text:
A magyar bíróságok által felvetett kérdések természetesen nem előzmény nélküliek, a kellő körültekintést, mint az adózótól az ügyletek során elvárt magatartást a Kúria (korábban: Legfelsőbb Bíróság) már több ítéletében értékelte és értelmezte, amely döntések által kialakított gyakorlat nem tekinthető egységesnek. Nem véletlen tehát, hogy az adózói oldalon többször felmerült, hogy a kellő körültekintés adóhatóság általi megítélése az általános forgalmi adó levonhatósága kapcsán a közösségi jogba ütközik, s hogy a kellő körültekintés hiányára hivatkozással a bíróságok és az adóhatóságok gyakran olyan kötelezettségeket rónak adózókra, amelyek egyébként nem várhatóak el tőlük
A fentiekben jelzett, a kellő körültekintés értelmezése kapcsán kialakult ellentmondások feloldása érdekében a magyar bíróságok két – egymástól független – ügy kapcsán (Mahagében Kft. vs. NAV Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága valamint Dávid Péter vs. NAV Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága) fordultak a Bírósághoz előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel, amelyeket a Bíróság – tekintettel arra, hogy a nemzeti bíróságok által feltett kérdések azonos problémakört érintettek – egyesített.
A magyar bíróságok kérdése egyrészt arra irányult, hogy ellentétes-e a közösségi joggal az olyan nemzeti gyakorlat, amely szerint az adóhatóság eltagadja adózótól a levonási jog gyakorlását amiatt, hogy a számlakibocsátója (vagy annak valamely alvállalkozója) szabálytalanságot követett el, anélkül azonban, hogy az adóhatóság bizonyítaná azt, hogy az érintett adóalanynak tudomása volt az említett szabálytalan magatartásról, vagy abban maga is közreműködött. Másrészt pedig megtagadhatja-e a levonási jogot az adóhatóság azzal az indokkal, hogy adózó nem győződött meg arról, hogy a számlakibocsátója adóalanynak minősül-e, rendelkezik-e a szóban forgó termékkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy adóbevallási és –fizetési kötelezettségének eleget tesz-e. A számla befogadó adózó terhére értékelhető-e továbbá, hogy az adóalany az említett számlán kívül nem rendelkezik más olyan irattal, amely bizonyítaná a számlán szereplő gazdasági esemény fennállását.
A Bíróság a nemzeti bíróságok által felé intézett kérdésekre tekintettel hozott ítéletében az irányadó közösségi joganyagra hivatkozással elsősorban rögzítette azon alapelvet, miszerint az adólevonási jog az áfa-mechanizmusának szerves részét képezi, amely főszabály szerint nem korlátozható, azonban a nemzeti hatóságoknak és bíróságoknak meg kell tagadniuk az adólevonási jog által biztosított előnyt, ha objektív körülmények alapján megállapítható, hogy e jogra csalárd módon vagy visszaélésszerűen hivatkoztak.
A Bíróság a fenti konkrét ügyek vizsgálatát illetően megállapította, hogy egyik esetben sem volt vitatott az, hogy az adólevonási jog gyakorlása vonatkozásában a közösségi jog által előírt valamennyi formai és tartalmi követelmény teljesült, tehát adózó az irányelvben előírt módon rendelkezett a gazdasági eseményről kibocsátott számlával. Ezért a Bíróság értelmezése szerint, az adólevonási jog gyakorlása csak abban az esetben tagadható meg, ha objektív körülmények alapján bizonyítást nyer, hogy adózó tudta, vagy tudnia kellett, hogy adócsalásban vesz részt.
A Bíróság továbbá az eddigi gyakorlatának megfelelően megerősítette, hogy az áfa-mechanizmusa nem engedi meg az objektív felelősségi rendszer érvényesítését, vagyis az adóhatóság feladata az, hogy bizonyítsa azon körülmények fennállását, amelyek alapján az a következtetés vonható le, hogy az adózó tudta, vagy tudnia kellett volna, hogy adócsalásban vesz részt.
A fentiek alapján, a Bíróság válaszában a közösségi joggal ellentétesnek ítélte azon nemzeti gyakorlatot, amely során az adóhatóság megtagadja az adólevonási jog gyakorlását azoktól az adózóktól, akiknél kizárólag azt állapítja meg, hogy a számlakibocsátó (vagy annak alvállalkozója) szabálytalanul működött. A Bíróság álláspontja szerint, arra tekintettel, hogy adózó nem győződött meg arról, hogy a számlakibocsátó adóalanynak minősül-e, rendelkezik-e a szóban forgó termékekkel, és képes-e azok szállítására, illetőleg hogy az Áfa-bevallási és fizetési kötelezettségének eleget tesz-e, – nem tagadható meg az áfa levonásának joga, feltéve hogy az adólevonási jog gyakorlása vonatkozásában előírt valamennyi tartalmi és formai követelmény teljesült, és adózónak nem volt tudomása az említett számlakibocsátó érdekkörében elkövetett szabálytalanságra vagy csalásra utaló körülményről.
A fentieket áttekintve megállapítható, hogy a Bíróság döntése a korábbiakhoz képest (Halifax és társai, Optigen és társai, Kittel és Recolta Recycling ügyek) nem tartalmaz nóvumot. A döntés szerint ugyanis bár az adóhatóság általános jelleggel nem követelheti meg az adólevonási jogát gyakorolni kívánó adózótól, hogy a számlakibocsátó partnerét a fentiek szerinti széleskörű ellenőrzés alá vonja, ugyanakkor nem ellentétes az uniós joggal, ha azt követelik adózótól, hogy tegyen meg minden tőle ésszerűen elvárható intézkedést annak érdekében, hogy az általa teljesítendő ügylet ne vezessen adókijátszáshoz.
A Bíróság tehát nem foglalt állást a tekintetben, hogy pontosan mely magatartás(elemek) révén tehet eleget adózó a kellő körültekintés követelményének, nem határozta meg, hogy melyek azok a bizonyítás alapjaként figyelembe vehető objektív körülmények, amelyek bizonyítják az adózó adókijátszásban való részvételét.
A Bíróság döntésében viszont kimondta, hogy egy adott esetben az adózótól az arról való meggyőződés érdekében ésszerűen elvárható intézkedések, hogy az általa teljesített ügyletekkel nem vesz részt az értékesítési láncban korábban eljáró gazdasági szereplő által elkövetett adócsalásban, alapvetően az adott, konkrét ügy körülményeitől függenek.
Mindezekre tekintettel megállapítható, hogy az elvárható magatartás vizsgálata nem egy taxatív módon felsorolható lépések sorozata, hanem az adóhatóságnak az adott ügylet vonatkozásában precízebben, az adott ügylet és vállalkozási szektor sajátosságait is figyelembe véve kell meghatároznia azt, hogy a vizsgált ügylet során mi tekinthető a számlabefogadó részéről általában elvárható magatartásnak, és hogy ennek az elvárhatósági követelménynek a vizsgált adóalany eleget tett-e.
Az Európai Bíróság fenti és az azt megelőző döntésének függvényében, az adóalanyoktól nem kérhető számon olyan ellenőrzési kötelezettség, amely egyébként jogszabály szerint az adóhatóság feladata, illetve azt is az adóhatóságnak kell feltárnia, illetve bizonyítania, hogy a vizsgált adóalany adókijátszásban vett részt.
A fentieket összefoglalva tehát, a Bíróság nem mentette fel az adózói kört a kellő körültekintés tanúsításának követelménye alól, vagyis amennyiben az adóhatóság feltárja, hogy adózó adókijátszásra irányuló ügylet részesévé vált, s ezt a kellő körültekintés tanúsítása esetén felismerhette volna, akkor jogszerűen tagadja el az adólevonási jogot. Ugyanakkor a Bíróság döntései alapján az a következtetés is levonható, hogy az adóhatóságnak a bizonyítási eljárása során egyrészt gazdasági szektor „érzékenynek” kell lennie, az adott ügylet vonatkozásában alapos tényfeltárást kell végeznie, és valamennyi körülményt értékelve kell megtennie azon megállapításait, amelynek következményeként az adóalanyoktól megtagadja az áfa levonási jogot.
Mindazonáltal a „Mahagében-ítélet” rávilágított arra, hogy mindenképpen szükséges és indokolt a kellő körültekintés kapcsán kialakított bírósági és adóhatósági joggyakorlat áttekintése, átgondolása különös tekintettel annak ok-okozati összefüggéseire. Az adóhatóság által követett gyakorlat ugyanis, különböző mélységű ellenőrzési mechanizmus kialakítását várja el adózóktól ügyleteik során, és sajnálatos módon legtöbbször olyan elvárásokat fogalmaz meg egy-egy hatósági döntés, amelyre az adózóknak sem ráhatása, sem pedig rálátása nincsen (pl: számlakibocsátó, illetve az őt megelőző szállítóinak adó, vagy könyvvezetési kötelezettségének teljesítése). Így az ilyen jellegű, számlabefogadótól független tények értékelése révén valójában önmagában nem hozható olyan következtetés, hogy a vizsgált adóalany adócsalásra irányuló ügyletben vesz részt.
A közösségi jog alapján a Bíróság azt mondja ki, hogy a kellő körültekintés keretében az adózónak a levonási joggal érintett ügyletek során megfelelő gondossággal kell értékelnie és figyelembe vennie az általa felismert illetőleg felismerhető objektív körülményeket, s amennyiben ezek arra utalnak, hogy adózó adócsalással érintett ügylet részesévé válhat, akkor meg kell tennie a szükséges lépéseket. Az adóalanyoktól az adóhatóság nem várhatja el általános jelleggel az aktív, információ szerzésre irányuló magatartást, hanem azt követelheti meg, hogy passzív befogadóként felelősséggel kezelje az egyébként az ügylet során rendelkezésére álló információkat egészen addig, míg nem merülnek fel szabálytalanságra vagy csalásra utaló körülmények, amelyek már arra kell hogy késztessék adózót, hogy tájékozódjon szerződéses partnere felől.
A döntés kapcsán – amely a sajtóvisszhang mellett némiképpen háttérbe szorult, holott a Bíróság külön hangsúlyozta – kiemelendő, hogy az bizony konkrét ügyekben, a magyar bíróságok által körülírt tényállások alapján feltett kérdésekre nyújtott válaszokat foglal magában, amelyből a fentiekben részletezett következtetések alapos elemzés után levonhatóak.
A Bíróság a kérdéskör kapcsán az eddig kialakított értelmezési mederből nem tért ki, az ítélet illeszkedik a korábban meghozott döntések sorába. Az ügy igazi specialitása elsősorban annak nemzeti érintettségében áll, azonban valódi jelentősége természetesen csak annak utóélete, a bírósági és az adóhatósági gyakorlatra tett tényleges hatása ismeretében határozható majd meg.

matches: Kúria Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Az európai bíróságok megerősítik a szabadság garanciáit
Amint azt a történelem példázza, minden új vallási mozgalomnak meg kellett harcolnia "saját helyéért a nap alatt". Az embereknek gyanúsak az új ötletek, a tradicionális vallások, a kormányok pedig nem tolerálják azokat, akik szerintük veszélyeztetik a status quojukat. Ez alól sem a Szcientológia, sem több más, a közelmúltban Európában alapított vallás nem kivétel. De a régmúlttól eltérően, amikor ezeket a csatákat tűzzel és vassal vívták, napjaink vitáit - szerencsére - a jog termeiben bírálják el, éspedig olyan törvények alapján, amelyeket a történelem tapasztalatai alakítottak ki. És ahol ezeket a törvényeket elfogadják, ott minden állampolgár emberi jogai megerősödnek. Éppen ezért szeretnénk bemutatni azokat az eredményeket, amelyeket ezen a téren a Szcientológia Egyház és más csoportok értek el.
Az Egyház elnyerte az adómentességet
A Szcientológia vallás természetére vonatkozó objektív vizsgálat rámutatott, hogy a vallás megérdemelten jogosult arra a bánásmódra, amelyet a kormány más vallási szervezetekkel kapcsolatban is tanúsít - ahogy ezt az Amszterdami Bíróság Harmadik Szenátusának döntése kimondja. Egyhangú döntésük, amelyet 2002. január 25-én hoztak, a Hollandiai Szcientológia Egyház helyzetére, írásaira és tevékenységeire kiterjedő intenzív vizsgálat eredménye volt.
A bíróság feladata volt megállapítani, hogy az Amszterdami Szcientológia Egyház megfelel-e egy nonprofit jellegű szervezet feltételeinek. Az ügy jegyzőkönyvei arról tanúskodnak, hogy ítéletük szerint a Szcientológia Egyház olyan szervezet, amely a társadalom általános jobbításáért tevékenykedik. Miután megvizsgálták a vallás alaptételeit és jótékonysági akcióit, a bíróság úgy döntött, hogy a Szcientológia Egyház célja az, hogy széles körben ismertté tegye vallását - ahogy ez az alapító okirataiban is szerepel -, továbbá az Egyház összhangban van testületi státuszával.
A bíróság hangsúlyozta, hogy az a szándék, miszerint a régi vallásokat az újaktól azzal a céllal kell megkülönböztetni, hogy megállapítsák, utóbbiak alkalmasak-e a vallási státusra, minden jogalapot nélkülöz. Ez az ítélet számos más ország bíróságának és adóhatóságának döntését is megerősíti.
A bíróság megvédi a jogokat a megkülönböztetési ügyekben
Franciaországban néhány döntés meghozatalával súlyos csapást mértek a kormány vallási megkülönböztetésére, ugyanis két közigazgatási bíróság is úgy döntött, hogy az az 1996-os parlamenti jelentés, amely feketelistára tett több, mint 170 kisebbségi vallási és filozófiai csoportot, minden jogi alapot nélkülöz, és így a városi hivatalnokok részérõl tett semmilyen megkülönböztetést nem igazol.
A szélsőséges politikusokból álló kis csoport által szerkesztett parlamenti jelentés szerepe az volt, hogy olyan korszakot készítsen elő, amelyet Franciaországban "vallásos McCarthyzmusnak" neveztek, és a nemzetközi emberjogi hatóságok részéről az ország széleskörű elítélését eredményezte.
Az első döntésben Rennes Közigazgatási Bírósága 2002. február 21-én arra kötelezte Lorient városát, hogy béreljen egy nyilvános termet a helyi Jehova Tanúinak. A város ugyanis visszautasította, hogy bármiféle hely bérlését engedélyezze, azzal igazolva álláspontját, hogy azt a leértékelő parlamenti jegyzőkönyvet idézte, amely szerint ez a vallás "szekta".
A Közigazgatási Bíróság viszont úgy találta, hogy "Lorient város döntése,amely nem alapulhat a parlamenti jegyzőkönyvön, mivel az minden irányadó érvényességet nélkülöz, vitathatatlanul illegális."
A bíróság továbbá azt is helytelenítette, hogy a városi tanács 8 hónapig elfektette Jehova Tanúinak az iránti kérelmét, hogy bérelhessenek egy termet, s mindezt csak azért, hogy utána is visszautasítsa a kérést. A bíróság azt is figyelembe vette, hogy mivel Lorient már 1991 óta adott bérbe termet Jehova Tanúinak, a városi tanács pálfordulása "a csoportok és egyesületek szabadságának súlyos korlátozását" jelenti.
A várost arra is kötelezték, hogy Jehova Tanúinak jogi kiadásaira 800 eurót fizessen ki.
A második esetben, 2002. május 30-án Poitiers Közigazgatási Bírósága érvénytelenítette a 2001 októberében La Rochelle városa által hozott ítéletet, amely visszautasította egy közösségi terem megnyitását, ahol Jehova Tanúi a helyi találkozóikat tartották volna. A város döntése, ahogy Lorient esetében is, arra az 1996-os parlamenti jegyzőkönyvre hivatkozott, amely ezt a vallástis a kisebbségi vallási és filozófiai csoportok feketelistájára tette.
A Közigazgatási Bíróság állásfoglalása szerint "Ez a jegyzőkönyv, amely minden jogi értéket nélkülöz, nem szolgálhat jogalapként" a város döntéséhez.
A bíró bizonyítékok hiányában megtagadta a politikai per lefolytatását
2002. július 26-án egy párizsi bíróság megakadályozta, hogy egy 13 éve tartó, a Szcientológia Egyház ellen irányuló, politikailag motivált ügy a bíróság elé kerüljön, mert megállapította, hogy az ügy 1989-es kezdése óta nem találtak olyan bizonyítékot, amely indokolná az eset további folytatását.
Az ügy - amelyet egyetlen elégedetlenné vált korábbi tag panaszai alapján kezdeményeztek - tovább volt lezáratlan, mint azt az elévülési törvény indokolta volna, és mindez annak ellenére történt, hogy semmilyen bizonyítékot nem találtak.
A francia Szcientológia Egyház szóvivőnője úgy nyilatkozott, hogy a döntés "egy nagyon régóta esedékes gyõzelem", és az Egyház alig várja, hogy még több erőforrását fordíthassa számos közösség és társadalom jobbító programjaira.
A Német Legfelsőbb Bíróság megtiltotta a kormánypropagandát a vallási és filozófiai mozgalmak ellen
A Német Szövetségi Alkotmánybíróság a demokratikus szabadság új precedensét szolgáltatta 2002. július 30-án, amikor megtiltotta a kormány tisztviselőinek, hogy diszkriminációs propagandát folytassanak a vallásos és filozófiai mozgalmak ellen.
Ez a döntés, amely különösen az országban működő két kisebbségi vallási és filozófiai mozgalom - az Osho (korábbi nevén Bhagwan) és a Transzcendentális Meditáció - ellen folytatott negatív kormánypropaganda kapcsán vált szükségessé, kedvezően zárta le azokat a jogi csatározásokat, amelyek már 1989-90 óta folytak.
Felülbírálva az alsóbbrendű bíróságok döntéseit, az Alkotmánybíróság úgy találta, hogy a kormány olyan kijelentései, miszerint ezek a csoportok "destruktív kultúrát" és "álvallást" képviselnek, valamint megpróbálják "manipulálni tagjaikat", valójában minden alapot nélkülöznek, és túlmennek a kormány által megengedhető kritika határain, illetve beavatkoznak a vallási szabadságjogokba.
A Szövetségi Alkotmánybíróság új döntése az ilyen sértő kormánytevékenységekkel szemben fontos és határozott megszorításokkal él, és azt az alapelvet támogatja, miszerint tiszteletben kell tartani mások hitét - mely tételen minden demokratikus kormány alapszik.
A vallásszabadság tiszteletben tartására utasítva
A Hamburgi Közigazgatási Fellebbviteli Bíróság 2002. július 12-ei határozatában kijelentette, hogy a Szcientológia Egyházat a Német Alkotmányban foglalt 4. paragrafus értelmében - amely a vallásszabadságról rendelkezik - meghatározott jogok és védelem illeti meg.
Ez a döntés az Egyháznak a Hamburgi Középfokú Járási Bíróság határozata ellen benyújtott fellebbezése eredményeképpen született. Ez a bíróság ugyanis előzőleg visszautasította, hogy speciális használati engedélyt adjon az Egyháznak egy sátor közterületen történő felállítására abból a célból, hogy nyilvános információs kiállításként szolgáljon a közönségnek a szervezet nemzetközi szintű önkéntes lelkészi programjáról.
A bíróság felismerte, hogy az Egyházat a 4. törvénycikk értelmében vallási szervezetként kell kezelni - ez a paragrafus garantálja a vallásszabadságot -, így a város nem hivatkozhat üzletszerűségre annak érdekében, hogy megtagadhassa a használati engedélyt. Ezért a bíróság úgy döntött, hogy a város köteles engedélyt adni minden olyan csoportnak, mint amilyen a Szcientológia is, mivel jogukban áll informálni másokat hitükről.
A bíróságok - miután a szélsőséges politikai megkülönböztetések ellenére felülvizsgálták a tényeket - Németország szerte ismételten megerősítették a Szcientológia vallási státusát és jogait.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság