolgáltatások voltak, amelyek aktívan alakították az átvitt információt számítógépes alkalmazások, kódok, protokollok által.13 Ennél fogva például az adat és hang tárolása, a különböző hálózati protokollok közötti váltás (annak érdekében, hogy az információ eltérő hálózatok között is elérhető legyen), az e-mail és VoIP szolgáltatás,14 vagy a különböző hírcsoport-szolgáltatások emelt szintű szolgáltatásnak minősültek.15 Leegyszerűsítve: minden olyan szolgáltatás, amely az információ átvitelén kívül egyéb többletelemet is tartalmazott, emelt szintű szolgáltatásnak minősült.
A fogalmi elhatárolás következtében a Telecommunications Act II. címében felsorolt common carriage kötelezettségek csak az alapszintű szolgáltatásokra vonatkoztak, az emelt szintűekre nem. A deregulációnak az FCC által deklarált oka az volt, hogy nem ésszerű kötelezettségekkel terhelni az éppen születőben lévő és rendkívül gyorsan változó számítástechnikai piacot,16 illetve egyértelmű helyzetet kívánt teremteni a tekintetben, hogy mely szolgáltatások tartoznak a szabályozás hatálya alá.
2.3. A távközlési és információs szolgáltatások megkülönböztetése
Az 1934-es Communications Actet módosító és ma is – változásokkal – hatályban lévő 1996-osTelecommunications Act17 átvette a II. Computer Inquiry által bevezetett fogalmi dichotómiát, azzal a különbséggel, hogy az alapszintű szolgáltatást „távközlési” szolgáltatásnak (telecommunication service), az emelt szintű szolgáltatást pedig „információs” szolgáltatásnak (information service) nevezte el.
Távközlési szolgáltatás alatt a törvény olyan nyilvánosan nyújtott szolgáltatást ért, amely a felhasználó által választott információnak a felhasználó által meghatározott végpontok közötti továbbításából áll, az átvitt információ megváltoztatása nélkül.18 Ezzel szemben információs szolgáltatásnak minősül minden olyan szolgáltatás, amely az információ feldolgozását teszi lehetővé valamilyen távközlési szolgáltatás felhasználásával.19 Hasonlóan az alapszintű szolgáltatásokhoz, a távközlési szolgáltatások a Telecommunications Act II. címének hatálya alá tartoznak, azaz vonatkoznak rájuk a common carrier kötelezettségek, míg az információs szolgáltatások – az emelt szintű szolgáltatások mintájára – mentesülnek ezek alól. Így komoly tétje volt annak az egyes új szolgáltatások esetében, hogy milyen besorolás alá kerülnek. Tekintettel arra, hogy a törvény nem teremtett hézagmentes definíciót, így az egyes szolgáltatások besorolása az FCC-re és a bíróságokra maradt.
2.4. Az internet-hozzáférés szolgáltatása mint távközlési szolgáltatás
Az FCC először az 1998-ban kiadott Advanced Service Orderben20 foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy sodort rézérpár alapú klasszikus telefonhálózaton nyújtott xDSL technológiájú internet-hozzáférés milyen szolgáltatásnak minősül. Az FCC a II. Computer Inquiry döntésére hivatkozva megállapította, hogy az internet működésének alapját jelentő csomagkapcsolt adattovábbítás technológiája tisztán adattovábbítást tesz lehetővé anélkül, hogy az információ tartalmát módosítanák. Következésképpen az xDSL technológia alapján nyújtott internet-hozzáférés távközlési szolgáltatás, amelyre vonatkoznak a common carrier kötelezettségek.21 Bár igaz, hogy az internetszolgáltatótól a fogyasztók nem csak a nyílt internethez való hozzáférést vehetik igénybe, hanem számos olyan egyéb szolgáltatást is, amelyek információs szolgáltatásnak minősülnek,22 azonban ezzel kapcsolatban az FCC úgy érvelt, hogy a két eltérő típusú szolgáltatást külön kell kezelni, azok eltérő besorolásba tartozhatnak.23 Ennek az érvelésnek azért van komoly jelentősége, mert – ahogy a későbbiekben látni fogjuk – ennek az ellenkezőjével érvelve deregulálta később az FCC az internethozzáférés-szolgáltatásokat.
Két évvel az Advanced Service Order elfogadását követően a kilencedik kerületi fellebbviteli bíróságnak abban a kérdésben kellett állást foglalnia, hogy vajon a kábelhálózaton nyújtott internetszolgáltatás távközlési vagy információs szolgáltatásnak minősül-e.24 A bíróság álláspontja szerint a kábelmodemen keresztül nyújtott internet-hozzáférés szolgáltatás általában véve információs szolgáltatás, tekintettel a szolgáltató által nyújtott olyan online szolgáltatásokra, mint például az e-mail szolgáltatás. Azonban a bíróság álláspontja megegyezett az FCC Advanced Service Orderben megfogalmazott véleményével, mely szerint a szolgáltató azon tevékenysége, amely a felhasználó által meghatározott információ továbbításából áll, egyértelműen távközlési szolgáltatásnak minősül.
Következésképpen, a Telecommunications Act megjelenését követően az internetszolgáltatók átviteli szolgáltatását (mai szóhasználattal internethozzáférés-szolgáltatását) mind az FCC, mind a bíróságok elkülönítve kezelték az internetszolgáltató egyéb olyan online szolgáltatásaitól, amelyek egyértelműen információs szolgáltatásnak minősültek. Ennek következtében minden internethozzáférés-szolgáltató köteles volt megkülönböztetés-mentes elbánásban részesíteni a hálózatán átmenő online adatforgalmat, ezzel megfelelve a hálózatsemlegesség elvének. Fontos azonban azt is hangsúlyozni, hogy ekkoriban még nem volt jellemző ennek az elvnek a megsértése, így a szabályozás fókuszában sem ez volt.
3. A paradigmaváltás
3.1. Az FCC deregulálja a kábelhálózat alapú internetszolgáltatást
Az FCC azonban 2002-ben az ún. Cable Broadband Orderben25 – szembe helyezkedve korábbi megállapításaival – arra a következtetésre jutott, hogy a kábelhálózaton nyújtott internetszolgáltatás nem távközlési, hanem információs szolgáltatásnak minősül, így nem vonatkoznak rá a common carriage kötelezettségek. Az Advanced Service Order megállapításainak fényében némileg meglepő reklasszifikáció okaként az FCC – hivatkozva egy korábbi, hasonló érveket felsorakoztató döntéséhez26 – azt jelölte meg, hogy a fogyasztó szempontjából a kábelszolgáltató egy egységes szolgáltatást nyújt, melyben több különböző szolgáltatáselem is megjelenik, ideértve az adattovábbítást, az e-mail szolgáltatást, illetve böngészőszolgáltatást. Az FCC felülvizsgált álláspontja szerint ezek a szolgáltatások egységként értékelendőek, hiszen a fogyasztónak nincsen lehetősége azokat külön-külön igénybe venni. Ebből a megközelítésből pedig az következett, hogy az internetszolgáltatás információs szolgáltatás.27 Az FCC célja alapvetően a robbanásszerűen fejlődő internet támogatása volt azzal a feltevéssel, hogy a szabályozói terhek csökkentése növeli a beruházási kedvet és az innovációt a versengő online szolágáltatások piacán.28 A döntés – mely megosztotta és még ma is megosztja a szakvéleményt – álláspontom szerint számos szempontból érdemel kritikát.
A rendelettervezet nyilvános konzultációjára számos olyan vélemény érkezett, amelyek kritizálták, hogy az FCC nem különíti el a kábelszolgáltató hálózatán végzett adattovábbítás-szolgáltatást mint távközlési szolgáltatást az egyéb információs szolgáltatásoktól, mint például az e-mail postafiók szolgáltatás.29 Ezeket az érveket az FCC azzal söpörte le, hogy attól, hogy a szolgáltató végez adattovábbítást, még nem minősíthető önálló távközlési szolgáltatásnak a Telecommunications Act alapján, ugyanis az abban meghatározott fogalom konjunktív eleme az, hogy a szolgáltatást a nyilvánosság számára nyújtják, márpedig – legalábbis akkoriban – nem volt az FCC-nek tudomása olyan kábelszolgáltatóról, amely külön is értékesítette volna hálózatihozzáférés-szolgáltatását.30
Véleményem szerint hibás és félrevezető az az értelmezés, mely szerint az internetszolgáltató szolgáltatásait csak egységként lehet kezelni, pusztán azért, mert a fogyasztó azokat nem veheti külön-külön igénybe. Ez a megközelítés nem veszi figyelembe ugyanis az internet azon alapvető tulajdonságát, mely lehetővé teszi, hogy a nyílt internethez hozzáférést biztosító, pusztán technikai szolgáltatás nyújtása elkülönüljön az egyéb online, azaz a „hálózati réteg” feletti szolgáltatásoktól.31 Itt valójában két külön piacról van szó, ahol a technikai internethozzáférés-szolgáltatás a szükséges input azoknak a szolgáltatóknak, amelyek jelen vannak az online szolgáltatások piacán. A tény, hogy a kábelszolgáltató jelen van mindkét piacon (azaz a hozzáférés-szolgáltatás mellett egyéb, online szolgáltatásokat is nyújt) még nem zárja ki, hogy a fogyasztó – bár a kábelszolgáltató hálózatát használja az internethez való hozzáféréshez – más, a kábelszolgáltató által kínált online szolgáltatással konkuráló szolgáltatást vegyen igénybe például e-mailezésre, böngészésre. Amennyiben elfogadjuk, hogy a kábelszolgáltató egyazon, több szolgáltatáselemből álló komplex szolgáltatásával egyszerre két piacon is jelen van, akkor ésszerűnek tűnhet az is, hogy az egyes piacokon végzett tevékenységeket külön-külön kell megítélni a tekintetben, hogy távközlési vagy információs szolgáltatásnak minősülnek-e. Ezzel kapcsolatban az FCC érvelése a következő volt: „az [észrevételt tevő] arra szólít fel bennünket lényegében, hogy minden egyes információs szolgáltatásban azonosítsunk egy távközlési szolgáltatást, amit emeljük ki és kötelezzük arra a szolgáltatót, hogy ezt külön is tegye nyilvánosan elérhetővé, csak azért, hogy így ez a szolgáltatás szabályozható legyen a [Telecommunications Act] II. címe alapján. Ilyen radikális sebészeti beavatkozás nem indokolt.”32
Az FCC ekkor még nem is sejtette, hogy mennyire indokolt lett volna! Felmenthetjük persze az FCC-t arra hivatkozással, hogy 2002-ben még senki nem gondolta, hogy egyes internethozzáférés-szolgáltatók – visszaélve kapuőr szerepükkel – korlátozni fogják egyes online tartalmak, alkalmazások és szolgáltatások elérhetőségét, azonban megértő fejcsóválás helyett inkább értetlenséget érzünk, ha a döntés egyéb, a piaci versenyre gyakorolt, kortól függetlenül evidens következményeit vesszük figyelembe.
A döntés következtében az a helyzet állt elő ugyanis, hogy a négy évvel korábban megjelentett és 2002-ben is hatályban lévő Advanced Service Order alapján az xDSL alapú internet-hozzáférés szolgáltatása távközlési szolgáltatásnak minősült, míg a kábeles internetszolgáltatók szolgáltatása információs szolgáltatásnak. Az FCC ezt azzal indokolta, hogy az xDSL technológiával elérhető ún. „betárcsázós” internet-hozzáférés esetében – szemben a kábelhálózaton való internet-hozzáféréssel – a fogyasztó könnyen el tudta különíteni egymástól a telefonvonalat biztosító távközlési szolgáltatást az azon keresztül nyújtott információs szolgáltatásoktól. A „nyakatekert” indokolás sajnos nem ad magyarázatot arra, hogy a döntés következtében előállt differenciált szabályozási teher miként képes előmozdítani az infrastruktúra alapú verseny fejlődését, mely az FCC-nek a rendeletben is deklarált célkitűzése volt.33
A döntéssel az FCC tanácsának több tagja sem értett egyet. Abernathy tanácsnok szerint „a kábel és DSL szolgáltatók ugyanazon a konvergens szélessávú internet piacon versenyeznek (…) Ezért úgy gondolom, hogy nem lenne helyes, ha a Bizottság meg sem fontolná hozzáférési kötelezettség megállapítását a kábelszolgáltatók vonatkozásában.”34 Érdemes kiemelni továbbá Micheal J. Copps tanácsnok különvéleményét is, aki – visszatekintve az azóta eltelt tizenkét évre – kétségkívül mondhatja magát előrelátónak. Copps nem is leplezett iróniával tette fel a kérdést: vajon a szabályozás, amely oly sok éven át a verseny megteremtését szolgálta, éppen most lett a verseny gátja?35 A jövőt megsejtő váteszként vonta le a konklúziót: „[Hozzáférési] kötelezettség előírása nélkül az internet – ami a nyitottság elve mellett fejlődött – domináns távközlési szolgáltatók gyarmatává válhat, melyek csupán a saját online szolgáltatásaikhoz engednek hozzáférést a felhasználók részére.”36
3.2. A paradigmaváltás próbája a Legfelső Bíróság előtt
A Cable Broadband Order ellen 2003-ban több szolgáltató is fellebbezést nyújtott be. Az ügyek egyesítve a kilencedik kerületi fellebbviteli bírósághoz (Ninth District of Columbia) kerültek,37 amelynek alapvetően azt kellett eldöntenie, hogy elfogadja-e az FCC besorolását, vagy a bírói esetjogot követi, mely az FCC-vel ellentétes állásponton volt. Ugyanis – mint fentebb kifejtésre került – az FCC határozatát megelőzően a City of Portland-ügyben38 a bíróság a kábeles internet-hozzáférést is távközlési szolgáltatásnak minősítette. A fellebbviteli bíróság tehát nehéz helyzetben találta magát, tartalmilag kellett eldöntenie az FCC értelmezésének a helytállóságát.
Az olyan jogértelmezési kérdésekben, amikor egy szabályozó hatóság jogértelmezésének a helyességét kell mérlegelnie egy bíróságnak, fogódzkodót jelent a Legfelső Bíróság Chevron-ügyben hozott ítélete,39 melyben a legfelsőbb bírói grémium kimondta, hogy abban az esetben, ha a törvény nem fogalmaz egyértelműen, továbbá a szabályozó hatóság értelmezése „ésszerűnek” tekinthető, akkor a bíróság akkor sem térhet el a szabályozó hatóság álláspontjától, ha megítélése szerint lenne jobb olvasata a törvénynek.40 Annak eldöntésére, hogy a szabályozó hatóság értelmezése ésszerűnek tekinthető-e, a Legfelső Bíróság egy kétlépcsős tesztet alkalmazott: először azt kell eldönteni, hogy a Kongresszus egyértelműen meghatározta-e a kérdéses szabály célját a törvényben.41 Amennyiben igen, akkor nincs további teendő, hiszen mind a bíróságnak, mind a szabályozó hatóságnak ezt az értelmezést kell követnie. Azonban abban az esetben, ha nincs egyértelmű kongresszusi iránymutatás, akkor a bíróságnak azt kell mérlegelnie, hogy vajon a szabályozó hatóság jogértelmezése „megengedhető”-e, összeegyeztethető-e (permissible) a törvény szellemével? Amennyiben a válasz igen, akkor a bíróságnak is ezt az értelmezést kell követnie.42
A Brand X-ügyben a Chevron-ítéletben kialakított teszt alkalmazását43 azonban nehezítette, hogy a szabályozóhatóság álláspontjával szemben létezett már ellentétes bírói döntés is. A bíróságnak tehát dönteni kellett, hogy a Chevron-tesztet alkalmazza vagy a precedens alapján dönti el a kérdést. A fellebbviteli bíróság végül ez utóbbit választotta és a stare decisis elv alapján fenntartotta a Portland-ügyben képviselt álláspontját, mely szerint a kábeles internet-hozzáférés szolgáltatók nem információs, hanem távközlési szolgáltatóknak minősülnek.
Az ügy 2005-ben a Legfelső Bíróság elé került, aki nem értett egyet a fellebbviteli bírósággal abban, hogy a Portland-ügyben hozott precedens döntés alapján és nem a Chevron-tesztet alkalmazva döntötte el a kérdést.44 A Legfelső Bíróság kijelentette, hogy egy alacsonyabb szintű bíróság korábbi jogértelmezése csak akkor érvényesülhet a szabályozó hatóság jogértelmezésével szemben, ha a bírói precedensjog egyértelmű a tekintetben, hogy az ő értelmezése az egyetlen elfogadható értelmezés és nem csak egy a több elfogadható interpretáció közül.45 Mivel azonban a helyzet nem volt ilyen egyértelmű, ezért a Legfelső Bíróság a Chevron-tesztet alkalmazta annak eldöntésére, hogy az FCC klasszifikációja helytálló-e.
A legfőbb bírói grémium – a fent ismertetett teszt alkalmazása során – első lépésben megállapította, hogy a törvény nem fogalmaz elég egyértelműen a kérdés eldöntéséhez, ezért – továbblépve a második kérdésre – azt vizsgálta, hogy az FCC érvelése összeegyeztethető-e a törvény szellemiségével.46 Ezzel kapcsolatban a Legfelső Bíróság kimondta, hogy az FCC álláspontja egy elfogadható értelmezése a törvénynek, bár nem az egyetlen. Példának az FCC azon érvét emelte ki, amely arra vonatkozott, hogy a kábeles internethozzáférés-szolgáltatás azért nem lehet távközlési szolgáltatás, mivel a szolgáltatás fogalmának kötelező eleme az, hogy a szolgáltatást külön is elérhetővé kell tenni, ami pedig nem volt jellemző az akkori kiskereskedelmi ajánlatokra. A Legfelső Bíróság ezt egy autó adásvételéhez hasonlította, ahol senkiben nem merül fel, hogy az eladó a karosszériát és a motort is külön-külön kínálná eladásra.47 A bíróság azonban nem mondta ki azt sem, hogy az FCC-nek minden kétséget kizáróan igaza van, csupán azt, hogy álláspontja nem összeegyeztethetetlen a törvény szövegével. Az ügy eldöntéséhez, a fellebbviteli bíróság ítéletének megsemmisítéséhez ez is elegendő volt a Chevron-teszt alapján.
3.3. A többi átviteli technológia deregulációja
A Legfelső Bíróság megerősítő döntésével megtámogatott Cable Broadband Order nagy hullámokat keltett. Ennek oka elsősorban nem a dereguláció ténye volt, hiszen akkor még csak kevesen sejtették, hogy egyes internethozzáférés-szolgáltatók visszaélnek majd helyzetükkel és korlátozzák a hálózatukon átmenő adatforgalmat. A felháborodást sokkal inkább az váltotta ki, hogy az ugyanazon piacon versengő kábeles internethozzáférés-szolgáltatók szabályozási terhei48 lényegesen enyhébbek voltak az egyéb technológiát használó szolgáltatókénál. Ezt a komoly versenytorzító helyzetet az FCC is érzékelte, ezért már egy hónappal a Legfelső Bíróság Brand X-ügyben hozott döntését követően, 2005 novemberében határozatot adott ki az összes vezetékes internethozzáférés-szolgáltatás információs szolgáltatássá minősítéséről,49 majd 2007-ig ugyanígy deregulálta a vezeték nélküli50 és egyéb technológiájú internethozzáférés-szolgáltatás nyújtását is.51
3.4. Az FCC álláspontja: a nyílt internet nincs veszélyben, mivel a dereguláció ellenére is szabályozhat
A deregulációt lehetővé tevő határozatokkal egyidőben felerősödtek azok a hangok, melyek komoly veszélyt láttak abban, hogy az állami beavatkozás lehetőségének megszüntetése az internethozzáférés-szolgáltatás piacán nem erősíti az innovációt és a versenyt, hanem megszünteti a kontrollt azon piaci szereplők felett, akik nemcsak, hogy érdekeltek abban, de képesek is korlátozni a szólásszabadságot az interneten. Ezekre az aggodalmakra az FCC – ekkor még – magabiztosan úgy reagált, hogy „amennyiben bizonyítékát látjuk, hogy internet-hozzáférés vagy egyéb online szolgáltatók megsértik ezen elveket, akkor nem fogunk habozni, hogy megakadályozzuk ezt”.52
Ezt megerősítendő, az FCC – egy napon a DSL alapú internethozzáférés-szolgáltatókat dereguláló határozatával – egy nyilatkozatot adott ki (Internet Policy Statement),53 amelyben kifejtette, hogy az internetszolgáltatók hálózatsemlegességet sértő magatartásait annak ellenére szabályozhatja majd, hogy azok nem minősülnek common carrier szolgáltatóknak. Ennek alátámasztására a Telecommunications Act I. címének 1. cikkét citálta, mely kimondja, hogy az FCC-nek lehetősége van az államok közötti és külföldi kommunikációs szolgáltatásokkal szemben többletkötelezettséget kiszabni az ún. „kiegészítő hatáskör” (ancillary jurisdiction) alapján. A politikai nyilatkozat a hatáskör megalapozása mellett négy olyan alapelvet is lefektetett, amelyek védelmezésével kapcsolatban az FCC elkötelezett volt. Ezek alapján az internethasználók jogosultak:
i) a választásuk szerinti jogszerű online tartalomhoz való hozzáférésre;
ii) a választásuk szerinti szolgáltatásokat és alkalmazásokat igénybe venni;
iii) a választásuk szerinti végberendezést a hálózatra kapcsolni, feltéve, hogy ez nem károsítja a hálózatot;
iv) jogosultak arra, hogy megfelelő verseny legyen a hozzáférés-szolgáltatók, az online szolgáltatók és tartalomelőállítók piacain.54
Az FCC tehát magabiztosnak mutatkozott a tekintetben, hogy annak ellenére be tudja majd tartatni ezeket az alapelveket, hogy az internethozzáférés-szolgáltatók immár információs szolgáltatónak minősültek, így mentesültek az olyan kötelezettségek alól, mint pl. az egyenlő elbánás elve. Az FCC – mint azt már a Cable Broadband Orderben is kifejtette55 – arra számított, hogy olyan általános törvényi rendelkezések alapján lesz majd lehetősége fellépni az információs szolgáltatásokkal szemben, amelyekből levezethető hatásköre. Ezen feltevése azonban – mint ezt a későbbiekben látni fogjuk – sorra bukott el a különböző bírói fórumok előtt. Az FCC a deregulációval tehát gyakorlatilag egy olyan „csapdát állított” magának a tudtán kívül, amelyből a mai napig nem sikerült kimásznia.
4. Eső után köpönyeg: kísérletek a szabályozásra
4.1. A Comcast-ügy
Nem kellett sokat várni, hogy az FCC politikáját kritizálók félelme beigazolódjon. A Madison River Communications internethozzáférés-szolgáltató 2005-ben elkezdte korlátozni ügyfeleinek a VoIP szolgáltatáshoz való hozzáférését, aminek nyomán a VoIP szolgáltatásokat nyújtó Vonage az FCC-hez fordult. A hatóság egy hónapon belül megegyezett a Madison River Communicationsszel, aki felhagyott a blokkolással és 15 000 USD büntetést is fizetett „önkéntes alapon”.56 Az AOL Time Warner pedig blokkolta azokat az e-maileket, melyek a www.dealaol.com címet tartalmazták. Érdekes egybeesés, hogy a www.dealaol.com nyíltan az AOL Time Warner árazási politikáját támadta.57
2007 augusztusában egy BitTorrent internetes protokollra58 szakosodott portál arról számolt be, hogy a közel 13 millió előfizetővel rendelkező Comcast internethozzáférés-szolgáltató több előfizetőjénél akadozik, vagy elérhetetlen a BitTorrent alapú fájlcserélés.59 A Comcast következetesen tagadta a vádakat, azonban több mint 20 ezer fogyasztói panasz érkezett az FCC-hez,60 melyeket független mérések is bizonyítottak.61 A nyilvánosság nyomásának engedve, a Comcast alelnöke – ha nem is ismerte el a blokkolás tényét – bevallotta, hogy bizonyos esetekben késleltetik az adatforgalmat. Ennek hatására a Free Press, valamint a Public Knowlegdge panaszt tett az FCC-nél, kérve a Comcast tevékenységének mielőbbi megtiltását.62 Az FCC megállapította a hatáskörét az ügyben és kötelezte a Comcastot, hogy hozza nyilvánosságra a forgalommenedzsmentet illető gyakorlatát, miután a szolgáltató ígéretet tett arra, hogy változtat a gyakorlatán. Bár az FCC – tekintettel a Comcast együttműködési szándékára – eltekintett a szigorúbb szankcióktól,63 a Comcast megtámadta az FCC döntését, kifogásolva, hogy az FCC hatáskörrel rendelkezne felette, mint információs szolgáltatás nyújtója felett.
Az FCC a hatáskörét a Telecommunications Act I. cím 4. cikk i) pontjára alapozta, mely kimondja, hogy az FCC minden szükséges intézkedést megtehet a feladatai végrehajtása érdekében, feltéve, hogy az nem ellentétes a Telecommunications Act rendelkezéseivel. Ez a szabály teremti meg az FCC ún. „kiegészítő” hatáskörének (ancillary jurisdiction) alapját, mely alapján az FCC igazolva látta, hogy megtiltsa a Comcast tevékenységét, mely alapvetően egyes információs szolgáltatásokkal szembeni diszkriminációt valósított meg.
A bíróság alapvetően azt vizsgálta, hogy vajon az FCC hivatkozhat-e ebben az esetben erre a speciális hatásköri szabályra. A kiegészítő hatáskör alkalmazásának feltételeivel a Legfelsőbb Bíróság is többször foglalkozott már,64 mely ítéletek összegzését az American Library-ügyben vonta le egy alsóbb fokú bíróság.65 Eszerint az FCC kiegészítő hatásköre csak akkor állapítható meg, ha (i) a Telecommunications Act I. címében meghatározott általános hatáskörök alá tartozik a szabályozni kívánt terület, illetve (ii) ha az FCC által alkotott szabályok ésszerűen köthetőek (reasonably ancillary) az FCC törvény által meghatározott felelősségi köréhez.66 Azt maga a Comcast sem vitatta,67 hogy az első feltétel teljesül, hiszen a Telecommunications Act I. cím 2. cikke alapján a törvény hatálya alá tartozik minden vezetékes és mobil államközi és külföldről érkező kommunikációs szolgáltatás, melybe az információs szolgáltatások is beletartoznak. A központi kérdés tehát az volt, hogy vajon van-e olyan explicit törvényi felhatalmazása az FCC-nek, amelyhez ésszerűen köthető a kérdéses szabályozás.
Az FCC több törvényhelyet citált ennek alátámasztására, melyek közül kettő általános politikai nyilatkozat volt, egy pedig egy valamivel konkrétabb törvényi felhatalmazás. Először a politikai nyilatkozatokat, mint a hatáskör megalapozásának az alapját tárgyalta a bíróság. Az FCC elsősorban a 230. cikk b) pontjára hivatkozott, mely kimondja, hogy „Az Egyesült Államok célja: 1. az internet folyamatos fejlődésének előmozdítása, 2. fenntartani az internetes és egyéb interaktív szolgáltatások piacát jelenleg is jellemző élénk piaci versenyt (…).”68 Az FCC álláspontja szerint a Comcast magatartása mindkét célt veszélyezteti, így indokolt volt a fellépés. Az FCC másik „támasza” a Telecommunications 1. szekciója volt, amelyben a Kongresszus az FCC létrehozásának indokait sorolja fel, köztük „a gyors és hatékony” kommunikációs szolgáltatások biztosítását.69 A Comcast ezzel kapcsolatos véleménye azonban az volt, hogy egyik cikk sem támasztja alá az FCC kiegészítő hatáskörét, hiszen ezek pusztán a Kongresszus politikai nyilatkozatai, melyek nem tekinthetőek a törvény lényegi részének, azokból nem vezethető le konkrét hatáskör a szabályozó hatóság számára, így az FCC érvelése nem felel meg az American Library-teszt második kritériumának. Az FCC ezzel szemben akként vélekedett, hogy a törvényben szereplő politikai nyilatkozatok ugyanúgy a törvény lényegi részét, és így a kiegészítő hatáskörének alapját képezhetik, állításának alátámasztására pedig a Southwestern Cable és a Midwest Video ügyekre70 hivatkozott.
A bíróság nem értett egyet a hatóság érvelésével, ugyanis álláspontja szerint az FCC által hivatkozott ügyekben a bíróság úgy hagyta jóvá a kiegészítő hatáskör politikai nyilatkozatra való alapítását, hogy közben a törvényben kifejezett, pontosan meghatározott törvényi felhatalmazás nem egészítette ki a politikai nyilatkozatot. Ez azonban nem létezik az információs szolgáltatások vonatkozásában, így az FCC nem alapozhatja jogszerűen a hatáskörét a törvényben szereplő általános célkitűzésekre. A bíróság kikezdhetetlen logikával mutatott rá az FCC érvelésének gyenge pontjára: „amennyiben elfogadnánk [a Bizottság érvelését], akkor a Bizottság gyakorlatilag megszabadulna a Kongresszus pórázától” és az általános politikai célokból gyakorlatilag bármilyen hatáskört levezethetne magának.71
Miután tehát a bíróság kimondta, hogy általános politikai célokra – amennyiben nem egészül ki konkrét törvényi felhatalmazással – nem alapítható hatáskör, áttért a sokkal izgalmasabb kérdésre, nevezetesen arra, hogy az FCC által szintén hivatkozott 706. cikkből levezethető-e a hatóság hatásköre. A Telecommunications Act hivatkozott cikke alapján „[a] Bizottság és minden távközlésért felelős szövetségi állami szabályozó hatóság felelős a fejlett távközlési képességek időbeni és ésszerű keretek között történő fejlesztésért, ennek érdekében a helyi versenyt ösztönzi vagy olyan egyéb szabályozói eszközöket vesz igénybe, amelyek felszámolják az infrastruktúra beruházások előtti akadályokat.”72
Az FCC érvelése szerint a 706. cikk – szemben az 1. és 230. cikkekkel – egyértelmű törvényi felhatalmazás, melyből levezethető a hatásköre. Ezt az álláspontot a bíróság egy korábbi, Ad hoc Telecomms. Users Commission-ügyben hozott döntése is alátámasztotta, melynek kimondta, hogy „a 706. cikk általános és széles körű megfogalmazása alapján az FCC jelentős – de nem korlátlan – hatáskörrel és diszkrécióval rendelkezik a szélessávú szolgáltatásokkal kapcsolatos szabályozási eszközök kiválasztásában”.73
A bíróság azonban ebben a kérdésben is elutasította az FCC érvelését. Ami különösen érdekes, az a mód, ahogyan ezt tette; hiszen nem mondta ki egyértelműen, hogy nem alapítható a 706. cikkre kiegészítő hatáskör. Az érveléstechnikai bravúr első lépéseként az FCC által hivatkozott Ad hoc Telecomms. Users Commission üggyel kapcsolatban kimondta, hogy abban az ügyben a 706. cikket egy még inkább egyértelmű törvényi felhatalmazás is kiegészítette, így a hivatkozás nem perdöntő. Második lépésben pedig az FCC egyik korábbi, 1998-as határozatát fordította az FCC ellen, ugyanis a hatóság a korábban említett Advanced Service Orderben még akként foglalt állást, hogy a 706. cikkre nem alapítható önálló hatáskör.74 A kör bezárult, az FCC az önellentmondó határozatai gúzsában, a bíróság pedig úgy semmisítette meg a Comcastot elítélő határozatot, hogy nem mondta ki egyértelműen, hogy az FCC nem alapíthat kiegészítő hatáskört a Telecommunications Act 706. cikkére alapozva. Minden adva volt tehát, hogy a jogi bizonytalanság fennmaradjon az FCC hatáskörét illetően.
4.2. Az Open Internet Order
A Comcast döntést követően sokan a Szenátust sürgették, hogy foglaljon állást a kérdésben,75 és bár a törvényhozás 2008-ban két törvényjavaslatot is tárgyalt a hálózatsemlegességre vonatkozóan, végül egyik sem került elfogadásra.76 Az FCC a Comcast döntést követően válaszút elé érkezett: vagy újradefiniálja az információs szolgáltatások fogalmát, kivéve annak hatálya alól az internethozzáférés-szolgáltatásokat, vagy továbbra is megpróbálja megállapítani a hatáskörét a hatályos definíciós környezetben. Bár – az előzmények fényében – logikusabbnak tűnő első opció felé is történt elmozdulás a hatóság részéről,77 mégis a rögösebb utat választotta az FCC. Mindösszesen nyolc hónappal a Comcast döntést követően, 2010. december 21-én az FCC tanácsa elfogadta az Open Internet Ordert,78 mely a korábban kiadott Internet Policy Statement által kijelölt utat követve, de annál jóval részletesebben fektette le azokat a garanciális szabályokat, amelyek az internet nyitottságának a fenntartását célozták. A rendeletet két szempontból érdemes górcső alá venni; eljárásjogi és tartalmi kérdések. Természetesen, az előzményeket és következményeket figyelembe véve, a hatáskör-megállapítás különösen fontos, de érdemes az FCC nyílt internetre vonatkozó szabályait is röviden összefoglalni, különös tekintettel arra, hogy láthatóan az európai döntéshozók is támaszkodtak rá.
4.2.1. A tartalmi szabályok
Először is fontos kiemelni a rendelet tárgyi hatályát, amely a szélessávú internethozzáférés-szolgáltatásokra (broadband Internet access service) vonatkozik, amelyet az FCC olyan nyilvánosan nyújtott kiskereskedelmi szolgáltatásként definiál, amely adatok küldését és fogadását teszi lehetővé az internetre csatlakoztatott hálózatok végpontjai között, illetve lehetővé teszi egyéb kommunikációs szolgáltatások nyújtását.79 Az FCC láthatóan végre felismerte, hogy az internethozzáférés-szolgáltatást külön kell kezelni az egyéb olyan online szolgáltatásoktól, melyeket az interneten veszünk igénybe.80 Mint fentebb kifejtettem, többek között e két alapvetően eltérő szolgáltatástípus különválasztásának a hiánya vezetett oda 2002-ben, hogy az FCC információs szolgáltatásnak minősítette az infrastruktúra alapú hozzáférés-szolgáltatást.81 A rendeletben meghatározott fogalom immár sokkal inkább a Telecommunications Act által meghatározott „távközlési szolgáltatás” fogalmát82 fedi le, mint az információs szolgáltatásét. Mindennek ellenére – sajnálatos módon – az FCC elmulasztja kimondani, hogy az internethozzáférés-szolgáltatás mégsem információs, hanem távközlési szolgáltatásnak minősül, így vonatkozik rá a Telecommunications Act II. címe.
A rendelet négy alapelvet határoz meg az internet nyitottságának védelme érdekében: (i) átláthatóság, (ii) blokkolás tilalma, (iii) indokolatlan diszkrimináció tilalma és (iv) ésszerű forgalommenedzsment megengedése.83
A szolgáltatók forgalommenedzsment-gyakorlatának az átlátható tétele növeli, növelheti a fogyasztói tudatosságot, ami a hatékony piaci verseny egyik legfontosabb ösztönzője. Ezért a rendelet előírja, hogy „a szélessávú internethozzáférés-szolgáltatás nyújtója köteles pontos és elegendő információt közzétenni a forgalommenedzsmentet illető gyakorlatáról, a szolgáltatás minőségéről, illetve a szolgáltatása igénybevételének feltételeiről, mely képessé teszi a felhasználót a tudatos választásra az ilyen szolgáltatások között, illetve képessé teszi az alkalmazást és szolgáltatást nyújtókat, a végberendezés-gyártókat, hogy fenntarthassák, fejleszthessék szolgáltatásaikat.”84 Tekintettel arra, hogy a szolgáltatók által alkalmazott forgalommenedzsment-gyakorlatok rendkívül bonyolult eljárások, ezért kulcsfontosságú, hogy az információ érthető nyelven elérhető. További rendkívül fontos követelmény véleményem szerint, hogy az üzenettel „találkozzon is” a felhasználó, ne pedig eldugva szerepeljen valahol az ÁSZF-ben. A rendelet mindkét feltételt igyekszik teljesíteni, amikor előírja, hogy az információkat „egyszerű nyelvezettel” (in plain language) kell megfogalmazni,85 illetve azt a szolgáltató honlapján és az értékesítési pontokon is közzé kell tenni.86 Elutasítja azonban az FCC, hogy nagyon részletesen szabályozza az információ közzétételét, annak érdekében, hogy bizonyos rugalmasságot biztosítson a szolgáltatóknak az implementációra.87
A második alapelv a blokkolás tilalma, melynek értelmében „a szélessávú internethozzáférés-szolgáltatás nyújtója – a szolgáltatásra vonatkozó kötelezettsége alatt – az ésszerű forgalommenedzsment-gyakorlaton túlmenően nem korlátozhatja egyes jogszerű tartalmakhoz, alkalmazásokhoz, szolgáltatásokhoz, illetve a végberendezésekhez való hozzáférést.”88
A harmadik alapelv az indokolatlan diszkrimináció tilalma, melynek kapcsán az FCC előírja, hogy „a szélessávú internethozzáférés-szolgáltatás nyújtója – a szolgáltatásra vonatkozó kötelezettsége alatt – nem tehet indokoltatlanul különbséget a hálózaton továbbított adatok között.”89 Bár a hálózaton átmenő adatforgalomba való bárminemű beavatkozás per definitionem diszkrimináció, az FCC elismeri azt a tényt, hogy ahhoz, hogy az internet hatékonyan működhessen, szükség van arra, hogy a szolgáltatók bizonyos mértékben beavatkozzanak a továbbított adatforgalomba (pl. hálózati szaturáció esetén). Negyedik alapelvként meghatározza azonban, hogy az ilyen forgalommenedzsment csak akkor minősül megengedettnek, ha alkalmas és elegendő a legitim cél eléréshez, figyelembe véve a hálózat felépítését és az alkalmazott technológiát.90 Ilyen legitim cél lehet (i) a hálózat integritásának és biztonságának a védelme, (ii) a felhasználó által nem kívánt tartalom kiszűrése (pl. spam), (iii) és a hálózati adatforgalom túlcsordulásának a kezelése (effects of congestion).
A rendelet külön – némileg enyhébb – szabályokat fogalmaz meg a mobil szélessávú internethozzáférés-szolgáltatókkal szemben. Ezt az FCC azzal indokolta, hogy a mobilinternet piaca egy fejlődő, gyorsan változó piac, ahol a piaci verseny is erősebb, mint a helyhez kötött hálózatok piacán.91 Ennek alapján a mobilszolgáltatókra nem vonatkozik a diszkriminációmentesség kötelezettsége, azonban – némi eltéréssel – ők sem blokkolhatnak jogszerű honlapokat és alkalmazásokat, illetve alkalmazniuk kell az átláthatóságra vonatkozó szabályokat.
Az FCC külön foglalkozik azzal a kérdéssel is, mely szerint megengedhető-e, hogy az internethozzáférés-szolgáltatók pénzt kérjenek az online szolgáltatóktól az adatforgalmuk végfelhasználókhoz való eljuttatásáért. Egy ilyen gyakorlat kialakulásának számos negatív következménye lehet a hatóság szerint. Növekednének a piacralépési korlátok, csökkenne az innováció és a beruházások mértéke az online tartalomszolgáltatás piacán, könnyen túlzó árakat állapíthatnának meg az internethozzáférés-szolgáltatók a kis tartalomszolgáltatókkal szemben, előfordulhatna, hogy csökkentenék a szolgáltatás minőségét azoknak az online tartalomszolgáltatóknak, akik nem hajlandóak fizetni a továbbításért. Mindezek alapján az FCC megtiltotta az ellenérték fejében történő priorizálást.92 Mindennek ellenére, némileg ellentmondásban önmagával, a hatóság megengedhetőnek találta, hogy internethozzáférés-szolgáltatók ellenérték fejében garantált sávszélességet biztosítsanak egyes online szolgáltatóknak (special service), mely szolgáltatás – hasonlóan az IPTV-hez – egy zárt rendszer lenne, nem a best-effort alapú internet-hozzáférésen keresztül kerülne továbbításra az adat.93 A rendelet ezen némileg önellentmondó és jogmegkerülésre lehetőséget adó rendelkezését több tanácstag is kritizálta a rendelethez fűzött különvéleményében.94
4.2.2. Hatásköri kérdések
Mint fentebb kifejtettem, a Comcast-ügyben a bíróság úgy semmisítette meg az FCC határozatát nyolc hónappal korábban, hogy nem foglalt egyértelműen állást abban a kérdésben, hogy az FCC alapíthat-e hatáskört a Telecommunications Act 706. cikkére. Mindösszesen annyit mondott ki, hogy mivel az FCC korábbi, 1998-as értelmezése nemleges volt, így az köti a hatóságot. Bár a bíróság tehát nyitva hagyta a kérdést, mégis komoly kockázatot vállalt magára az FCC, amikor az Open Internet Ordert is a 706. cikkre alapozta, azzal érvelve, hogy az 1998-as, eltérő állásfoglalása a kérdésben nem alkalmazható a jelen esetben.95 A kockázatos jogi lépés nagy vitát váltott ki magában az FCC tanácsában is. Míg az öttagú testület az ügyek 90%-ában egyhangúan hozza meg a határozatait,96 addig a rendelet csak 3:2 arányban került elfogadásra. Az FCC-re komoly nyomás nehezedett kívülről is, ugyanis több kongresszusi képviselő figyelmeztette a tanácsot, hogy túllépi a hatáskörét, amikor az internethozzáférés-szolgáltatást akarja szabályozni.97 A republikánus képviselők odáig mentek, hogy az FCC költségvetésének csökkentésével fenyegetőztek, ha az FCC elfogadja a rendeletet.98
A legnagyobb vita egyértelműen az FCC hatáskörének megalapozásáról folyt a tanácsban. Beszédes, hogy az FCC akkori elnökének, Julius Genachowskinak a kivételével mind a négy tanácstag párhuzamos, illetve különvéleményben kritizálta, hogy a hatóság a 706. cikkre alapozza a hatáskörét. Michael J. Copps tanácstag – aki végül a rendeletet elfogadására szavazott – szerint „nem a legjobb jogi alapokra horgonyoztuk le magunkat (…) megtettem minden tőlem telhetőt annak érdekében, hogy a szélessávú internetszolgáltatás kerüljön oda vissza, ahová mindig is tartozott: a [Telecommunications Act] II. címének hatálya alá.”99 Hasonló kétely fedezhető Mignon L. Clyburn tanácstag párhuzamos véleményében is, aki „őszinte reményét” fejezte ki a tekintetben, hogy a bíróság megerősíti álláspontjukat.100 Ennél jóval egyértelműebben fogalmazott Robert M. McDowell tanácstag, aki egyenesen machiavellistának minősíti az FCC-t, akinél a cél szentesíti az eszközt. Álláspontja szerint „(…) az FCC nem csak a bíróság döntésével megy szembe, de szembemegy a Kongresszus többségének akaratával is. (…) A rendelet kis rozoga hajója a szabályozás ködén kíván áthajózni anélkül, hogy a megfelelő jogi és ténybeli ballaszttal rendelkezne. A bíróságok könnyűszerrel fogják elsüllyeszteni.”101 Hasonlóan kritikus hangot ütött meg Baker tanácstag is, aki emlékeztetett, hogy az FCC közel tíz éven keresztül konzekvensen azon az állásponton volt, hogy a 706. cikkből nem vezethető le konkrét hatáskör, csak abban az esetben, ha az más, a törvényben konkrétan meghatározott törvényi felhatalmazással párosul.102
4.3. Verizon v. FCC
A fentiekből kiindulva nem is meglepő, hogy az Open Internet Ordernek is ki kellett állnia a bíróság próbáját. A Verizon internethozzáférés-szolgáltató nyújtott be keresetet 2011. szeptember 30-án,103 kérve a bíróságtól a rendelet megsemmisítését – többek között – az alábbi okokra hivatkozva:
a) A Telecommunications Act 706. cikkére az FCC nem alapíthat jogszerűen hatáskört;
b) Amennyiben a 706. cikk alapján az FCC mégis eljárhat, az Open Internet Orderrel bevezetett szabályok nem vezethetőek le a 706. cikkben meghatározott célokból;
c) Amennyiben a rendelet által bevezetett szabályok mégis összeegyeztethetőek a 706. cikkben meghatározott célokkal, az FCC-nek akkor sincsen joga olyan szabályok bevezetésére, amelyek ellentmondásban állnak a Telecommunications Act valamely rendelkezésével. Márpedig a törvény 3. cikke alapján common carrier szolgáltatóként csak a távközlési szolgáltatásokat lehet kezelni.
A fellebbviteli bíróság 2014. január 14-én megjelent ítélete104 a fenti kifogások sorrendjében végezte el a rendelet vizsgálatát. Emellett a bíróság egyéb kérdéseket is megvitatott, azonban ezek részletes tárgyalásától, tekintettel az ügy kimenetelére, eltekintünk.
A sokat vitatott 706. cikkre alapított hatáskörrel kapcsolatban a bíróság két kérdést vizsgált: (i)eltérhet-e a hatóság egy korábbi álláspontjától, illetve (ii) ésszerű interpretációját adta-e az FCC a homályos megfogalmazású 706. cikknek. A bíróság – sokakat meglepve – mindkét kérdésre igennel válaszolt. Álláspontja szerint a Comcast-ügyben megfogalmazott bírói érvelés, mely szerint az FCC kötve van a korábbi értelmezéséhez, helytelen, hiszen nem lehet egy hatóság „örökre” kötve egy kérdésben megfogalmazott álláspontjához, attól eltérhet, feltéve, hogy alaposan megindokolja azt. Ennek pedig az FCC eleget tett a bíróság szerint.105 A 706. cikkre alapított hatáskörrel kapcsolatban a másik kérdés az volt, hogy vajon a hatóság jogértelmezése ésszerű-e, ugyanis, ha a válasz igen, akkor azt a bíróság nem semmisítheti meg.106 A bíróság erre is igennel válaszolt, emlékeztetve, hogy a Kongresszus több alkalommal felruházta az FCC-t speciális szabályozói hatáskörrel, így „nem lát indokot arra, hogy ebben az esetben nem erről lenne szó”.107 A bíróság azzal sem ért egyet, hogy a 706. cikk korlátlan hatalommal ruházná fel az FCC-t, ugyanis a kérdéses cikk két olyan feltételt is állít, amelynek a szabályozásnak eleget kell tennie: először is tiszteletben kell tartania a Telecommunications Act I. címében meghatározott személyi hatályt, másrészről pedig alkalmasnak kell lennie a távközlési hálózatok fejlesztésének ösztönzésére.108
Miután tehát a bíróság megállapította, hogy igenis jogszerűen alapította az FCC a hatáskörét a 706. cikkre, a Verizon azon állítását vizsgálta meg, hogy az elfogadott szabályozás nem áll összhangban a 706. cikkben meghatározott céllal, ami a szélessávú hálózatfejlesztés ösztönzésére vonatkozik. Ezzel kapcsolatban az FCC akként érvelt, hogy a nyílt internet fenntartása növeli az online tartalmak, szolgáltatások piacán az innovációt, ami növeli az egyre jobb minőségű internet iránti keresletet. E kereslet pedig ösztönzi az internethozzáférés-szolgáltatók közötti versenyt, közvetlenül pedig az infrastruktúra alapú fejlesztéseket. A bíróság ebben a kérdésben is megalapozottnak találta az FCC érvelését, így a második kérdésben is a hatóságnak adott igazat.
Az Open Internet Order azonban mégis elbukott. A bíróság ugyanis egyetértett a Verizon utolsó érvével, mely szerint a szabályozás ellentétben áll a Telecommunications Act azon tilalmával, hogy az olyan common carrier kötelezettségek, mint az egyenlő elbánás kötelezettsége nem alkalmazhatóak információs szolgáltatókra, csupán a távközlési szolgáltatókra. A bíróság egyértelműen fogalmaz: amennyiben az internethozzáférés-szolgáltatás információs szolgáltatásnak minősül, akkor törvényellenes minden olyan szabályozás, mely egyenlő elbánás kötelezettségét írja elő ezeknek a szolgáltatatóknak.109
Következésképpen a bíróság megsemmisítette az Open Internet Order blokkolási tilalomra és egyenlő elbánásra vonatkozó rendelkezéseit, hatályában fenntartotta azonban az átláthatóságra vonatkozó szabályokat.
5. Merre tovább?
5.1. Eljött az idő az internethozzáférés-szolgáltatók besorolásának újragondolására?
Az FCC sikerként könyvelheti el, hogy a bíróság egyértelműen megerősítette a Telecommunications Act 706. cikkére alapított hatáskörét. Győzelme azonban pirruszi, hiszen a bíróság azt is egyértelművé tette, hogy a nyílt internet védelmében nincs joga fellépni az FCC-nek az internethozzáférés-szolgáltatókkal mint információs szolgáltatást nyújtókkal szemben. Az első reakciókat követően110 maga Obama elnök is kiállt a nyílt internet védelme érdekében.111 Az FCC elnöke, Thom Wheeler alig egy hónappal az ítélet után tett nyilatkozatában két dolgot tett egyértelművé: (i) az FCC nem mond le arról a szándékáról, hogy szabályozás útján biztosítsa az internet semlegességét, (ii) azonban fellebbezni sem fog a bíróság ítélete ellen.112 Wheeler örömét fejezte ki, hogy a bíróság elismerte az FCC hatáskörét a 706. cikk alapján, mely alapján az FCC továbbra is el fog járni. És itt érezheti úgy az olvasó, hogy vagy az FCC, vagy ő nem értelmezte jól az ítéletet, amely hiába állapította meg, hogy elvileg a hatóság hozhat intézkedéseket a 706. cikk alapján, hiszen azt is megállapította, hogy olyan intézkedéseket azonban, melyek a nyílt internet védelméhez kellenek (értsd: diszkriminációmentesség előírása), nem hozhat, hiába az általános hatáskör. Ez kicsit olyan, mint amikor az ember annak örül, hogy sikerült étterembe asztalt foglalnia, azonban az étteremben nem ehet semmit. A jogosultsága valóban megvan, hogy bemenjen, de ott aztán nem teheti azt, amiért ment.
Ebből kifolyólag – a véleményem szerint – a leginkább logikus lépés az lenne, ha az internethozzáférés-szolgáltatást újra távközlési szolgáltatásnak minősítené a hatóság, és így a diszkriminációmentes elbánásra vonatkozó szabályok anélkül is alkalmazhatóak lennének, hogy olyan kockázatos jogi megoldásokat választana, mint tette azt a 706. cikkre alapított hatáskör esetében.113 Ehhez azonban a szabályozónak a 2002-es Cable Broadband Orderben kifejtett azon álláspontját kellene először felülvizsgálnia, ami együtt kezeli a szolgáltató által nyújtott hozzáférési szolgáltatást (értsd: hálózat bekötése és fizikai kapcsolat biztosítása az internethez) a szolgáltató által nyújtott olyan egyéb szolgáltatásokkal, mint például az e-mail szolgáltatás. Míg ez utóbbi mindenképpen információs szolgáltatás, addig a hozzáférés-szolgáltatás csak azért nem minősülhetett távközlési szolgáltatásnak (pedig lényegében tökéletesen lefedi azt), mivel azt a szolgáltató nem nyújtja önállóan. Az Open Internet Order fogalomhasználata már ebbe az irányba mozdult el, azonban nem szakított egyértelműen a Cable Broadband Orderrel. További lehetőség természetesen az is, hogy a Kongresszus módosítja a Telecommunications Actet, mindazonáltal ebben a kérdésben erős lehet a republikánus ellenállás.114
5.2. Új szabályozás 2014 végéig?
2014. április 23-án Tom Wheeler, az FCC elnöke egy sajtótájékoztatón egy új koncepciót mutatott be, melyet véleményezésre megküldött az FCC többi tanácstagjának. Ebben azt javasolja – szembefordulva eddigi álláspontjával –, hogy megengedett legyen, hogy nagy tartalomszolgáltatók (pl. Disney, Google, Netflix) fizessenek az internethozzáférés-szolgáltatóknak azért, hogy garantált sávszélességen érjék el a felhasználókat. Fogyasztói jogvédő szervezetek rögtön tiltakozásukat fejezték ki a javaslat ellen, azzal érvelve, hogy ez nem csak a fogyasztói árak megemelkedésével járna, de a nagy tartalomszolgáltatóknak kedvezne, akik megengedhetik maguknak, hogy fizessenek a priorizálásért.115
Az óriási médiavisszhangra reagálva Wheeler már 2014. március 24-én egy közleményt adott ki, melyben „az új javaslattal kapcsolatban megjelent dezinformációkat” kívánta helyretenni.116 A nyilatkozat szerint a javasolt szabályozás nem kérőjelezi meg a korábbi javaslatok céljait, melynek értelmében továbbra is az átláthatóságon, a jogszerű tartalom blokkolásának tilalmán, illetve az indokolatlan diszkrimináció fenntartásán lesz a hangsúly. A nyilatkozat szerint a javaslat három fő eleme a következő lesz:
1. Minden internethozzáférés-szolgáltató köteles az alkalmazott forgalommenedzsment politikájáról átlátható tájékoztatást adni.
2. Jogszerű tartalmakat nem lehet blokkolni.
3. Az internethozzáférés-szolgáltatók nem tehetnek az internet működését sértő „gazdaságilag ésszerűtlen” intézkedéseket, ideértve egy vertikálisan integrált vállalkozás priorizálását.
A nyilatkozat nem érinti közvetlenül az ellenérték fejében történő priorizálás megengedését. Erre utalhat azonban Wheeler, amikor így fogalmaz: „[a] fellebbviteli bíróság egyértelművé tette, hogy az FCC csak akkor tilthat meg egy diszkriminatív magatartást, ha annak oka ‘gazdaságilag ésszerűtlen’. Ezen bírói korlátnak megfelelően, a javaslat szűken határozza majd meg, hogy mi minősül ‘gazdaságilag ésszerűnek’. A javaslat által felállított ‘gazdasági ésszerűség tesztje’ megakadályozza majd, hogy a verseny vagy a fogyasztók egyéb érdekei sérüljenek.”117
Tekintettel arra, hogy kézirat lezárásakor a javaslat szövege még nem került nyilvánosságra, így annak részletes elemzésére sem kerülhetett sor. Több olyan alapvető kérdés sem tisztázott jelenleg, mint például, hogy mi minősül ‘gazdaságilag ésszerűtlen’ diszkriminációnak, vagy, hogy – tekintettel az előzményekre – mire alapozza az FCC a hatáskörét. Mindazonáltal, számomra – az elérhető információk alapján – úgy tűnik, mintha az FCC az Európai Bizottság 2013 szeptemberében bemutatott javaslata által felvázolt modell felé mozdulna el. Ebben elkülönül egymástól a nyílt és a menedzselt internet. A nyílt internet védelme érdekében minden ésszerűtlen diszkrimináció tiltott lenne. Emellett azonban a Bizottság megengedné, hogy az internethozzáférés-szolgáltatók ellenérték fejében garantált sávszélességű hozzáférést biztosítsanak a tartalomszolgáltatóknak.118
* A cikk az MTA BTK Médiatudományi Kutatócsoport keretében zajló, „Az európai médiajogi gondolkodás” című kutatási program eredményeként született meg. A tanulmány jelentősen bővített változatának címe és megjelenési helye: Kísérletek a hálózatsemlegesség szabályozására az Egyesült Államokban és az Európai Unióban. In: KOLTAY András – TÖRÖK Bernát (szerk.): Sajtószabadság és médiajog a 21. század elején. Budapest, Wolters Kluwer, CompLex, 2014. A tanulmány kizárólag a szerző véleményét tartalmazza, és nem feltétlenül tükrözi az NMHH hivatalos álláspontját.
1 A hálózatsemlegesség elve alapján az internet infrastruktúráját szolgáltató internet-hozzáférés szolgáltatónak egyenlő elbánásban kell részesítsen minden, a hálózatukon továbbított tartalom-, alkalmazásszolgáltatót vagy egyéb online szolgáltatásnyújtót, függetlenül a továbbított adatottól, a küldő vagy fogadó személyétől.
2 Alexander REICHERT: Redefining Net Neutrality After Comcast v. FCC. Berkeley Technology Law Journal, 2011., Vol. 26., 733.
3 Valérie SCHAFER – Hervé LE CROSNIER: La neutralité de l’Internet – Un enjeu de communication. CNRS Éditions, Paris, 2011., Tim WU: Network Neutrality, Broadband Discrimination. Journal of Telecommunications and High Technology Law, Vol. 2, 2003.
4 Barbara VAN SCHEWICK: Towards an Economic Framework of Network Neutrality Regulation. Paper presented at the 33rd Research Conference on Communication, Information and Internet Policy (2005), valamint Andrew T. WAGNER: The Economic Consequences of Network Neutrality Regulation (2010), krex.k-state.edu/dspace/bitstream/handle/2097/13598/AndrewWagner2012.pdf?sequence=1, [2014.03.10.], valamint Jonathan E. NUECHTERLIN: Antitrust Oversight of and Antitrust Dispute – An Institutional Perspective on the Net Neutrality Debate. Journal On Telecommunications & High-Tech Law Review, 2009., Vol. 7. 19-66.
5 FARATIN–CLARK–BAUER–LEHR–GILMORE–BERGER: The Growing Complexity of Internet Interconnection. Communications & Strategies. no. 72, 4th quarter 2008, 51–71., valamint Amogh DHAMDHERE – Constantine DOVROLIS: The Internet is Flat – Modeling the Transition from Transit Hierarchy to a Peering Mesh. 2010., www.caida.org/publications/papers/2010/internet_is_flat/internet_is_flat.pdf, [2014.03.10.]
6 LAPSÁNSZKY András: A hírközlési közszolgáltatási-közigazgatási rendszerének fejlődése és szerkezeti reformja – A hírközlés fejlődését és liberalizációját meghatározó „fejlett távközléssel rendelkező” piacgazdaságokban. Budapest, HVG–Orac, 2009. 126–142.
7 TÓTH András: Az elektronikus hírközlés és média gazdasági szabályozásának alapjai és versenyjogi vonatkozásai. Budapest, HVG–ORAC, 2008, 22.
8 Communications Act of 1934, 48 Stat. 1064 [codified as amended at 47 U.S.C. § 151 (2000)].
9 A szabályozását a telefonszolgáltatásnak az is különösen indokolttá tette, hogy a telefonszolgáltatás egy monopol kezében volt az Egyesült Államokban egészen 1984-ig, Lásd: Rachelle B. CHONG: The 31 Flavors of Net Neutrality: A Policymaker’s View. Intellectual Property Law Bulletin, 2007, vol. 12, 149.
10 Robert CANNON: The Legacy of the Federal Communications Commission’s Computer Inquiries. Federal Communications Law Journal, Volume 55, Issue 2, 182.
11 Amendment of Section 67.702 of the Commission’s Rules and Regulations (Second Computer Inquiry), Docket No. 20828, Final Decision, 77 FCC 2d 384 (1980), az FCC Computer Inquiry döntéseiről bővebben lásd: Davina SASHKINT: Failure of Imagination – Why Inaction on Net Neutrality Will Result in a De Facto Legal Regime Promoting Discrimination and Consumer Harm. Commlaw Conspectus, 2007., Vol. 15., 275-277.
12 Uo., point 416.
13 Uo., point 420.
14 Stevens Report, Federal-State Joint Board on Univeral Serv., Report to Congress, 13 F.C.C.R. 11501, para. 78, 11 Comm. Reg. (P&F) 1312 (1998).
15 CANNON, i. m. (10. lj.) 386.
16 Second computer Inquiry i. m. (11. lj.) 434.
17 Telecommunications Act of 1996, Pub. L. No. 104–104, 110 Stat. 56 (Feb. 8, 1996).
18 U.o. Sec. 2. [47 U.S.C. 152], (43) és (46).
19 U.o. Sec. 2. [47 U.S.C. 152], (20).
20 Deployment of Wireline Services Offering Advanced Telecommunications Capability, 13 F.C.C.R. 24012, 24014, 24029-30 (1998), (a továbbiakban: Advanced Service Order).
21 Uo. point 35.
22 Például a szolgáltató által nyújtott e-mail szolgáltatás, web böngésző stb.
23 Advanced Service Order, (20. lj.) point 36.
24 AT&T Corp. v. City of Portland, 216 F.3d (9th Cir. 2000).
25 Appropriate Regulatory Treatment for Broadband Access to the Internet Over Cable Facilities, FCC 02-77 (2002), (a továbbiakban: Cable Broadband Order).
26 See Federal-State Joint Board on Universal Service, 13 F.C.C.R. 11501, PP BM, CB (1998).
27 Cable Broadband Order, (25. lj.) point 37.
28 Separate Statement of Commissioner Kathleen Q. Abernathy, GN Docket 00-185. In: Cable Broadband Order (25. lj.)
29 ASCENT, OpenNET, EarthLink, idézi: Cable Broadband Order (25. lj.) 154. lj.
30 Cable Broadband Order (25. lj.) point 40.
31 Itt érdemes megjegyezni – már csak az időpontegyezés miatt is –, hogy az Európai Unióban ekkor (2002) került elfogadásra az Európai Parlament és az Európai Tanács által az elektronikus hírközlési piacok szabályozását új alapokra helyező ún. Keretirányelv (2002/21/EK), amelynek egyik alapelve éppen a tartalom és átvitel szétválasztása volt a szabályozásban.
32 Cable Broadband Order (25. lj.) point 43.
33 Uo. 4840.
34 Separate Statement of Commissioner Kathleen Q. Abernathy, i. m. (28. lj.), 71.
35 Dissenting Statement of Commissioner Micheal J. Copps, GN Docket 00-185, 1.
36 Uo. 2.
37 Columbia 9th Circuit, Brand X Internet Servs. v. FCC, 345 F.3d 1120, 1130-31 (9th Cir. 2003)
38 AT&T Corp. v. City of Portland, i. m. (24. lj.)
39 Chevron U.S.A., Inc. v. Natural Res. Def. Council, 467 U.S. 837 (1984)
40 Uo. 837.
41 Uo. 865–866.
42 Uo. 843–844.
43 A Chevron-teszt alkalmazásáról és hátteréről bővebben l.: Claire R. KELLY: The Brand X Liberation – Doing Away with Chevron’s Second Step as Well as Other Doctrines of Deferences. Davis, University of California, Vol. 44., 158–177.
44 Supreme Court Nat’l Cable & Telecomms. Ass’n. v. Brand X Internet Servs., 545 U.S. 967, 980 (2005)
45 Amy L. SIGNAIGO: National Cable & Telecommunications Association v. Brand X Internet Services – Resolving Irregularities in Regulation? 5. NW.J.Tech&Intell.Prop. 385, 2007, 389.
46 Supreme Court Nat’l Cable & Telecomms. Ass’n. v. Brand X Internet Servs, (44. lj.).
47 Uo. 989., Az ügyben különvéleményt megfogalmazó Scalia bíró azonban más analógiát hozott fel, ami – véleménye szerint – jobban illik az internet piacára. Ő az internethozzáférés-szolgáltatást nem egy autó adás-vételéhez hasonlította, hanem egy pizzériához, ahol a pizza mellett házhozszállítást is igényelhetünk. Itt sokkal jobban elválik egymástól a két szolgáltatás, rávilágítva azok együttesen történő kezelésének problémáira.
48 Például az egyetemes szolgáltatáshoz való hozzájárulás kötelezettsége.
49 Appropriate Framework for Broadband Access to the Internet Over Wireline Facilities, 20 F.C.C.R. 14853, 14862 (2005).
50 Appropriate Regulatory Treatment for Broadband Access to the Internet Over Wireless Networks, 22. F.C.C.R. 5901 (2007)
51 United Power Line Council’s Petition for Declaratory Ruling Regarding the Classification of Broadband over Power Line Internet Access Service as an Information Service, 21 F.C.C.R. 1321 (2006).
52 Appropriate Framework for Broadband Access to the Internet Over Wireline Facilities, point 27.
53 Internet Policy Statement, 05–151. 2005.09.23.
54 U.o., II. Section, 2–3.
55 Cable Broadband Order, (25. lj.) point 77–79.
56 Dan G. BARRY: The Effect of Video Franchising Reform on Net Neutrality: Does the Beginning of IP Convergence Mean that It Is Time For Net Neutrality Regulation? Santa Clara Computer & High Technology Law Journal, 2007., vol 24., 432.
57 Daniel HELLING: Net Neutrality and Preserving Freedoms of the Internet. Law & Society Journal UCSB, 2007, Vol. 7., 58.
58 A BitTorrent egy p2p (peer-to-peer) alapú fájlcserélő protokoll, amely alkalmas a mások által megosztott adat, adtok le- és feltöltésére. A protokoll előnye, hogy letöltés közben a felhasználó feltöltési sávszélességét is kihasználja, ezzel gyorsítva a letöltéseket. Elsősorban nagyobb méretű állományok adatátvitelénél használatos megoldás, valamint a szűk keresztmetszetű szerverek tehermentesítéséhez alkalmazzák előszeretettel (forrás: www.szoftverbazis.hu). A szoftverrel kapcsolatban fontos megjegyezni, hogy itt nem a betiltott, jogellenes fájlmegosztó portálról van szó, hanem egy adatmegosztási elvről, módszerről, aminek segítségével bármilyen (jogszerű) adatot meg lehet osztani az interneten.
59 Marguerita REARDON: Comcast Denies Monkeying with BitTorrent Traffic, 2007. 08. 21., news.cnet.com/8301-10784_3-9763901-7.html [2014.02.12.], valamint lásd még: Courtney Erin SMITH: Net Neutrality, Full Throttle – Regulation of Broadband Internet Service Following the Comcast/Bittorent Dispute. Santa Clara Law Review, 2010., Vol. 50. 574-575.
60 Brandi FIELD: Net Neutrality – an Architectural Problem in Search of a Political Solution. Asper Rev. Int’l Bus. & Trade, 2010, 197.
61 Peter SVENSSON: Comcast Blocks Some Internet Traffic. Washington Post, 2007. 10. 19., www.washingtonpost.com/wp-dyn/content/article/2007/10/19/AR2007101900842.html[2014.02.12.]
62 Formal Complaint of Free Press and Public Knowledge Against Comcast Corporation For Secretly Degradating Peer-to-Peer Applications, 2007.11.1., www.publicknowledge.org/pdf/fp_pk_comcast_complaint.pdf
63 Formal Complaint of Free Press and Public Knowledge Against Comcast Corporation For Secretly Degradating Peer-to-Peer Applications, 23 F.C.C.R. 13,028 (2008).
64 United States v. Southwestern Cable Co., 392 U.S. 157 (1968), United States v. Midwest Video Corp., 406 U.S. 649 (1972), FCC v. Midwest Video Corp., 440 U.S. 689 (1979).
65 Am. Library Ass’n v. FCC, 406 F.3d 689, 692 (D.C. Cir. 2005).
66 Uo. 691–692.
67 Comcast Corporation v. Federal Communications Commission and Unites States of America, No. 08-1291, 6april 2010., II. pont
68 Telecommunications Act (17. lj.), Section 230 [47 U.S.C. 230].
69 Uo. Section 1 [47 U.S.C. 230].
70 L. 20. lj.
71 Comcast Corporation v. Federal Communications Commission and Unites States of America (67. lj.), 23.
72 Telecommunications Act, (17. lj.), Section 706a [47 U.S.C. 1302a]
73 Ad Hoc Telecomms. Users Comm. v. FCC, 572 F.3d. 903, 906-07 (D.C. Cir. 2009)
74 Deployment of Wireline Services Offering Advanced Telecommunications Capability (20. lj.) point 77.
75 Caroline S. SCALA: The FCC’s Role in Regulating Network Neutrality: Protection of Online Innovation & Business. Chapman Law Review, 2012., Vol. 15., 440.
76 Carol M. HAYES: Content Discrimination ont he Internet – Calls for Regulation of Net Neutrality. Journal of Law, Technology & Policy, Vol. 2009 No. 2., 502.
77 Framework for Broadband Internet Service, 25 F.C.C.R. 7866, 7867 (2010), Bővebben lásd: Lee L. SELWYN – Helen E. GOLDING: Revisiting the Regulatory Status of Broadband Internet Access: A Policy Framework for Net Neutrality and an Open Competitive Internet. Federal Communications Law Journal, Vol. 63: Iss. 1, Article 8., 2010.
78 Report and Order in the Matter of Preserving the Open Internet Broadband Industry Practicies, FCC 10-201 (2010), a továbbiakban: Open Internet Order (2010)
79 Uo. 44. pont.
80 A rendelet például explicite kizárja a hatálya alól az olyan szolgáltatásokat, mint például az e-mail szolgáltatás, ugyanakkor – más okokból kifolyólag – kizárja a hatálya alól az ún. betárcsázós internet-hozzáférés szolgáltatást is [Open Internet Order (2010), 47. és 51. pont].
81 L. Cable Broadban Order (25. lj.), illetve l. még a jelen tanulmány 3.3.1. pontját.
82 Telecommunications Act (17. lj.), Sec. 2. [47 U.S.C. 152], (43) és (46).
83 Open Internet Order (2010), (78. lj.), 43. pont.
84 Uo. 54. pont.
85 Uo. 56. pont.
86 Uo. 57. pont.
87 Uo. 59. pont.
88 Uo. 63. pont.
89 Uo. 68. pont.
90 Uo. 82. pont.
91 Uo. 94–95. pont.
92 Uo. 76.
93 Uo. 112.
94 Concurring Statement of Commissioner Micheal J. COPPS, Preserving the Open Internet, GN Docket No. 09–191, Broadband Industry Practicies, WC Docket No. 07–52., 142., valamint Approving in part, conurring in part. Statement of Commissioner L. CLYBURN, Preserving the Open Internet, GN Docket No. 09–191, Broadband Industry Practicies, WC Docket No. 07–52.,
95 Open Internet Order (2010), (78. lj.), 117–123. pont.
96 Dissenting Statement of Commissioner Robert M. MCDOWELL, Preserving the Open Internet, GN Docket No. 09–191, Broadband Industry Practicies, WC Docket No. 07–52., 145.
98 Kendra LEGHART: The FCC’s New Network Semi-Neutrality Order Maintains Inconsistency in the Broadband World. North Carolina Journal of Law & Technology, 2011., vol. 12., 214.
99 Concurring Statement of Commissioner Micheal J. COPPS, Preserving the Open Internet, i. m. (94. lj.) 141–142.
100 Approving in part, conurring in part Statement of Commissioner L. CLYBURN, i. m. (94. lj.) 179.
101 Dissenting Statement of Commissioner Robert M. MCDOWELL, i. m. (96. lj.), 145., 149.
102 Dissenting statement of Commissioner Meredith Atwell Baker, Preserving the Open Internet, GN Docket No. 09–191, Broadband Industry Practicies, WC Docket No. 07–52., 189.
103op.bna.com/der.nsf/id/rtar8m7s6n/$File/Verizon%20Notice%20of%20Appeal%20%28without%20order%29%20-%20AS%20FILED%201355.pdf
104 Verizon v. Federal Communications Commission, No. 11-1355, 2014.01.14.
105 Uo. A. pont 19.
106 Chevron U.S.A., Inc. v. Natural Res. Def. Council, (39. lj.) 842-43. pontok.
107 Verizon v. Federal Communications Commission, (104. lj.), 23.
108 Uo. 26.
109 Uo. III., 45–46.
110 Statement by FCC Chairman Tom Wheeler regarding DC Circuit Opinion on the FCC’s Open Internet Rules, 2014.01.14., www.fcc.gov/document/chairman-wheeler-statement-court-opinion-open-internet-rules, Statement of Commissioner Ajit Pai on D.C. Circuit’s Decision Striking Down Net Neutrality Rules, 2014.01.14., www.fcc.gov/document/commissioner-pais-statement-dc-circuits-net-neutrality-decision, valamint Statement of Commissioner Mike O’Rielly on D.C. Circuit’s Decision Striking Down Net Neutrality Rules, 2014.01.14., www.fcc.gov/document/commissioner-oriellys-statement-net-neutrality-decision
111 www.theverge.com/2014/1/31/5365840/president-obama-will-continue-to-support-net-neutrality
112 Statement by FCC Chairman Tom Wheeler ont he FCC’s Open Internet Rules, February 19, 2014., www.fcc.gov/document/statements-fccs-open-internet-rules
113 Azt is meg kell azonban jegyezni, hogy vannak olyan vélemények, ami szerint az internethozzáférés-szolgáltatók távközlési szolgáltatókká minősítése sokkal károsabb lenne, mint a jelenleg helyzet fenntartása. L. pl. Daniel A. LYONS: Virtual Takings – The Coming Fifth Amendment Challenge to Net Neutrality Regulation. Notre Dame Law Review, 2011., Vol. 86., 66–118., illetve Randolph MAY: Net Neutrality Mandates – Neutering the First Amendment in the Digital Age. I/S: A Journal of Law and Policy for the Information Society, 2008., Vol. 3., 197–210., illetve: Cody VITELLO: Network Neutrality Generates a Contentious Debate Among Experts – Should Consumers Be Worried? Loyola Consumer Law Review, 2010., Vol. 22., 513–539.
114 Emily R. ROXBERG: FCC Authority Post-Comcast – Finding a Happy Medium in the Net Neutrality Debate. The Journal of Corporation Law, 2012., Vol. 37., 235.
115 Edward WYATT: F.C.C., in a Shift, Backs Fast Lanes for Web Traffic. New York Times, 2014. 04. 23. www.nytimes.com/2014/04/24/technology/fcc-new-net-neutrality-rules.html?_r=0
116 www.fcc.gov/blog/setting-record-straight-fcc-s-open-internet-rules
117 Uo.
118 Bővebben lásd: Commission Staff Working Document, Impact Assessment – Accompanying Document for the Document Proposal for a regulation of the European Parliament and of the Council laying down measures concerning the European single market for electronic communications and to achieve a Connected Continent and amending Directives 2002/20/EC, 2002/21/EC and 2002/22/EC and Regulations (EC) No 1211/2009 and (EU) No 531/2012, COM (2013) 627 final., SWD (2013) 331.

matches:
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 151


text:
IV/01328/2019
. IV/01328/2019
Első irat érkezett: 08/12/2019
Az ügy tárgya: A Kúria Önkormányzati Tanácsa Köf.5009/2019/4. számú határozata elleni alkotmányjogi panasz (önkormányzati rendelet törvényessége)
Az indítványozó − az Abtv. 27. § alapján − a Kúria Önkormányzati Tanácsa Köf.5009/2019/4. számú határozata alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó önkormányzat képviselőtestülete a helyi közútkezelői hatáskörök átruházásáról szóló önkormányzati rendeletével kapcsolatosan az illetékes kormányhivatal törvényességi felügyeleti eljárása során megállapította, hogy a képviselőtestület rendes ülésének összehívására és a napirend elfogadására az önkormányzat saját SZMSz-ébe, Munkatervébe és a Mötv.-be ütköző módon került sor. Az önkormányzat nem értett egyet a törvényességi felhívással, ezért ismételten elfogadta és megerősítette a képviselőtestület kifogásolt ülésének napirendjéről szóló határozatát és a közútkezelői hatáskörök átruházásáról szóló önkormányzati rendeletet is.
A kormányhivatal az eredménytelen törvényességi felhívásra tekintettel fordult a Kúriához, a kifogásolt önkormányzati rendelet törvényességi vizsgálatát és megsemmisítését kezdeményezve. A Kúria meg is állapította az önkormányzat képvislőtestületének a közútkezelői hatáskörök átruházásáról szóló 7/2018. (VII. 12.) számú önkormányzati rendelet törvényellenességét és megsemmisítette azt, a kihirdetés napjára visszamenőlegesen, 2018. július 13-i hatállyal, a nem szabályszerűen összehívott képviselőtestületi ülésre hivatkozással. Az indítványozó álláspontja szerint azáltal, hogy a kormányhivatal és a Kúria is az indítványozó SzMSz-ében foglaltakkal ellentétesen minősítette a képviselőtestületi ülést rendes ülésnek, továbbá az, hogy nem vette figyelembe, hogy az indítványozó a rendeletalkotási eljárás garanciális szabályait nem sértette meg, s hogy a kifogásolt testületi ülésen született három önkomrányzati rendelet közül csak az egyik rendeletet kifogásolta, megsértette az Alaptörvény 32. cikk (1) d.) pontját és a (2) bekezdését, továbbá a XXIV. cikkben garantált tisztességes eljáráshoz való jogát..
A Kúria Önkormányzati Tanácsa Köf.5009/2019/4. számú határozata
32. cikk (1) bekezdés d) pont
IV_1328_2_2019_indíkieg.anonim.pdf IV_1328_0_2019_indítvány.anonim.pdf
A határozat száma: 3369/2019. (XII. 16.) AB végzés
3369_2019 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Köf.5009/2019/4. számú végzése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz tárgyában indult eljárást megszünteti.
[1]	1. A jogi képviselővel (Hetzmann Ügyvédi Iroda, dr. Hetzmann Albert) eljáró indítványozó (Aba Város Önkormányzata) az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a alapján benyújtott alkotmányjogi panaszában a Kúria Köf.5009/2019/4. számú végzését támadta.
[2]	2. Az Alkotmánybíróság eljárása során az indítványozó a hiánypótolt alkotmányjogi panaszt visszavonta.
[3]	3. Az Ügyrend 67. § (1) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság végzésben megszüntetheti az eljárást a nyilvánvalóan okafogyottá váló ügyek esetén. Az előbbi szakasz (2) bekezdésének c) pontja alapján pedig okafogyottá válik az indítvány különösen, ha az indítványozó indítványát visszavonta.
[4]	Az Alkotmánybíróság az indítvány visszavonására figyelemmel a rendelkező részben foglaltak szerint – az Abtv. 50. § (1) bekezdése alapján tanácsban eljárva – az eljárást megszüntette.
. 08/12/2019
. Constitutional complaint against the decision No. Köf.5009/2019/4. of the Local Government Council of the Curia (lawfulness of a local government decree)
. 3369/2019. (XII. 16.)

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Fizetésképtelenségi eljárás önálló vállalkozó (auto-entrepreneur) esetében indítható.
Védintézkedési eljárás kizárólag gazdasági tevékenységet folytató személy esetében indítható. A reorganizációs vagy felszámolási eljárás alá vont személy esetében elképzelhető, hogy az eljárás megindításakor már nem végez tevékenységet.
A fizetésképtelenségi eljárás alá vonható magánjogi jogalanyok körébe tartoznak a kereskedelmi társaságok, a nem gazdasági célú társaságok, a gazdasági egyesülések, az egyesületek, a szakszervezetek, a szakmai és kereskedelmi szövetségek, valamint az üzemi tanácsok.
A jogi személyiséggel nem rendelkező magánjogi csoportosulások – úgymint a közös vállalkozások vagy a bejegyzés alatt álló vállalkozások – esetében nem indítható fizetésképtelenségi eljárás.
A reorganizáció célja az üzleti tevékenység és a munkahelyek fenntartása, valamint a kötelezettségek teljesítése. Az ügyvezető a kifizetések beszüntetését követő 45 napon belül köteles kérni ezen eljárás megindítását.
Kizárólag az adós kérheti védintézkedési eljárás megindítását.
Ezzel szemben a reorganizációs és felszámolási eljárás megindítását nemcsak az adós, hanem valamely hitelező és az ügyész is kérheti azzal a feltétellel, hogy nincs folyamatban egyeztetési eljárás (procédure de conciliation – a fizetésképtelenségi eljárást megelőző egyeztetési eljárás).
A fizetésképtelenségi eljárást megindító határozatok a határozathozatal napján, vagyis meghozataluk napján nulla órakor lépnek hatályba.
A határozat kivonatát bejegyzik a Bodaccba (polgári és kereskedelmi közlemények hivatalos jegyzéke) és a jogi hirdetményeknek az adós bejegyzett székhelye vagy üzleti címe szerinti jegyzékébe.
A gyorsított védintézkedési eljárás megindítását azok az egyeztetési eljárásban részt vevő adósok kérhetik, akik bizonyítják, hogy kidolgoztak egy, az üzleti tevékenység folytatását biztosító tervet.
Az a tény, hogy az adós a kifizetéseit beszüntette, nem zárja ki a gyorsított védintézkedési eljárás megindítását, amennyiben ez a helyzet az egyeztetési eljárás megindítására irányuló kérelmet megelőző 45 napon belül állt be.
A gyorsított pénzügyi védintézkedési eljárás megindításának feltételei megegyeznek a gyorsított védintézkedési eljárás megindításának feltételeivel, emellett az adós beszámolóinak tanúsítaniuk kell, hogy tartozásai lehetővé teszik, hogy kizárólag a hitelintézeti választmány tagjainak minősülő hitelezők fogadják el a tervet.
Jogi személy esetében csak e személy vagyontárgyai érintettek.
Amennyiben az adós egyéni vállalkozó, személyes vagyontárgyai is érintettek.
Más, nem üzleti célokat szolgáló földterület és épületek is a nyilatkozatban lefoglalás alól kivont vagyon körébe tartozhatnak. E nyilatkozat – amelyet közjegyzővel kell hitelesíttetni és közzé kell tenni – kizárólag azon hitelintézetekkel szemben hatályos, amelyek követelése a közzétételt követően merül fel.
Védintézkedési eljárásban a bíróság vagyonfelügyelőt jelölhet ki arra, hogy felügyelje és segítse az adóst üzletvitelében a bíróság által a határozatban meghatározott felhatalmazás keretein belül. Bizonyos esetekben (legalább 20 munkavállalót foglalkoztató és az adó nélkül számítva legalább 3 millió eurós árbevétellel rendelkező vállalkozások esetében) kötelező vagyonfelügyelőt kijelölni.
Reorganizációs eljárásban a bíróság szintén vagyonfelügyelőt (administrateur judiciaire) jelölhet ki, aki segíti az adóst üzletvitelében, vagy az adós helyett – részben vagy egészben – maga végzi azt. Vagyonfelügyelőt ugyanazon esetekben kötelező kijelölni, mint a védintézkedési eljárásban.
A fizetésképtelenségi szakértők polgári és büntetőjogi felelősséggel tartoznak a rendes törvények szerint.
A bíróság eltérő döntése hiányában védintézkedési eljárásban az adós továbbra is birtokon belül marad, és az adóst továbbra is megilleti a vagyontárgyai feletti rendelkezés, valamint azok elidegenítésének joga.
Vagyonfelügyelő kijelölése esetén a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő felügyeli és segíti az adóst üzletvitelében a bíróság által meghatározott felhatalmazás keretein belül.
A bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő köteles minden szükséges intézkedést meghozni vagy az adóssal meghozatni a vállalkozás jogainak a vállalkozás adósaival szembeni védelme és a termelési kapacitás fenntartása érdekében.
A felszámolóbiztos ellenőrzi a követeléseket, és értékesíti az adós vagyonát a hitelezők kielégítése érdekében.
A saját tulajdona feletti rendelkezési jogától megfosztott adóst képviseli, és e minőségében a felszámolási eljárás során gyakorolja a vagyonnal kapcsolatos jogainak többségét, és megteszi a vagyont érintő intézkedések többségét. Nem gyakorolhatja azonban az adós nem pénzügyi jellegű jogait.
A beszámítás következtében így egyszerűbb kétoldalú kifizetés történik kölcsönös követelések között.
Főszabály szerint az adós nem teljesíthet semmilyen követelést, amely a védintézkedési vagy reorganizációs eljárást megindító határozat előtt keletkezett.
Ezzel szemben a határozatot megelőző követelések teljesítésének tilalma nem vonatkozik a beszámításra kerülő kapcsolt követelésekre. Az azonos szerződés vagy szerződések azonos csoportjának teljesítéséből vagy nemteljesítéséből keletkező vagy eredő egynemű kölcsönös követelések kapcsolt követeléseknek minősülnek.
Amennyiben az eljárást megindító határozatot követően keletkezik a korábbi követeléshez kapcsolódó követelés, e követelés teljesíthető a korábbi követelés beszámításával, ha az utóbbit bejelentették.
A fizetésképtelenségi eljárás megindítása nem kérdőjelezi meg azonnal az adós és a vele szerződött felek (beszállítók, vevők) között létrejött szerződések létét.
Hatályos szerződések az érvényes és az eljárás megindításakor folyamatban lévő szerződések, az olyan szerződések, amelyek teljesítése folyamatosan történik, és amelyek a megindítás napján még nem vesztették hatályukat, vagy az olyan szerződések, amelyeket azonnal teljesíteni kell, és amelyeket még nem teljesítettek, de már megkötésre kerültek.
A hatályos szerződésekkel kapcsolatos különös rendelkezések nem alkalmazandók a munkaszerződésekre.
A szerződések főszabály szerint automatikusan fennmaradnak.
A szerződő félnek ezért annak ellenére teljesítenie kell kötelezettségeit, hogy az adós nem teljesítette kötelezettségvállalásait az eljárást megindító határozatot megelőzően.
Az eljárást megindító határozatot követően nyújtott szolgáltatásokat az esedékességkor kell kifizetni a szerződő félnek.
Kizárólag a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelőnek van lehetősége a közrend alapján azon szerződések fenntartásának kérelmezésére, amelyek alapján számára nyújtott szolgáltatások kifizetésére kerül sor.
Bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő hiányában az adós a bíróság által kijelölt végelszámoló hozzájárulásával a hatályos szerződések teljesítését kérheti.
A bíróság által kijelölt vagyonfelügyelőnek lehetősége van a teljesítendő szerződések felmondására vagy részletfizetésre is, ha bizonyítja, hogy nem állnak rendelkezésére megfelelő anyagi eszközök az adós kötelezettségeinek teljesítéséhez.
A szerződő fél hivatalosan felszólíthatja a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelőt (vagy vagyonfelügyelő hiányában az adóst) arra, hogy döntsön a szerződés sorsáról.
A hatályos szerződés automatikusan megszűnik, ha a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő (vagy az adós) nem válaszol a hivatalos felszólításra egy hónapon belül.
A bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő (vagy vagyonfelügyelő hiányában az adós) kérheti a csődbírótól, hogy mondja ki a hatályos szerződés megszűnését, ha a megszüntetés az adós védelme és fizetőképességének helyreállítása érdekében szükséges, azzal a feltétellel, hogy az nem sérti túlzottan a szerződő fél érdekeit.
Akárcsak a védintézkedési és reorganizációs eljárásban, főszabály szerint minden hatályos szerződés továbbra is hatályban marad. A szerződő félnek ezért annak ellenére teljesítenie kell kötelezettségeit, hogy az adós nem teljesítette kötelezettségvállalásait az eljárást megindító határozatot megelőzően.
Az eljárást megindító határozatot követően nyújtott szolgáltatásokat az esedékességkor kell kifizetni.
Kizárólag a felszámolóbiztos kérheti a hatályos szerződések teljesítését az adósnak ígért szolgáltatás nyújtásával.
A szerződő fél hivatalosan felszólíthatja a felszámolóbiztost arra, hogy döntsön a szerződés sorsáról.
A szerződés automatikusan megszűnik, ha a felszámolóbiztos nem válaszol a hivatalos felszólításra egy hónapon belül. Ugyanez érvényes, ha az adós teljesítése valamilyen pénzösszeg kifizetésében áll, azon a napon, amelyen a szerződő fél tudomást szerez a felszámolóbiztos szerződést felmondó döntéséről, valamint a kifizetés elmaradása esetén, ha a szerződő fél nem egyezik bele a szerződéses jogviszony fenntartásába.
Amennyiben nem valamilyen pénzösszeg kifizetéséről van szó, a felszámolóbiztos azt is kérheti a csődbírótól, hogy mondja ki a szerződés megszűnését, ha a megszüntetés a felszámolási műveletek érdekében szükséges, és az nem sérti túlzottan a szerződő fél érdekeit.
A védintézkedési, reorganizációs és felszámolási eljárásban a vállalkozás teljes vagy részleges átruházásának elrendelése esetén a bíróság meghatározhatja, hogy az üzleti tevékenység folytatásához szükséges lízing-, bérleti vagy adásvételi és szolgáltatási szerződések közül melyeket kell átruházni.
Az a szerződő fél, akinek szerződését nem ruházták át ily módon, a csődbírótól a szerződés megszűnésének kimondását kérheti, ha annak további teljesítését nem kéri a vagyonfelügyelő, vagyonfelügyelő hiányában az adós vagy a felszámolóbiztos.
Fizetésképtelenségi eljárás esetén a hitelezők kizárólag a fizetésképtelenségi eljárásban érvényesíthetik jogaikat az adóssal szemben; nem indíthatnak kifizetésre irányuló egyedi kereseteket az adóssal szemben.
a felszámolási eljárás alatt öröklés útján szerzett javakra vonatkozó eljárások;
a követelés olyan bűncselekményből származik, amelyre vonatkozóan az adós bűnössége már megállapítást nyert, vagy az a hitelező személyes jogaihoz kapcsolódik;
a követelés szociális védelmi ügynökségek sérelmére elkövetett csalárd tevékenységből ered. A követelés csalárd eredetét bírósági határozattal vagy társadalombiztosítási szerv által megállapított bírsággal lehet bizonyítani.
A hitelezők egyedi eljárás megindításához való joga feléled továbbá az alábbi esetekben:
az adóst magáncsőd alatt állónak nyilvánítják;
az adóst csalárd csőd miatt bűnösnek nyilvánítják;
az adós vagy az általa irányított jogi személy ellen bármely eszközére vonatkozóan az eljárás megindítását megelőző öt évben a felszámolási eljárást vagyoni fedezet hiánya miatt szüntették meg; az adós tartozásokat írt le az említett időpontot megelőző öt évben;
az eljárást a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29-i 1346/2000/EK tanácsi rendelet 3. cikkének (2) bekezdése alapján területi eljárásként indították meg.
Ezt követően automatikusan folytatódnak, de kizárólag a követelés ellenőrzésére és összegének meghatározására irányulnak, nem pedig az adóst elmarasztaló ítélet meghozatalára.
A fentiektől eltérő egyéb perek és végrehajtási eljárások az adós megfigyelésének ideje alatt tovább folynak a bíróság által kijelölt végelszámoló és a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő egyesülését követően, ha feladatuk az adós segítése és képviselete, vagy miután kezdeményezik az eljárások folytatását.
A védintézkedési terv kidolgozása során a hitelezőket is meghallgatják a kifizetési időszakok és a tartozások átvállalása tekintetében.
A javaslatokat a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő (vagy vagyonfelügyelő hiányában az adós) továbbítja a hitelezőket képviselő, bíróság által kijelölt végelszámoló felé.
Ha az adós munkavállalóinak száma meghaladja a 150 főt, árbevétele pedig a 20 millió eurót, hitelezői választmányt kell felállítani, amely véleményezi a tartozások rendezésére irányuló terv tervezetét. A bíróság úgy dönthet, hogy e rendelkezéseket az említett küszöbértékek alatt is alkalmazza.
A hitelezői választmányok kategóriánként külön ülésre hívják össze a hitelezőket annak érdekében, hogy javaslatokat tegyenek számukra, amelyeket megvitathatnak, és amelyekről többségi döntést hoznak, vagyis a kisebbségi hitelezőknek alá kell vetniük magukat a többségi hitelezők döntésének.
A hitelintézeti választmány a pénzügyi vállalkozásokat, valamint a hitelintézeteket és hasonló szervezeteket, míg egy másik választmány a fő beszállítókat és szolgáltatókat foglalja magában. Amennyiben vannak kötvénytulajdonosok, összehívják a Franciaországban vagy külföldön kibocsátott kötvényekkel rendelkező hitelezők általános gyűlését, ahol a hitelezői választmányok által elfogadott tervezetet vitatják meg.
A bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő köteles kikérni a hitelezői választmányok véleményét a tervezettel kapcsolatban, és azoknak a bíróság döntését megelőzően jóvá kell hagyniuk a tervet.
Hitelezői választmány működése esetén a választmányba tartozó minden hitelező módosításokat javasolhat az adós által benyújtott tervezettel kapcsolatban.
A tervezet így vagy a (vélhetően a bíróság által kijelölt vagyonfelügyelő által segített) adóstól, reorganizációs eljárás esetén – az adós segítségével – a vagyonfelügyelőtől, vagy választmányi tag hitelezőktől származik. A választmányok által elfogadott tervet és, amennyiben az eltér, az adós vagy a vagyonfelügyelő által támogatott tervet ezt követően – párhuzamosan is – benyújthatják a bíróság felé.
Gyorsított védintézkedési eljárás megindítása esetén kötelező felállítani a hitelezői választmányokat – a hitelintézeti választmányt, valamint a beszállítók és szolgáltatók választmányát –, és adott esetben össze kell hívni a kötvénytulajdonosok általános gyűlését.
Az adós vagyontárgyai a vállalkozás teljes vagy részleges átruházása vagy egyedi átruházások útján értékesíthetők. Ezen ügyletekre eltérő szabályok vonatkoznak.
A vállalkozás átruházását a bíróság rendeli el; azt nem a fizetésképtelenségi szakértő hajtja végre.
Egy vállalkozás csak részlegesen ruházható át a védintézkedési eljárásban. A vállalkozás átruházása részleges vagy teljes a reorganizációs és a felszámolási eljárásban.
Ilyen esetekben a bíróság határozatot hoz, amelyben meghatározza azt a határidőt, amelyen belül a felvásárlási ajánlatokat meg kell küldeni a bíróság által kijelölt végelszámolónak, a felszámolóbiztosnak vagy – ha van – a vagyonfelügyelőnek. Az ajánlatokat írásba kell foglalni, és azoknak tartalmazniuk kell bizonyos kötelező információkat.
A vagyontárgyak egyedi átruházására eltérő szabályok vonatkoznak.
A védintézkedési és reorganizációs időszak alatt, ha az adós birtokon belül marad, továbbra is önállóan rendelkezhet vagyontárgyai felett a vagyonfelügyelő felelőssége mellett.
Ha a vagyontárgyak értékesítését magában foglaló rendelkezés nem tartozik a vállalkozás mindennapi irányításának körébe, az adósnak be kell szereznie a csődbíró előzetes engedélyét.
A védintézkedési vagy reorganizációs terv végrehajtásának idejére az adós visszanyeri a teljes ellenőrzést vagyontárgyai felett.
A felszámolási eljárásban a felszámolóbiztosnak vagyontárgyak átruházásához a csődbíró engedélyét kell kérnie.
Ingatlan értékesítésére bírósági végzéssel kerül sor. A csődbíró meghatározza a kiinduló árat és az értékesítés alapfeltételeit. A csődbíró árverés útján történő értékesítést is engedélyezhet az általa meghatározott kikiáltási áron. A csődbíró végül zártkörű értékesítést is engedélyezhet az általa meghatározott áron és feltételek mellett.
A felszámolóbiztos aztán a hitelezői rangsornak megfelelően elosztja az értékesítésből származó bevételt.
Minden az eljárást megindító határozat előtt keletkezett követelést be kell jelenteni, természetétől és jellegétől függetlenül: kereskedelmi, polgári, közigazgatási (államkincstár, szociális jóléti és társadalombiztosítási intézmények) vagy büntetőjogi (bírságok). Nem számít, hogy a követelés nem biztosított vagy elsőbbségi, lejárt vagy le nem járt, biztos vagy feltételes. E rendelkezések nem vonatkoznak a munkavállalókra.
A bejelentés bizonyos, az eljárást megindító határozatot követően keletkezett követelésekre is vonatkozik, az olyan követelésekre, amelyek esetében nem áll fenn az üzletvitel számára előnyös követelések kifizetési elsőbbsége, vagy amelyek az eljárási követelményekhez kapcsolódnak. A bejelentett követelésnek tartalmaznia kell a lejárt vagy a jövőben lejáró követelés összegét, lejárati idejét, az elsőbbség vagy fennálló biztosíték jellegét és a kamat számításának módját.
Azon hitelezőket, akik határidőn belül nem jelentették be követeléseiket, kizárják, és így nem részesülhetnek kifizetésben vagy a követelések felosztásában a terv elfogadása vagy az adós vagyonának értékesítése esetén, kivéve, ha a csődbíró megszünteti e kizárást.
Az adós állítja össze az egyeztetési eljárásban részt vett hitelezők követeléseinek nyilvántartását, amelyet közzé kell tenni. A nyilvántartást az adós könyvvizsgálója hitelesíti, és az benyújtásra kerül a bíróság hivatalához.
A hitelező ilyen elsőbbségi hitelezőnek minősülhet, amennyiben
olyan biztosítékkal rendelkezik, amely az adóstól vagy bírósági határozatból származik, vagy
az elsőbbségi jog őt jogállásából fakadóan, törvény erejénél fogva megilleti.
Az elsőbbségi hitelezők nem mindannyian azonos jogállásúak. Amennyiben több elsőbbségi hitelező joga versenyzik egymással, őket a törvény szerinti sorrendben illeti meg kielégítés, de ez minden esetben megelőzi a többi, nem biztosított hitelezőt.
az eljárást megindító határozatot követően keletkezett és elsőbbséget élvező követelések: az eljárás lefolytatására vagy az üzlet átmeneti fenntartására vonatkozó feltételek betartása következtében keletkezett követelések, vagy az üzlet fenntartása érdekében termékek vagy szolgáltatások nyújtásából fakadó követelések, vagy a felszámoló által fenntartott hatályos szerződés teljesítéséből eredő követelések, vagy a természetes személy adós mindennapi szükségleteire vonatkozó követelések;
A védintézkedési és a reorganizációs eljárást az üzlet megmentése, az üzleti tevékenység és a munkahelyek fenntartása és a tartozások tervszerű megfizetése érdekében indítják. Védintézkedési vagy reorganizációs tervet csak az alábbi feltételek teljesülése esetén lehet elfogadni.
Amennyiben az üzlet megmentésére reális lehetőség van, védintézkedési eljárás esetén az adós, reorganizációs eljárás esetén a vagyonfelügyelő, vagy hitelezői választmányok felállítása esetén egy hitelező készíti el a tervezetet. A tervezet három részből áll:
gazdasági és pénzügyi rész, amely a működtetési lehetőségek és módszerek, a piaci viszonyok és a rendelkezésre álló pénzügyi eszközök alapján meghatározza az üzlet helyreállításának lehetőségét;
a tartozások törlesztése általános feltételeinek és a végrehajtás biztosítása érdekében a vállalat vezetője által adandó biztosítékok meghatározása;
szociális rész, amely a foglalkoztatás és a szociális körülmények várható kimenetelét és szintjét írja le és indokolja meg, az üzlet folytatásának függvényében. Amennyiben a tervezet lehetővé teszi a gazdasági okokból történő létszámcsökkentést, úgy felülvizsgálja a már megtett lépéseket, és meghatározza a jövőbeli intézkedéseket a veszélyeztetett munkahelyű munkavállalók újraalkalmazásának és kompenzálásának elősegítése érdekében.
A védintézkedési, reorganizációs vagy értékesítési terv elfogadása bírósági döntés. Ha hitelezői választmányokat hoztak létre, a tervnek szerződési jellege is van.
A terv időtartama legfeljebb 10 év, mezőgazdasági termelők esetében 15 év.
A bíróság vagyonfelügyelőt vagy végelszámolót jelöl ki arra, hogy annak teljes időtartama alatt felügyelje a terv végrehajtást.
Az adós nem rendelkezhet saját tulajdona felett a felszámolás elrendelésének napjától a felszámolás lezárásig. Ezt követően az adós jogai helyreállnak, és újból tehet intézkedéseket.
A védintézkedési vagy reorganizációs terv végrehajtásának befejezése nem teszi lehetővé a követelésüket be nem jelentett hitelezők számára, hogy az adós ellen fellépjenek.
Egyedi eljárást indítani kifejezetten csak kivételesen, kizárólag a felszámolásnak a vagyon elégtelensége miatti megszüntetése miatt lehetséges.
A fizetésképtelenségi eljárások befejezettnek nyilvánításának ideje
Az eljárás akkor zárul le, amikor a csődbíró jóváhagyja a vagyonfelügyelő és a bíróság által kijelölt végelszámoló eljárást lezáró jelentését. A bíróság elnöke ezután az eljárást megszüntető végzést bocsát ki. E végzés egy bírósági igazgatási intézkedés, amely ellen nincs helye fellebbezésnek.
Az adós által a vizsgálati időszakban tett, bizonyos csalárdnak tűnő jognyilatkozatokat megsemmisítenek.
A vizsgálati időszakban tett jognyilatkozatok megsemmisítésére irányuló keresetek tekintetében az eljárást folytató bíróságnak kizárólagos hatásköre van.
A hitelezők egyénileg vagy közösen is indíthatnak eljárást a bíróság által kijelölt végelszámolón keresztül az adós jogügyleteinek megsemmisítése iránt.
minden ingó vagyon vagy ingatlan tulajdonjogát ingyenesen átengedő aktus;
A bíróság ezenfelül megsemmisítheti az ingó vagyon vagy ingatlan tulajdonjogát ingyenesen átengedő aktust és a zár alá vételre vonatkozó kivételekre vonatkozó aktust, amelyet a kifizetések megszüntetését megelőző hat hónapon belül tettek. Ezen esetekben a megsemmisítés csak lehetőség.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság