text:
befektetés | Nem tartozunk!
Címke: befektetés
A Lantos-ügy igazolja a jogegységi döntést?
április 1, 2017 basesoft Publikációk
“Lantos- ítélet (C-312/14) befektetés elutasítása igazolja a jogegységi döntést, hogy nincs és nem vizsgálható a befektetési elem egy hitelszerződésben.” – halljuk sokfelől… hol bíráktól, hol bankoktól.
Ez az állítás hamis, és iratellenes.
A Lantos féle ítélet devizaforrással ellátott Ft-hitel banki devizaforrás-teremtő tartozásának árfolyamkockázata kezeléséről mondta ki hogy az nem befektetés, és az ilyen, nem befektetéssel vegyes hitel. Szerintünk is így van.
De ez önmagában is bizonyítja, hogy vizsgálni kell a devizaelem minőségét egy jogviszonyban. Sőt, a tagállami bíróságokra a tagsági szerződés alapján, kötelező jogértelmezésként előírja, bár ezt az ítéletből nem szokták idézni, – sem a bíróságok sem a bankok – de minden előírásában előírja, hogy a tagállami bíróságoknak vizsgálnia és fel kell tárnia a hiteljogviszony (pénzszolgáltatás) valóságos történéseit, és ebben a devizaelem valóságos szerepét! Ez pedig csak a banki adatok beszerzése alapján lehetséges! A Bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül, a Lantos-ügy bíróságának kötelezettségeit taglaló utasításaira vonatkozó ítéleti iránymutatásokat, hogy az ügy bíróságának a kereseti kérelem állításai és bizonyítékai, és annak alapján a felek valóságos banki pénzszolgáltatási jogviszonyát fel kell tárnia és a banki pénzszolgáltatás történéseit fel kell tárnia. És ennek feltárásával az adósi állítás, és a pénzügyi termék jogok és kötelezettségek megvalósult egyedi körülményeinek bizonyítására, a bankot köteleznie kell. Ez az ügy bíróságának a bizonyítási kötelezettsége! Az EUB ítélet a tagállami bíróság számára kötelezővé teszi az idézett jogértelmezéshez, a bíróság tényfeltáró bizonyítás lefolytatását: C-312/14. sz. ügyben hozott ítélete 56. pontja 60. pontja 68. pontja 76.pontja és 80. pontja, a C-604/11. sz. ügyben hozott ítélete 43. pontja és 44. pontja.
Ha ugyanis, a bank perbeli pénzügyi termékében, a devizaelem nem banki külső devizaforrásának árfolyamkezelése, akkor az, az adós devizaszámlájával (devizatartozásának) mérlegen kívül végzett befektetés, és akkor az nem a Lantos féle ítélet árfolyamkezelése, hanem az adós devizatartozásának szintetikus előállítása: befektetés. Így a hitele is ezzel a befektetéssel vegyes hitelviszony, amit állítunk. Erre nem a Lantos féle árfolyamkezelés értelmezés, hanem a GENIL féle ítélet azon jogértelmezését kell alkalmazni, amely szerint az ilyen vegyes hibrid jogviszonyt (pénzügyi terméket) csak ekként értékesíthette volna a bank. Ha nem így járt el, akkor a szerződés nem jött létre, és a pénzügyi termék értékesítése a pénzszolgáltatási szerződés által semmis.
A Lantos ügyben az előzetes döntéshozatali eljárásban a kérelem az volt, hogy a devizaalapú hitel befektetés-e. Mi nem ezt állítjuk, hanem azt, hogy a devizaalapú hitel, az Ft-hitellel vegyes befektetési jogviszony (ahol a befektetés az adóssal szembeni devizakövetelést nyilvántartó számlával végzett banki és mérlegen kívüli olyan FX swap befektetés, amely devizaforrás hiányában, ellentételező devizaügylet, szintetikus deviza devizaforrás helyett) az adós tudta és beleegyezése nélkül. A GENIL féle ítélet pedig ezt befektetéssel vegyes hitelként értelmezi a Luxemburgi bíróság C-604/11. sz. ítéletében, és nem a Lantos féle ítélet árfolyamkezelésként.
Az EUB kötelező jogértelmezésként a tagállami bíróságokra azt írja elő, hogy e két jogviszony megkülönböztetése, és következményei levonásához, fel kell tárni a bíróságnak azt a tényállást, az egyedi pénzforgalmi adatok alapján feltárható, hogy melyik pénzügyi terméket értékesített, és érvényesített az adóssal szemben a pénzszolgáltatási aláírt szerződéssel a valóságban a bank! Az adós bizonyítási kérelme erre irányul, ezért a bíróság az adós erre irányuló bizonyítási indítványát köteles teljesítenie, a Luxemburgi Bíróság kötelező érvényű jogértelmezése alapján. Ha nem szolgáltatja a kért adatokat a bank, akkor azt a terhére kell értékelni akként, hogy nem vitatja az adós hibridjogviszonyra vonatkozó állítását.
“Kriston-ügy”
szeptember 17, 2015 basesoft Publikációk
A Luxemburgi Bíróság tárgyalni fogja előzetes döntéshozó eljárás keretében, egy konkrét ügyben azt, hogy a magyar deviza-nyilvántartású Ft- hitel befektetés-e?
Véleményünk erről…
1. A “devizaalapú” Ft-hitel is hatféle. A deviza-nyilvántartású Ft-hitel is alapvetően kétféle, jelzálogalapú-e vagy sem? Utóbbi is alapvetően kétféle, pénzügyi vállalkozás által nyújtott Ft-kölcsön, és annak likviditását refinanszírozó deviza-nyilvántartású hitel van-e a vállalkozás és a refinanszírozó bankja között; vagy bank által nyújtott devizanyilvántartású hitelről van-e szó?
ad 1. Mivel bizony így van ez, az előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményező beadványnak előbb erre kell tiszta ténybeli állításokat tennie, és erre bizonyítékkal szolgálnia, illetve ennek bizonyítására alkalmas bizonyítási indítvánnyal rendelkeznie, már a perbíróság előtt.
2. A perbíróságnak erre vonatkozó tényfeltárást, bizonyítási eljárást le kell folytatnia, majd ennek eredményeként teljesítheti az előzetes döntéshozatali eljárást kérő indítványt.
ad 2. Tények, bizonyított tények, a pénzintézet állításai, és elzárkózó tagadásai hiányában nem lehet jó kérdést feltenni az Európai Bíróságnak, előzetes döntéshozatal iránt.
3. Az ügyfél előzetes döntéshozatali eljárást kezdeményező eljárásban, koherens, belső ellentmondásoktól mentes tényelőadást, és valóságot feltáró jogviszony-értelmezést kell adnia a keresetlevelében. Tudnia kell, mi a kölcsön jogviszony, a hitel jogviszony, és mi a befektetési jogviszony.
ad 3. Aki nem tudja a valóságot, az feltárni sem tudja. Aki nem tudja, hogy melyik “devizaalapú” jogviszonnyal kapcsolatban terjeszt elő keresetlevelet, annak a kereseti kérelme sem lehet koherens, és értelmes, főleg nem hatékony. Aki nem tudja, hogy mi a magyar deviza-nyilvántartású Ft-hitel valósága, az a jogviszonyt sem tudja feltárni, és annak alapján keresetet előterjeszteni. Előzetes döntéshozatali kérelmet sem tud megfogalmazni. Aki nem tudja, hogy mi ebben a hibrid jogviszonyban a kölcsön jogviszony tartalma, a hitelviszony tartalma, és a hitelt ellentételező szintetikus deviza (befektetési jogviszony), az a kölcsönt keverni fogja állításaiban a hitellel, a kölcsön és a hitelt a befektetéssel, a deviza forrású Ft-hitelt, a szintetikus devizával ellentételezett Ft-hitellel. Vagyis nem tud koherens, belső ellentmondásoktól mentes jogértelmezést elvárni a perbíróságtól, és előzetes döntéshozatalra alkalmas kérdéseket sem tud feltenni.
4. Aki bármilyen “devizaalapú” hitelt tőzsdei ügyletnek nevez a beadványában, befektetésnek, az nem is érti mit mond. De azt sem érti, hogy mennyit árthat majd azoknak, akik TUDJÁK, hogy mi a befektetés elem, mint szintetikus deviza a “devizaalapú” hitelben. Mert az terjedhet el, hogy a “befektetésre hivatkozással” nem lehet “nyerni”, “devizaadós” nem tudja feltárni a bankok bűneit, megcsalatása okait.
ad 4. A valóság az, hogy féligazságok, koherens szövegekből elcsaklizott féligazságok, nem a koherens szövegeket, és nem a befektetésre való hivatkozást járatják le, és teszik alkalmatlan kereseti hivatkozássá, hanem az járatódik csak le, aki a féligazságokat bátran keveri más féligazságokkal a beadványában. Amit a Lengyel Kormány szakszerűen meg is cáfolt az észrevételében. Ezért az igazság, a valóság tisztelete, a tiszta beszéd és jogértelmezés, a biztos bizonyítás nem helyettesíthető ostobasággal, és szenvedéllyel. Csak az ész a tiszta beszéd! Az igazságok féligazságokká plagizálása ártalmas.
5. Szerencsére, és várhatóan a meghozandó EUB döntés a féligazságokat fogja csak visszautasítani, a tanácsi előterjesztés alapján, azt, hogy tények, és tényfeltárás nélkül nem lehet jó kérdést feltenni, ahogyan jó keresetet sem lehet előterjeszteni, ahogyan jó előzetes döntéshozatali kérvényt sem. Van befektetés a “devizaalapú” hitel mögött, de az nem az, amit az indítványozó előadni tudott, koherens valóságkép helyett.
ad 5. Ezért a valóságról ajánljuk könyvünket, és a honlapunk tartalmát, koherens jogviszony-értelmezéshez. CSAK az vitatkozzon a valóságról, akinek magának is van koherens valóságképe. Nekünk van! És ezért nemtartozunk.hu, Kedves Magyarország!
Könyvünk elérhető: http://publioboox.com/hu_HU/a-hibrid-a-szintetikus-toke-fogsagaban
Megérkezett az MNB kimerítő válasza
július 5, 2015 basesoft Publikációk
4 hónap után megérkezett az MNB válasza a feltett kérdéseinkre. A feltett kérdéseink:
Van-e különbség a klasszikus (a bank devizabetét-állománya, jelzálogpapír-forgalmazás, finanszírozó bank által nyújtott devizaforrás) deviza-forrásokkal ellátott hitel és a szintetikus devizával „fedezett” hitel között?
A deviza nyilvántartású hitel esetén hitel tőke összegem miért emelkedett a futamidő alatt annak ellenére, hogy nem kértem a hitelemelést, és a hitel terhére nyújtott kölcsön összege nem emelkedett?
Amennyiben szintetikus devizával „fedezett”, valójában ellentételezett hitelt nyújtott a bank, mit jelent a szintetikus deviza? Miben különbözik más, valódi devizaforrástól?
A szintetikus deviza eszköz oldali „fedezete” – e a hitelviszonynak, vagy forrás oldalon könyvelik el a számvitel szabályai szerint?
Mit jelent az, hogy szintetikus deviza?
Amennyiben az Európai Unió EK (befektetésekre vonatkozó) irányelvei szerint, és a magyar tőkepiaci törvény definíciója szerint is, a szintetikus deviza egy befektetési forma, pénzügyi eszköz, hogyan kapcsolódott és milyen számviteli folyamat formájában a hitelemhez akként, hogy a forinthitel-tőkém növekedését okozta anélkül, hogy én azt kértem volna, vagy hozzájárultam volna?
A hitelemhez rendelt szintetikus deviza befektetésnek, pénzügyi eszköznek minősül-e, a 6-os pontban írt szabályok szerint, az ott írt meghatározások és értelmezések szerint?
Ha a deviza-nyilvántartású hitelek forrással rendelkező hitelek voltak, most a forintosítás során miért kell devizaforrással ellátni, a még fennálló deviza-nyilvántartású hiteleket a MNB-nak?
Ha nem deviza-forrású hitelek voltak, hanem szintetikus devizával ellentételezett forinthitelek voltak a deviza-nyilvántartású jelzáloghitelek, a szintetikus deviza (pénzügyi eszköz) befektetésnek minősült-e?
E befektetésnek minősülő szintetikus deviza befektetői kockázattal járt-e következményeiben az adós terhére?
Az adóst a bank befektetői kockázatviselői pozícióba helyezte-e a bank a deviza-nyilvántartású hitel adósát?
A szintetikus deviza (befektetés) a részemre nyújtott hitellel szervesen összefüggő olyan jogviszony-e, amely nélkül a hitelviszony nem jöhetett volna létre a kölcsön nyújtásakor?
Ha a szintetikus deviza egy befektetési ügylet és szüntelenül megújítandó ellentételezése a forinthitelemnek, és ez milyen hatással van a hiteltőke tartozásra?
Milyen hatással van ez a szüntelen megújítandó befektetés, rendszer szinten a Ft gyengülésére, a CHF-kal szemben?
A kérdéseinkre adott válasz:
április 19, 2015 basesoft Hangzó
Összegyűjtöttük az eddig közzétett hangzó anyagainkat a deviza nyilvántartású hitelről:
Szintetikus követelés-hatalom
A deviza-nyilvántartású hitel
A jogalkalmazás ellentmondásai
A forintosításról … és a valóságról
Kérdések a bankhoz
március 22, 2015 basesoft Publikációk
A kormány elszámoltatja a bankokat …számoltassuk el őket mi is. Javasoljuk, hogy az elszámolások (szerződésmódosítások) átvételét követően tegyék fel nekik ezeket a kérdéseket a minták alapján.
Tisztelt Bank!
Devizahitelem van. Valójában deviza nyilvántartású hitelem van. A hitel felvételekor nem voltam tisztában a bank hiteltermékéről. Csak azt tudtam, hogy felelősséggel döntöttem a családommal együtt a kölcsönkérelmem benyújtásakor. És rosszul jártam a hiteltermékkel, amelyet értékesítettek nekem, annak érdekében, hogy kölcsönt kapjak, és valamiért ezzel nem számoltam, és nem is számolhattam a bank tájékoztatása alapján. Mindezekért néhány kérdésemre választ várok a banktól. Hogy nyomatékosítsam érdeklődésem komolyságát, a MNB-nak is megküldöm ugyanezeket a kérdéseket (kérve a Felügyeleti álláspontot), amelyekre választ várok. Hiszen újabb döntéseket kell hozzak, új törvények alapján.
Kérném a válaszukat és a részletes elszámolásokat is postafordultával. Az elszámolásként megküldött szerződésmódosítást tehát jogfenntartással veszem át, azt nem fogadom el. Minden jogomat fenntartom arra vonatkozóan, hogy ezzel kapcsolatban érvényesítsem jogaimat amint ennek előterjesztésére, a Felügyeleti álláspont és a Bank által adott válaszok alapján, annak részemre való megküldése után megnyílik a lehetőségem.
A kérdéseim a következők, amelyeket időnként kommentálok is.
Az én kölcsönömhöz milyen forrással, vagy „fedezettel” ellátott hitelt nyújtott a bank?
A hitel tőke összege miért emelkedett a futamidő alatt annak ellenére, hogy nem kértem hitelemelést, és a hitel terhére nyújtott kölcsön összege nem emelkedett?
A forint hitelem emelkedését mi idézte elő, milyen számviteli formában, és milyen költségekkel növelték a forinthitelem összegét, az én egyszeri kölcsönöm kifizetését követően.
Amennyiben szintetikus devizával „fedezett”, valójában ellentételezett hitelt nyújtottak, mit jelent a szintetikus deviza? Miben különbözik más, valódi devizaforrástól?
A szintetikus deviza eszköz oldali „fedezete” e a hitelviszonynak, vagy forrás oldalon könyvelik el a számvitel szabályai szerint?
Ha nem minősül a számvitel szabályai szerint forrásnak, mint forrásköltségeit miként számolták el a hitelem terhére, és milyen jogszabályi felhatalmazás alapján?
A bank szerint a szerződés azon kitétele, hogy deviza-eladási árfolyamon törlesztem havonta a hitelemet forintbefizetéssel, az azt is jelenti, hogy az a hitel-tőke összeg, amire a törlesztést végzem, emelkedhet?
A hiteltartozásom emelkedésére vonatkozóan milyen adóskockázat elemzést végeztek el, és milyen időszakra előre?
A deviza-nyilvántartású hitel termék bevezetésekor milyen belső protokollt írt elő a bank számára maga a bank? Kérem ennek a protokollnak a megküldését is azért, hogy ellenőrizhessem, a bank a saját protokollja szerint járt-e el velem szemben?
A hitelemhez rendelt szintetikus deviza befektetésnek, pénzügyi eszköznek minősül-e, a 9-es pontban írt szabályok szerint, az ott írt meghatározások és értelmezések szerint?
Miért nem tájékoztattak arról, hogy a deviza drágulása nem csak a törlesztő részlet fizetésekor történt átváltásra, hanem a teljes hiteltőke tartozás forintösszegének emelését is előidézi azáltal, hogy aktuális devizaárfolyamon a hitel deviza értékét forintra, újból és újból „átszámítják”.
A mellékelt szerződés melyik pontjából következik ez közvetlenül? Ha az ÁSZF tartalmazza, akkor melyikből olvasható ki ez?
Miért kell a kölcsön folyósításakor nyújtott hitelt folyamatosan emelni terhemre a futamidő teljes tartama alatt? Hogyan állították elő az egyszeri hitel folyamatos megújítását és annak emelkedését?
A bank és a bankrendszer által az adósoknak (önkormányzatok, vállalkozások, fogyasztók) nyújtott deviza-nyilvántartású hiteltömeg milyen kockázatokat „termelt ki” az adósok terhére? A deviza drágulása, megújítási kockázat beárazása, bank és adósság leminősítés, országkockázati- és adóskockázati felár stb.? Ezek előrelátható kockázatok voltak-e?
A befektetéssel (szintetikus deviza) ellentételezett forinthitelem kockázatkezelését, az adóskockázat kezelését a bank miként végezte el, miközben saját nyitott devizapozíciójából eredő virtuális kockázatát a bank kezelte, magával a befektetéssel? Amely így a hitelviszony keretében a bank „forrásteremtését” is és saját kockázatát is egyidejűleg kezelte.
A szerződés és az ÁSZF mely pontja utal arra, hogy mi az a szintetikus deviza, az ezt jelentő befektetési ügylet szüntelenül megújítandó ellentételezése a forinthitelemnek, és ez milyen hatással van a hiteltőke tartozásra?
Levél az Magyar Nemzeti Bankhoz :
pénzhatalom kúria mnb jogalkalmazás bankrendszer szintetikus deviza mixcloud devizapozíció bankszövetség bank pje mérleg hibrid finanszírozás jog állam befektetés adósság fxswap eurlex eub szintetikus tőke árfolyamkockázat per spot

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság kúria


text:
Jogelméleti Szemle 2015/1. szám - PDF
Jogelméleti Szemle 2015/1. szám
Download "Jogelméleti Szemle 2015/1. szám"
1 Jogelméleti Szemle 2015/1. szám TARTALOM Tanulmányok Bérces Viktor: A rábírás mint elkövetési magatartás értelmezésének kérdései részesség, illetőleg öngyilkosságban közreműködés esetén... 2 Cservák Csaba Szabó Zsolt: Gondolatok a független képviselők helyzetéről de lege lata és de lege ferenda Egri Kovács Krisztián: Az Európai Közigazgatási Tér és az európai közigazgatás jellemzőinek vázlata Gulyás Dávid Lukácsi Dániel Csaba Juhász László: Az új választójogi szabályozás egy választást követően Kupecki Nóra: A személyi szabadság átmeneti elvonása: az őrizetbe vétel szabályai a magyar, a német és az osztrák jog tükrében Málik József Zoltán: The Clash of Civilizations and Game Theory Németh László: Neutrális vagy teátrális? A netes semlegesség rövid európai története Pokol Béla: Alkotmányszöveg és értelmező precedens az alkotmánybíráskodásban Siket Zsuzsanna: A gyermekelhelyezési perek kodifikációs kérdései Recenziók Háger Tamás: A bírói függetlenség, a tisztességes eljárás egyes fontos kérdései recenzió a Badó Attila szerkesztette Fair trial and judicial independence című összehasonlító jogi tanulmánykötethez Hengl Melinda: Tremmel Flórián: Retorika és igazságszolgáltatás Horváth A. Miklós: A nemzeti hatalom mérése a posztindusztriális korban Stamler Ábel: Nyirkos Tamás: Az ötfejű sas Szabó Erzsébet: H. Szilágyi István Fekete Balázs (szerk.): Iustitia modellt áll
2 Bérces Viktor 1 A rábírás mint elkövetési magatartás értelmezésének kérdései részesség, illetőleg öngyilkosságban közreműködés esetén I. Bevezetés A rábírás mint elkövetői cselekmény két kontextusban is szerepel a Btk.-ban, egyfelől mint részesi magatartás: felbujtó az, aki mást bűncselekmény elkövetésére szándékosan rábír (14. ). A rábírás ebben az esetben olyan pszichikai ráhatás, amely kialakítja a tettesben a konkrét bűncselekmény elkövetésére vonatkozó szándékot (szándékkiváltó hatás). I. 1. A rábírás mint részesi magatartás szempontjából a tettes minőségi, illetőleg mennyiségi túllépése esetére alkalmazandó jogkövetkezmények kérdése igen éles vitákat váltott ki a jogalkalmazásban és a jogtudományban egyaránt. Alapkérdés: ha a tettes a felhívásban szereplő bűncselekménynél súlyosabb bűncselekményt valósít meg, akkor a felbujtó - mint részes - a tettes által realizált bűncselekményért is büntetőjogi felelősség terheli, vagy csak annak a bűncselekménynek lehet a részese, amelyet a felhívás tartalmazott? a bírói gyakorlat és a jogtudomány következetesnek mondható álláspontja szerint a felbujtó nem felel az ún. minőségi (kvalitatív) túllépésért, tehát abban az esetben, ha a tettes a felhívásban szereplő bűncselekményhez képest más, súlyosabb bűncselekményt valósít meg (pl. ha a felbujtók a tettest a sértett bántalmazására bírják rá, de a tettes a sértettet ennek ellenére nagy erővel hátba szúrja, a felbujtók testi sértésért, míg a tettes emberölésért felel BJD 62.) a mennyiségi (kvantitatív) túllépés esetében arról van szó, hogy a tettes a felhívásban szereplő bűncselekmény súlyosabban minősülő esetét valósítja meg ld. a főbb vitapontok ezen eshetőség felelősségtani kérdései köré csoportosulnak A fenti megjelölésekkel kapcsolatos terminológiai vitákba nem kívánok bocsátkozni, mindazonáltal megjegyezném: sokkal szabatosabb lenne a kvalitatív és kvantitatív túllépés fogalmai használatának fordított alkalmazása, hiszen a minősített esetek megvalósulása jelenti a tulajdonképpeni minőségi túllépést. Mindazonáltal: a felbujtónak a tettesi túllépésért fennálló felelőssége két kérdéssel is szoros összefüggésben áll: egyrészt a bűncselekmény elkövetőinek büntetési elveivel, másrészt a járulékosság értelmezésével. E három tényezőt tehát együttesen kell vizsgálni ahhoz, hogy megalapozottan tudjunk állást foglalni a felbujtói felelősség határvonalainak kérdésében. I. 2. A rábírás mint elkövetői cselekmény ugyanakkor nemcsak részesi, hanem tettesi magatartásként is funkcionál, mégpedig az öngyilkosságban közreműködés (162. ), illetőleg az emberölés speciális alakzatának /160. (5) bek./ elkövetési magatartásaként. Ezekben az esetekben azonban részességről nem beszélhetünk, hiszen az öngyilkosság nem bűncselekmény, következésképpen hiányzik a részesség mint járulékos magatartás megállapításához szükséges büntetendő tettesi alapcselekmény. E kontextusban az elsődleges feladat a rábíró magatartással kapcsolatos minősítési szempontok meghatározása. 1 PhD, tanársegéd, Pázmány Péter Katolikus Egyetem Jog-és Államtudományi Kar, Büntetőjogi Tanszék 2
3 Jelen tanulmány tehát a rábírás mint elkövetési magatartás e két vetületével kíván foglalkozni, s bár annak ellenére, hogy egyik esetben részességről, a másik esetben pedig tettesi magatartásról van szó, a cselekmények fiziológiája, megnyilvánulási formája azonos (ld. rábeszélés, kérés, utasítás, stb.). Ezért mindenképpen indokoltnak tartom a két téma egyazon tanulmányban történő elemzését. II. A bűncselekmény elkövetőire vonatkozó büntetési elvekről: parifikáció contra differenciált büntetési rendszer A bűncselekmény elkövetőivel szemben alkalmazott szankciók vonatkozásában alapvetően kétféle nézet alakult ki a jogtörténeti hagyományok alapján: a) a parifikáció elve, amely szerint valamennyi elkövetővel szemben ugyanazt a büntetési tételt kell irányadónak tekinteni (1810-es Code Penal), illetőleg b) a részesek esetében differenciált büntetést kell alkalmazni (XIX. sz.-i német, bajor, porosz törvénykönyvek). 2 Ami a magyar jogfejlődést illeti, a kérdéskörrel érdemben elsőként foglalkozó évi törvényjavaslat a differenciált büntetés elve mellett foglalt állást és ezt a szemléletet követte a Csemegi kódex is azzal, hogy a bűnsegédi minőséget enyhébb elbírálás alá utalta a felbujtói magatartáshoz képest a szocialista jogalkotás elsősorban a bűnsegédi minőség értelmezésére helyezte a hangsúlyt: az évi II törvény (Btá.) áttért a parifikáció elvének érvényesítésére, mindezt azzal az indokkal, amely szerint a bűnsegély lehet olyan is, amely nélkül a bűncselekményt el sem lehetne követni. az évi IV. törvény szintén a parifikáció elvét követte, ugyanakkor a 87. (3) bekezdése lehetővé tette a büntetés kétszeres leszállítását, a Legfelsőbb Bíróság Büntető Kollégiumának 154. sz. állásfoglalása pedig egyértelműen rögzítette, hogy a bűnsegédi minőséget enyhítő körülmények kell tekinteni (a jelenlegi gyakorlat is ezt az álláspontot követi, a bíróságok a bűnsegédek esetében inkább a Btk. által rendelt büntetési tétel alsó határához közeli büntetéseket szabnak ki). 3 III. A járulékosság értelmezése a részesek esetében A részesség járulékossága azt jelenti, hogy szükségszerűen valamilyen tettesi cselekményhez kapcsolódik (önálló részesség nincs). A büntetőjog-tudományban számos nézet alakult azzal kapcsolatban, hogy a tettesi cselekménynek milyen kritériumoknak kell megfelelnie ahhoz, hogy a részesi minőség megállapítható legyen: eszerint a) elegendő, ha a tettesi cselekmény pusztán tényállásszerű b) a tettesi cselekménynek tényállásszerűnek és jogellenesnek kell lennie c) a tettes cselekményének utóbbi két feltételen túlmenően bűnösnek is kell lennie. (Belovics Ervin szerint a tettesi cselekménnyel szembeni általános követelmény, hogy az elkövetéskor büntetőjogi felelősséggel tartozó tettes valamilyen, a Btk. Különös Részében meghatározott szándékos bűncselekményt minimum kísérleti szakba juttasson 4 ). Megjegyzendő, hogy a tettesi cselekmény szükségképpeni bűncselekmény-jellege tekintetében sem egységesek a nézőpontok: Berkes György szerint bizonyos esetekben akkor is megállapítható a részesek büntetőjogi felelőssége, ha a tettesi cselekmény pusztán 2 Mészáros Ádám: A részesség járulékosságának és a részesek büntetésének törvényi szabályozásáról. De lege ferenda. In Büntetőjogi Kodifikáció, 2003/4., 28. o. 3 Mészáros: i. m. 30. o. 4 Belovics Ervin - Nagy Ferenc Tóth Mihály: Büntetőjog I., HVG-ORAC, Budapest, o. 3
4 szabálysértésnek minősül. 5 Megjegyezném, hogy az egykori Legfelsőbb Bíróság gyakorlatában is született ilyen döntés (BH ). Mészáros Ádám szerint ugyanakkor ez hibás nézőpont, mivel 1. olyan tettesi cselekmény esetében, amely nem bűncselekmény, fogalmilag kizárt a részesek büntetőjogi felelőssége 2. a szabálysértési törvény is tartalmazza a részesség fajtáit, tehát amennyiben a tettesi cselekmény szabálysértés akkor a részesek is csak az Sztv. alapján minősülhetnek részeseknek. 6 Kérdés: túllépés esetén a részesi felelősség csak a tettes alapcselekményéhez, vagy - szigorúbb szabályok szerint - a tettes által megvalósított konkrét bűncselekményhez igazodik-e? E kérdésre a a jogtudomány, a bírói gyakorlat és a jogalkotás is kialakította a maga ellentmondásos válaszait. IV. A túllépésért fennálló felbujtói felelősséggel kapcsolatos jogtudományi álláspontok Finkey Ferenc nem differenciált minőségi és mennyiségi túllépés között, álláspontja szerint a felbujtó csak azért a cselekményért felelős, amelyre a tettest rábírta. Vámbéry Rusztem már megkülönböztette a kvalitatív és kvantitatív túllépést. 7 Álláspontja szerint a felbujtó a mennyiségi túllépésért nem felel, a minőségi túllépésért azonban az eshetőleges szándék határain belül igen (pl. ha a adott dolog jogtalan eltulajdonítására felbujtott tettes a dolgot előbb kölcsön kéri, majd elsikkasztja, a felbujtó felelős a tettes minőségi túllépéséért). 8 Fayer László szintén nem tartotta megállapíthatónak a részes felelősségét excessus esetére, ugyanakkor a túllépés minőségi és mennyiségi típusainak eltérő jelentéstartalmat tulajdonított: eszerint mennyiségi túllépésről akkor van szó, ha a tettes a részesi cselekményhez kapcsolódó súlyosabb bűncselekményt követ el (pl. lopás helyett rablást, vagy könnyű testi sértés helyett súlyos testi sértést), minőségi túllépés esetében pedig a tettes a részesi cselekménytől teljesen független, más bűncselekményt követ el (pl. lopás helyett emberölést). 9 Tokaji Géza, Nagy Ferenc, Wiener A. Imre, Földvári József és Belovics Ervin szerint a részeseket a tettesi túllépés egyik változata esetében sem terhelheti büntetőjogi felelősség. Nagy Ferenc szerint sokkal következetesebb megoldás, ha a részes cselekménye a tettes alapcselekményéhez és nem az általa ténylegesen megvalósított cselekményhez igazodik, ugyanis ezzel lehetővé válik, hogy a tettes és a részes cselekménye különböző tényállásokba ütközzön, illetőleg különbözőképpen minősüljön. 10 Belovics szerint a felbujtó felelősségét semmilyen esetben nem lehet olyan cselekvőségre vonatkoztatni, amelyre annak szándéka nem terjedt ki. 11 A fentiekkel ellentétben eltérő nézőpontot vall Békés Imre és Berkes György 12 : álláspontjuk szerint ugyanis abból, hogy a részesekre is a tettesekre irányadó büntetési tételt kell alkalmazni, az következik, hogy a felbujtó a mennyiségi túllépésért mindenképpen felelősséggel tartozik (pl. ha a felbujtó súlyos testi sértésre bírja rá a tettest, viszont a sértett a bántalmazás következtében meghal, a felbujtó is halált okozó testi sértés miatt kell, hogy feleljen). E nyelvtani értelmezés létjogosultságát ugyanakkor vitatja Mészáros Ádám, aki szerint az idézett 5 Berkes György: Az elkövetők. In Berkes György - Kiss Zsigmond - Kónya István - Molnár Gábor - Rabóczki Ede (szerk. Berkes György): Magyar Büntetőjog. Kommentár a gyakorlat számára. 2. kiadás. HVG-ORAC, Budapest, o. In Mészáros: i. m. 32. o. 6 Mészáros: i. m. 32. o. 7 Finkey Ferenc: A magyar büntetőjog tankönyve, Grill, Budapest, o. In Mészáros: i. m. 29. o. 8 Vámbéry Rusztem: Büntetőjog, Grill, Budapest, o. In Mészáros: i. m. 29. o. 9 Fayer László: A magyar büntetőjog kézikönyve, Franklin-társulat, Budapest, o. In Mészáros: i. m. 30. o. 10 Mészáros: i. m. 30. o. 11 Belovics - Nagy - Tóth: i. m o. 12 Berkes: i. m. 56. o. In Mészáros: i. m. 31. o. 4
5 Btk. szabály /14. (3) bek./ pusztán a részesek büntetési parifikációját kívánja érvényre juttatni, azon túlmutató célja azonban nincs. 13 V. A túllépésért fennálló felbujtói felelősséggel kapcsolatos bírósági gyakorlat A legfőbb bírói fórum fenti tárgykörben körvonalazódott ítélkezési gyakorlata az utóbbi 20 év viszonylatában nem tekinthető egységesnek: a döntések egyik csoportjába azok tartoznak, amelyek szerint a részesi felelősség valamilyen módon megállapítható még túllépés esetén is. Itt megemlíthetőek a következő döntések: a felbujtó felel a mennyiségi túllépésért, kivéve, ha a szándékon túli eredményt illetően a tettest csupán gondatlanság terheli (BH ) a felbujtó a tettes minőségi túllépéséért nem felel, a mennyiségi túllépésért viszont igen (BH ) A fentiekkel ellentétes álláspont is ismeretes, eszerint a részes a súlyosabb eredményért sem minőségileg, sem mennyiségileg nem büntethető, mivel a részesek büntetőjogi felelőssége a szándékuk terjedelmére korlátozódik (BH , BH ) Megjegyzendő: ha a felbujtás súlyosabb deliktum létrehozására irányul, de a tettes csak az enyhébb minősítésű bűncselekményt valósítja meg, egységesnek tekinthető a bírói gyakorlat abban, hogy a felbujtót csak a tettes által ténylegesen elkövetett cselekményért terheli felelősség (BH ). VI. A túllépésért fennálló felbujtói felelősséggel kapcsolatos lehetséges jogalkotási megoldások és szabályozási javaslatok A évi C. törvény (Btk.) sem a közvetett tettes, sem a részesek esetében nem ad konkrét támpontot a túllépésért való felelősség kérdésében. Kérdés, hogy e dogmatikai probléma megoldása a jogalkotó, vagy a jogalkalmazó feladata e? Tény, hogy az excessus mandati mint a büntetőjog általános részének tárgykörébe tartalmazó jogintézmény a bírói gyakorlat által is fejleszthető, mindazonáltal elgondolkodtató, hogy nem sérül-e a nullum crimen sine lege scripta elve azzal, hogy a jelenleg hatályos büntetőkódex mindössze a parifikáció elvére utal / ld. 14. (3) bek./. A túllépésért fennálló felelősség kérdése tehát továbbra is de lege ferenda javaslatokat igényel, így például indokolt lehet az alábbi normaszöveg törvényi beiktatása: a részesekre annak a bűncselekménynek a büntetési tétele az irányadó, amelyben közreműködtek. 14 VII. Az öngyilkosságban közreműködéssel kapcsolatos rábíró magatartás Az öngyilkosság és az öngyilkosságban közreműködés büntetőjogi értékelése közötti különbségtétel hosszas jogfejlődési folyamat eredménye. A középkori magyar jogszemléletben a keresztény világkép, a kánonjog hatása egyértelműen érezhető volt, ennél fogva évszázadokon át az öngyilkosság is bűntettnek minősült. Csak a büntetőjogi dogmatika fejlődésével alakult ki azon egységesnek tekinthető álláspont, amelynek alapján sem az öngyilkosság, sem az öngyilkossági kísérlet nem büntetendő. Jóllehet, a felelősség kérdése az öngyilkosságot megkísérlők esetén hosszasabb vitákat váltott ki, azonban többségében azok az álláspontok diadalmaskodtak, amelyek alapján az ilyen cselekményt elkövető személyek többnyire a 13 Mészáros: i. m. 31. o. 14 Mészáros: i. m. 33. o. 5
6 beszámítási képességet korlátozó vagy kizáró elmeállapotban vannak, így az ilyen cselekmények prevenciójának nem a büntetőjogi szankcionálás a megfelelő eszköze. 15 E meggondolások azonban helyesen nem érvényesülhetnek azon személyeket illetően, akik az öngyilkosság végrehajtásában valamilyen közreműködő (rábíró, vagy segítő jellegű) tevékenységet fejtenek ki. Utóbbi személyi csoport esetében ugyanis általában nem állapítható meg semmiféle elmezavar, így cselekvésük aggálymentesen bevonható a büntetőjogi felelősségrevonás körébe. Ezzel kapcsolatban azonban felmerül számos előzetes kérdés: 1. lehete jelentősége az öngyilkosságot elkövető, vagy megkísérlő személy tulajdonságainak (ld. életkor, elmeállapot) a közreműködő által elkövetett cselekmény bűncselekményi minősítése szempontjából? 2. azonos megítélés alá kell-e helyezni a rábíró, illetőleg a segítségnyújtó tevékenységet? 3. milyen elkövetői alakzatnak felel meg a közreműködő tevékenysége? VII.1. Az öngyilkosság értékelése az egyetemes-és magyar jogtörténetben Az archaikus római jogban mind az öngyilkosság, mind az abban való közreműködés negatív jogkövetkezményekkel járt: az öngyilkosok holttestét megbecstelenítették; katonák esetében az öngyilkosság megkísérlését dezertálásnak tekintették és halállal büntették (kimentési oknak minősült a gyász, a betegség, vagy az alkoholos állapot); azt a rabszolgát pedig, aki felismerte ura öngyilkossági szándékát, de azt nem akadályozta meg, szintén halálbüntetéssel sújtották. 16 A fenti szemlélet a középkori kánonjog normáiban is érvényesült: az öngyilkosság kiátkozás alapjául szolgáló bűnnek minősült 17 ; az öngyilkosokat egyházi közreműködéssel nem lehetett eltemetni, amely gyakran a holttest megbecstelenítésével párosult; az öngyilkosok vagyonát elkobozták, abból a törvényes örökösök nem részesülhettek; az öngyilkossági kísérletek elkövetőivel szemben pedig a legsúlyosabb büntetéseket szabták ki, illetőleg sok esetben a hozzátartozók felelőssége is megállapítást nyert abban az esetben, ha nem tettek meg mindent az öngyilkosság elkövetésének megakadályozása érdekében. A felvilágosodás hatására (Montesquieu, Voltaire, Rousseau) az öngyilkosság megkísérlését, illetőleg annak végrehajtását pönalizáló rendelkezéseket hatályon kívül helyezték, bár ebben a tekintetben nem volt egységes az európai joggyakorlat: Angliában ugyanis egészen 1961-ig bűntettnek minősült az öngyilkossági kísérlet. A magyar jogfejlődésre ugyancsak hatással voltak a kánonjogi hatások: ennek megfelelően az egyház megtagadta az ilyen személy eltemetését, ugyanakkor 1791-től az ilyen cselekményeket a világi törvények szerint már nem büntették, pusztán az 1852-ben hatályba lépett osztrák Btk. minősítette kihágásnak az öngyilkossági kísérletet. Tényleges változást az évi V. törvény (Csemegi Kódex) hozott, amely már semmilyen szankciót nem tartalmazott az ilyen személyek esetében. 18 A Csemegi kódex máig 15 Filó szerint ugyanakkor nem tartható a magyar jogirodalomban uralkodó álláspont, amely minden öngyilkosságot kivétel nélkül kórosnak bélyegez, az öngyilkost beszámítatlannak tartja, az öngyilkosságot balesetként kezeli és ezzel a halálra irányuló akaratot a természeti oksággal egy szintre helyezi. A büntetőjognak - amely felelősségi rendszerét változatlanul a szabad akarat tanára alapítja - el kell fogadnia, hogy létezik olyan élethelyzet, amelyben az autonóm személy, legalábbis szubjektív racionalitásának megfelelően, felelősen dönt a saját életének önkezű befejezéséről. Filó Mihály: Az eutanázia a büntetőjogi gondolkodásban. Doktori értekezés tézisei. ELTE ÁJK, Budapest, o. 16 Belovics Ervin: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai, Magyar Jog, 2014/3., 194. o. 17 A Decretum Gratiani az öngyilkosságot gyilkosságnak fogja fel. Filó: Az eutanázia a büntetőjogi gondolkodásban. ELTE Eötvös Kiadó Budapest, In. Belovics Ervin: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 18 Indokolásképpen érdemes utalni Angyal érveire: 1. ha az öngyilkosság eredményes, nincs olyan személy, akit felelősségre lehetne vonni 2. kísérlet esetében nincs ok a büntetésre, mivel az öngyilkos nyilvánvalóan beszámíthatatlan. Angyal Pál: Az ember élete elleni bűncselekmények és a párviadal. Atheneum Irodalmi és Nyomdai Rt. Budapest, In: Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m. 6
7 kiható újításának tekinthető azonban, hogy külön törvényi tényállásként szabályozta az öngyilkosságban közreműködést, illetve szerepvállalást. A 283. alapján három évig terjedő fogházzal volt büntetendő az, aki valakit öngyilkosságra rábírt, vagy e célra eszközöket szolgáltatott. 19 A Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyvéről szóló évi V. törvény miniszteri indokolása szerint az öngyilkosság a szocialista erkölccsel ellentétes {...} olyan társadalomra veszélyes cselekmény, amely csak azért nem büntethető, mert vele szemben a büntetés céljai nem valósulhatnának meg {...}. 20 A törvény azonban továbbra is büntetni rendelte az öngyilkosságban közreműködést, amelynek talán legszabatosabb indokát Horváth Tibor adta meg: amennyiben a kívánatra ölés büntetendő, úgy az öngyilkosságban közreműködés sem maradhat büntetlen. 21 A szerző álláspontja szerint a döntő elhatárolási ismérv egyébként az öngyilkos személy, és a közreműködő beszámítási képessége közötti különbség. Az évi IV. törvény (korábbi Btk.) továbbra is fenntartotta az öngyilkosságban közreműködés törvényi tényállását, de már nem határozott meg a bűncselekményhez kapcsolódó minősített eseteket. A 168. a következőket tartalmazta: Aki mást öngyilkosságra rábír, vagy ennek elkövetéséhez segítséget nyújt, ha az öngyilkosságot megkísérlik, vagy elkövetik, bűntettet követ el és öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő. Újabb jelentős változást a gyermekbarát igazságszolgáltatás megvalósulásához kapcsolódó egyes törvények módosításáról szóló évi LXII. törvény hozott, amely kiegészítette a korábbi Btk ba ütköző emberölés bűntettét: ennek alapján emberölés tetteseként rendelte felelősségre vonni azt, aki 14. életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt bír rá öngyilkosságra. Az előbbi szabályt a jelenleg hatályos Btk. (2012. évi C. törvény) is fenntartja /160. (5) bek./, ráadásul újra az öngyilkosságban közreműködés minősített eseteként szabályozza azt az eshetőséget, ha 18. életévét betöltött személy 18. életévét be nem töltött személyt bír rá öngyilkosságra, vagy ennek elkövetéséhez segítséget nyújt, ha az öngyilkosságot megkísérlik vagy elkövetik /162. (2) bek./. 22 Az öngyilkosságban közreműködés objektív büntethetőségi feltétele tehát az öngyilkosság eredményesen végrehajtása, vagy minimálisan annak kísérlete. 23 Összességében megállapítható, hogy az új Btk. alkotói a cselekmény szigorítása mellett foglaltak állást Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 20 A Magyar Népköztársaság Büntető Törvénykönyve, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó. Budapest, 1962, 428. In. Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 21 Horváth Tibor: Az élet, testi épség, egészség büntetőjogi védelme. Budapest, Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, 1965, 280. o. 22 A törvényhez fűzött miniszteri indokolás szerint az öngyilkosság, illetőleg annak kísérlete nem nyerhet büntetőjogi értékelést, az ahhoz kapcsolódó felbujtói, illetőleg bűnsegédi magatartás azonban igen. 23 Utóbbi esetében is azonban az öngyilkosságban közreműködés befejezett alakzata miatt kell felelősségre vonni a közreműködőt. 7
8 VIII. Az öngyilkosságot elkövető, vagy megkísérlő személy tulajdonságainak jelentősége az öngyilkosságban közreműködő személy cselekményének minősítése szempontjából Az öngyilkosságot elkövető, vagy megkísérlő személy (a továbbiakban: sértett) tulajdonságaival kapcsolatban két faktor játszhat szerepet a közreműködő cselekményének büntetőjogi értékelése szempontjából: az életkor, illetőleg az akarati képesség. A minősítés szempontjából három variáció jöhet szóba: emberölés alapesete a 160. (5) bek. visszautaló rendelkezése alapján /a továbbiakban: 160. (1) bek./, öngyilkosságban közreműködés alapesete /a továbbiakban: 162. (1) bek./, illetőleg öngyilkosságban közreműködés minősített esete /a továbbiakban: 162. (2) bek./ VIII. 1. A sértett életkorának jelentősége A 14. életévét be nem töltött (gyermekkorú) sértett esetében vélelmezni kell az akarati képesség hiányát, emiatt a közreműködő személy cselekménye emberölésnek és öngyilkosságban közreműködésnek is minősülhet. Az elhatárolási ismérv a közreműködő elkövetési magatartása, illetőleg a cselekmény eredménye. A hatályos szabályok szerint a közreműködő személy cselekménye a 160. (1) bek. szerint minősül, ha rábíró jellegű (szándékkiváltó) és az öngyilkosság következtében a sértett meghal, ellenben a 162. (2) bek. szerint minősül, ha pusztán segítségnyújtásként (szándékerősítésként) értékelhető, vagy ha rábíró jellegű ugyan, de a sértetti cselekmény kísérleti fázisban marad A 14. életévét már betöltött, de 18 év alatti (fiatalkorú) sértett esetében - ha nem minősül akaratnyilvánításra képtelennek - a cselekmény kizárólag a 162. (2) bek. szerint minősülhet. A 18. életévét betöltött (nagykorú) sértett esetében - ha nem minősül akaratnyilvánításra képtelennek - a cselekmény kizárólag a 162. (1) bek. szerint minősülhet. VIII. 2. A sértett akarati képességének jelentősége A hatályos Btk. - némileg felületesen - pusztán a sértett akaratnyilvánításra való képtelenségét nevezi meg a közreműködő cselekményének jogi minősítése szempontjából releváns faktorként: ilyenkor a közreműködő személy cselekménye szintén a 160. (1) bek. szerint minősül, ha rábíró jellegű (szándékkiváltó) és az öngyilkosság következtében a sértett meghal, ellenben a sértett életkorától függően 162. (1), vagy (2) bek. szerint minősül, ha pusztán segítségnyújtásként (szándékerősítésként) értékelhető, vagy ha rábíró jellegű ugyan, de a sértetti cselekmény kísérleti fázisban marad A fő probléma az akaratnyilvánításra való képesség meghatározásával kapcsolatos, ugyanis - nézetem szerint - a büntetőjog fogalmi rendszerének alapulvételével ez csak a beszámítási képesség egyik komponensét jelenti a felismerési képesség mellett. Emiatt sokkal szabatosabb lenne a 160. (5) bek.-nek megfogalmazása, ha beszámítási képességgel nem rendelkező személyekre utalna. Mindazonáltal az akaratnyilvánításra való képtelenséget minden esetben meg kell állapítani gyermekkorúak (16. ), a beszámítási képességet kizáró kóros elmeállapotban szenvedő személyek /17. (1)/, illetőleg a beszámítási képességet kizáró kényszer vagy fenyegetés hatása alatt álló személyek /19. (1)/ esetében. 8
9 IX. A közreműködő magatartás mint elkövetői alakzat értékelése Aki mást öngyilkosságra rábír, vagy ennek elkövetéséhez segítséget nyújt, a 162. önálló tettese. Ugyancsak tettesi minőséget kell megállapítani a 160. (5) bek. esetén, ugyanakkor itt már vitatott, hogy közvetlen, vagy közvetett tettességről van-e szó: egyes nézetek szerint utóbbi esetben tehát amikor az elkövető gyermekkorú, vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt bír rá eredményesen az öngyilkosságra közvetett tettesként elkövetett emberölés megállapításának van helye (BH , illetőleg Angyal Pál, Horváth Tibor) más álláspontok szerint ugyanakkor közvetett tettességről fogalmilag csak akkor lehet beszélni, ha az elkövető valamilyen bűncselekmény elkövetésére használ fel büntetőjogilag felelősségre nem vonható személyt; az öngyilkosság azonban nem bűncselekmény, így ebben az esetben is csak közvetlen tettességet lehet megállapítani (Belovics 24 ) A másik vitapont azzal kapcsolatos, hogy lehet-e részese a ban foglalt bűncselekménynek, azaz: hogyan kell értékelni a rábírót rábíró, a segítségnyújtónak segítséget nyújtó, stb. cselekményét? Egyes nézetek szerint a részesség azért nem jöhet szóba, mert annak járulékos jellege szükségképpen feltételez egy büntetendő tettesi alapcselekményt, ami - az öngyilkosság büntetlensége miatt - hiányzik (Belovics 25, Filó 26 ) a jellegét tekintve semmiben sem különbözik a tettesi magatartástól (Földvári 27 ) a 162. már eleve sui generis részesi magatartást magában foglaló tényállás (Kis - Hollán 28 ) Más nézetek alapján ugyanakkor szóba jöhet a részesség is: Edvi Illés szerint a 162. vonatkozásában felbujtói minőséget kell megállapítani akkor, ha valaki mást rábír arra, hogy az egy harmadikat az öngyilkosságra rábeszéljen, vagy annak e célból a szükséges eszközöket vagy szereket nyújtsa {...} ; bűnsegédi minőség megállapításának van helye, ha valaki a segélynyújtónak az eszközöket vagy szereket szolgáltatja, avagy azok beszerzése tekintetében tanácsot, utasítást, stb. ád {...} 29 X. A közreműködés mint elkövetési magatartás értelmezésének kérdései az öngyilkosságban közreműködés és az emberölés elhatárolása szempontjából 24 Belovics Ervin - Molnár Gábor - Sinku Pál: Büntetőjog Különös Rész. HVG-ORAC Lap-és Könyvkiadó Kft, Budapest, 2001, 99. o. 25 Belovics az öngyilkosság büntetlenségét azon jogállami alaptételből vezeti le, miszerint a jogalkotó nem fenyegeti büntetéssel az individum saját életét, testi épségét vagy javait sértő, illetve veszélyeztető cselekményeit { } kivéve, ha az ilyen tevékenység társadalomra gyakorolt negatív hatása nagyobb, mint az egyén saját személyével kapcsolatos rendelkezési szabadságának biztosításához fűződő érdek. Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 26 Filó: Az eutanázia a büntetőjogi gondolkodásban. ELTE, Eötvös Kiadó, Budapest, 2009, 233. In. Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 27 Erdősy Emil - Földvári József: A magyar büntetőjog különös része. Janus Pannonius Tudomány Egyetem Államés Jogtudományi Kar. Pécs (a kiadás évszáma nincs feltüntetve ISBN: ), 95. In: Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 28 Kis Norbert - Hollán Miklós: A magyar büntetőjog tankönyve, Magyar Közlöny Lap-és Könyvkiadó, Budapest, In: Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 29 Edvi Illés Károly: A Büntető Törvénykönyv magyarázata. Második Kötet. Második teljesen átdolgozott kiadás. Révai testvérek. Budapest, 411. In. Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 9
10 Az öngyilkosságban közreműködés mint elkövetési magatartás szempontjából a rábírás és a segítségnyújtás fogalma kíván meg többletmagyarázatot: a rábírás olyan ráhatás, amelynek folytán az öngyilkosság elkövetésére irányuló elhatározás kialakul. A segítségnyújtás tartalmát tekintve az öngyilkosság véghezvitele előtt vagy azzal egyidejűleg tanúsított olyan tevőleges, akár mulasztásban megnyilvánuló magatartás, amely előmozdítja vagy megkönnyíti az öngyilkosságot. 30 Ha az elkövető a rábíró magatartásán felül még segítséget is nyújt az öngyilkosság véghezviteléhez, akkor is a rábírással elkövetett közreműködés megállapításának van helye. Az öngyilkosság véghezvitelénél vagy annak megkísérlésénél való puszta jelenlét anélkül, hogy ennek a szándék kialakításában vagy erősítésében szerepe lenne nem az öngyilkosságban való közreműködés, hanem a segítségnyújtás elmulasztásának törvényi tényállásába ütközik. Sem a bírósági gyakorlat, sem a jogtudomány nem egységes annak megítélése kérdésében, hogy kell-e valamilyen jelentőséget tulajdonítani a rábíró, illetőleg a segítségnyújtásban megnyilvánuló magatartás közötti különbségnek a bűncselekmény minősítése kérdésében. Ebben a tekintetben az alábbi álláspontok ismeretesek: az öngyilkossághoz való segítségnyújtás esetében közömbös a sértett életkora, illetőleg a beszámítási képessége: ilyenkor öngyilkosságban közreműködést kell megállapítani (BH ) lényegében az előző álláspontra helyezkedik Belovics és Kónya is, aki szerint az emberölés megállapításának lehetőségét csak a rábírás esetére lehet korlátozni 31 ezzel ellentétes nézetet képvisel a Kúria 3/2013. BJE. III/2. sz. Büntető jogegységi határozata, amely szerint akaratnyilvánításra képtelen passzív alany esetén, minthogy az ilyen személy általában az öngyilkosságra vonatkozó akarat elhatározására sem képes, segítségnyújtással az öngyilkosságban közreműködés fogalmilag nem valósulhat meg. Ilyenkor a tárgyi értelemben öngyilkosságot kimerítő tevékenység segítése { } öngyilkosságra rábírás, ami az emberölés megállapítására ad alapot. XI. A Kúria 3/2013. BJE. III/2. sz. Büntető jogegységi határozatával (a továbbiakban: határozat) kapcsolatos megjegyzések A tanulmány témakörét érintő határozat két pontban is vitatható: az egyik vitapont a Btk (5) bek-nek értelmezésével kapcsolatos, amely a 160. (1) bek. szerint rendeli büntetni azt, aki 14. életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt bír rá eredményesen az öngyilkosságra. Az idézett döntés álláspontja szerint jelen jogi norma rendszertani elhelyezkedéséből tartalmából, illetőleg a Btk (2) bek. j) pontjában szereplő passzív alany (ld. védekezésre képtelen személy) azonos voltából az következik, hogy ezt a cselekményt a Btk ának (2) bekezdésében felsorolt körülmények nem minősítik súlyosabban. Véleményem szerint az emberölés ezen változatának minősítése szempontjából nem nyelvtani, illetőleg a rendszertani, hanem történeti, illetőleg teleologikus értelmezéssel kell operálni. Mindenekelőtt megjegyezném, hogy a határozat nyelvtani, illetőleg rendszertani értelmezésre való hivatkozással sem indokolható, mivel a jogalkató a 160. (5) bek.-t a Ilyen például az öngyilkosság véghezvitelére alkalmas eszközök beszerzése, ezeknek az önpusztító cselekmény végrehajtására alkalmassá tétele, átadása, a cselekmény elkövetésében való segédkezés, kioktatás az eszközök, anyagok felhasználására. 31 Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 10
11 (1) bek.-hez visszautalva közvetett módon maga is teret enged a minősített esetek megállapíthatóságának (a határozat értelmezése alapján az emberölés alapesetének sem lehetnének minősített esetei, ami jogi abszurdum). Ad interpretatio historica: kétlem azon jogalkotói szándékot, amely kizárná pl. a különös kegyetlenség megállapíthatóságát ilyen sértetti kör öngyilkosságra való rábírása esetében. Ad interpretatio teleologica: a bűncselekmény társadalomra való veszélyességének okán a határozat okfejtése aránytalannak és indokolatlannak tűnik a jövőre nézve A fentiek alapján a határozatot úgy kellene módosítani, hogy csak a 160. (1) bek. i) pontja (ld. a tizennegyedik életévét be nem töltött személy sérelmére történő emberölés), illetőleg a j) pontja (ld. védekezésre képtelen személy sértelmére történő emberölés) nem állapítható meg minősítő körülményként, mivel az a kétszeres értékelés tilalmába ütközik. A többi minősített eset megállapítására azonban kell, hogy lehetőség legyen. A másik vitapont a ban foglalt egyik elkövetési magatartás, a segítségnyújtás értelmezésével kapcsolatos. A Kúria legújabb álláspontja szerint ugyanis a cselekmény ebben az esetben is minősülhet a 160. (1) bek. szerint, amennyiben a sértett akaratnyilvánításra képtelen: az ilyen személyek ugyanis még az öngyilkosságra vonatkozó akarat elhatározására sem képesek. Belovics azért vitatja jelen álláspontot, mert az akaratnyilvánításra képtelen személyek esetében is feltételezni kell az öngyilkosságra irányuló szándék valódíságát, így szintén csak a rábírásnak lehet jelentősége az emberölés megállapítása szempontjából; 32 és az említett szabály eltérő büntetőjogi értékelést eredményezne a 14. életévét be nem töltött, illetőleg az akaratnyilvánításra képtelen sértett vonatkozásában annak ellenére, hogy mindkét személyi csoport esetében törvényi vélelem az akaratnyilvánításra való képtelenség. 33 XII. Záró gondolatok A fentiek alapján látható, hogy a rábíró magatartással kapcsolatos dogmatikai vitapontok sokrétűek, azok a legtöbb esetben Kúria általi jogértelmezési feladatokat generálnak. 1. Az első vitapont - általánosságban - a felbujtó büntetőjogi felelősségének mértékével kapcsolatos a tettes ún. mennyiségi túllépése esetén: ezzel kapcsolatban úgy vélem, hogy mindenkor az elkövető eredeti szándéka értékelendő, ennek alapján a felbújtó csak a felhívásban szereplő bűncselekménynek lehet a részese. 2. A második kérdéskör az öngyilkosságban közreműködés törvényi tényállásával kapcsolatos, amellyel kapcsolatban egyes szerzők eltérő, más szerzők azonos minősítést kapcsolnának a segítségnyújtáshoz, illetőleg a rábíró jellegű magatartáshoz. Ezzel kapcsolatban tény, hogy a gyermekkorú, illetőleg akaratnyilvánításra képtelen sértettek esetében befolyásolhatóságuk okán potenciálisan sokkal inkább veszélyeztetett személyekről van szó, illetőleg a rábíró magatartás társadalomra való veszélyessége mindenképpen nagyobb, ezért ennek a különbségnek a büntetőjog szabályaiban is kifejezésre kell jutnia, ugyanakkor a magam részéről úgy vélem, hogy a két elkövetési forma között csak a szankció tekintetében lehetne különbséget tenni, a minősítés vonatkozásában azonban semmi esetre sem. Ebben a tekintetben kétféle megoldás körvonalazódhat: emberölés alapesetéért felel, aki 14. életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt öngyilkosságra elkövetésére rábír, vagy ahhoz segítséget nyújt, ha az öngyilkosságot elkövetik 32 Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 33 Belovics: Az öngyilkosság büntetőjogi értékelésének sajátosságai: i. m o. 11
12 öngyilkosságban közreműködés legsúlyosabban minősülő esetéért felel, aki 14. életévét be nem töltött vagy akaratnyilvánításra képtelen személyt öngyilkosságra elkövetésére rábír, vagy ahhoz segítséget nyújt, ha az öngyilkosságot megkísérlik vagy elkövetik A büntetési tételek jogalkotó általi szigorításával, valamint a két magatartási formához fűzött eltérő mértékű büntetés bíróság általi kiszabásával kialakulhat egy - a mostani helyzetnél sokkal egyértelműbb és kevesebb vitát generáló állapot. A büntetőjogi gondolkodásmódtól azonban idegennek vélem a rábíró, illetőleg segítségnyújtó magatartás közötti minősítésbeli differenciálást (ld. egyiknél adott esetben emberölést, másiknál öngyilkosságban közreműködést kell megállapítani), elvégre a törvényi hipotézis - öngyilkosság, illetőleg öngyilkossági kísérlet - mindkét esetben azonos. Tény, hogy egyik magatartás esetében sincs szó részességről, hiszen hiányzik a büntetendő tettesi alapcselekmény. A büntetőjogi dogmatika viszont akkor következetes önmagához, ha ezt a két eshetőséget legalább a minősítés szempontjából azonos szinten kezeli. A különbözőségnek tehát csak a büntetés kiszabása körében lehet jelentősége, akárcsak a felbujtók, illetőleg bűnsegédek mint részesek esetében. 12
13 Cservák Csaba 1 Szabó Zsolt 2 Gondolatok a független képviselők helyzetéről de lege lata és de lege ferenda I. Az Alaptörvény szerint az országgyűlési képviselők jogai és kötelezettségei egyenlők. 3 Az Alkotmánybíróság ezzel egybehangzóan megállapította: A képviselői feladat ellátásához szükséges jogok és szervezeti feltételek tekintetében nem lehet a képviselők között aszerint különbséget tenni, hogy milyen módon nyerték el mandátumukat ( ) és aszerint sem, hogy a megválasztott képviselő csatlakozott-e valamely párt képviselőcsoportjához, vagy sem. 4 Ezen a helyzeten az sem változat, hogy az Alaptörvény negyedik módosítása alaptörvényi szintre emelte a frakcióalakítási jogot, szilárdabb alapra helyezve a képviselőcsoportok működését. Kiindulópontunk tehát az, hogy minden képviselő az egész népet, az összes választópolgárt képviseli, függetlenül attól, hogy egyéni körzetben, vagy országos listán szereztek mandátumot, és hogy tagjai-e valamely pártnak vagy képviselőcsoportnak. A független képviselőt (ti. azt a képviselőt, aki nem tagja egyetlen országgyűlési képviselőcsoportnak) nem érheti hátrány frakcióban ülő társaihoz képest. A gyakorlatban azonban a frakciók fontos szerepet töltenek be a parlamenti munka előkészítésében, szervezésében, így szükségképpen eltér a frakciótag képviselő helyzete független társáétól. Az alábbiakban azt vizsgáljuk, hogy ez az eltérő helyzet megmarad-e az Alaptörvény szabta keretek között, azaz a parlamenti jogi szabályozás diszkriminálja-e a független képviselőket a képviselőcsoporthoz tartozó képviselőkhöz képest, és ha igen, hogyan lehet az egyenlő mandátum elvét jobban érvényre juttatni. A független képviselők hátrányosabb helyzete az alábbi konkrét területeken merülhet fel: az Alaptörvényben biztosított jogosítványok (kérdés, interpelláció) nem teljes érvényesülése, a házszabályi rendelkezésekben biztosított egyéb képviselői jogok csorbítása, illetve a csak frakciókon keresztül gyakorolható közvetett képviselői jogosultságok (pl. jelölések) elérhetetlensége. Vizsgálódásunk fókuszában a házszabályi rendelkezések állnak. A függetlenekkel szemben kvázi diszkriminatív szabályokat egyébként elvétve más, házszabályi rendelkezéseket nem tartalmazó jogszabályokban is találunk. A nemzetbiztonsági szolgálatokról szóló törvény szerint 5 például az Országgyűlés nemzetbiztonsági bizottságának csak a frakciók jelöltjei lehetnek tagjai. Országgyűlési választójogunk 1989 óta elismeri a pártoktól független jelöltek mandátumszerzésének lehetőségét. A parlamenti jogi értelemben vett, általunk is használt függetlenség fogalma azonban nem pártoktól, hanem képviselőcsoportoktól való függetlenséget jelent. Vannak párthoz nagyon is kötődő, pártok által támogatott, vagy párttagjelöltek is, amelyek szintén független képviselőként kezdik meg munkájukat, ha csoportjuk bekerül ugyan a parlamentbe, de nem érik el a frakcióalapítási küszöböt. Az Országgyűlés jelenlegi összetétele is erre ad példát: két olyan párt(szövetség) is működik, amelyek képviselői függetlenként működnek (DK, Együtt-PM), jóllehet e képviselők közös pártlisták jutottak mandátumhoz. A frakcióból kilépett vagy kizárt képviselők is függetlenek, azonban nem feltétlenül pártonkívüliek. Ezen felül igen ritkán, de előfordulhat az is, hogy valaki párt támogatása nélkül nyer egyéni körzetben. Előfordul, hogy ilyen képviselő a későbbiekben belépett valamely frakcióba, feladva függetlenségét. 1 Egyetemi docens (KRE ÁJK) 2 Egyetemi adjunktus (KRE ÁJK) 3 Alaptörvény 4. cikk (1) bekezdés 4 27/1998. (VI. 16.) AB határozat évi CXXV. tv
14 A következő táblázat az egyes parlamenti ciklusok mozgásait mutatja: ciklus függetlenek függetlenek ennyi képviselő volt független valamennyi száma a ciklus száma ciklus ideig a ciklus alatt (kilépés, kizárás, elején végén képviselőcsoport megszűnése miatt) n.a (forrás: Soltész István: Az Országgyűlés, 7. táblázat; Látható, hogy 1990 óta az egy ciklus során függetlenné váló képviselők száma folyamatosan csökken, ennek oka azonban főként a frakciók megszűnésének ritkulása, hiszen kilépések/kizárások továbbra is előfordulnak. Töretlen ugyanis az a tendencia, amely a független képviselők számának növekedését mutatja a ciklus elejét és végét összevetve. A választások során elvétve kerül független képviselő a parlamentbe, de a ciklus végé eddig mindig 10 fölött volt a számuk. A évi választások minden eddiginél magasabb független-számot eredményeztek: 9 képviselő kezdte meg így munkáját. Ennek oka a közös lista volt, amelyen bejutottak olyan pártok is, akik képviselői nem érték el a normál frakcióalapítási küszöböt. Ez az arány (a képviselők közel 5%-a) a parlament összlétszámához képest nemzetközi összehasonlításban is 6 igen magas, ez is indokolja, hogy górcső alá vegyük a független képviselők helyzetét. II. A szabad mandátum alkotmányos elvének egyik politikai következménye, hogy a képviselőket jogilag sem korábbi ideológiai állásfoglalásaik, sem választási ígéreteik sem kötik. Így minden jogi következmény nélkül előfordulhat, hogy a mandátumot szerzett személy, vagy akár egy egész frakció szembefordul saját korábbi programjával. Ez a lehetőség - amelyekre a korábbi gyakorlat bőségesen szolgáltatott példákat az elmúlt ciklusokban árnyalja azt a törvényszerűséget, hogy a frakció feltétlenül politikailag összetartó csapat, élén a közös akaratot megtestesítő frakcióvezetővel. Előfordulhat, hogy éppen a frakció által büntetett, kizárt, vagy a frakciót önként elhagyó képviselő tart ki eredeti elvei, programja mellett, amivel a választáson bejutott a parlamentbe. Világszerte igen kevés kivételt ismerő szabály, hogy a frakcióját elhagyó képviselő mandátuma fennmarad (egy kivétel Portugália: ott az a képviselő, aki más pártba lép át, mint amely támogatta a választáson, elveszíti mandátumát). A független képviselői státusz leggyakoribb oka az elhajlás (legyen bár a frakció, vagy az érintett képviselő az elhajló ), a szembefordulás a frakció irányvonalával. Előfordulhat, hogy az elhajlók többsége is kerülnek a frakcióban, de az új irány nem tud érvényesülni, mert a frakcióvezető nem támogatja. Egy ilyen helyzetben egy (esetleg saját frakciójával is szembeforduló) frakcióvezető által sújtott képviselőcsoport tagjainál éppen a független képviselő helyzete kedvezőbb, hiszen ő fölötte senki sem diszponál politikai értelemben. A frakciók és ezáltal a frakcióvezetők jogállásának szabályozása azonban nálunk jelenleg meglehetősen hiányos, a frakcióvezető döntései formálisan nem kötöttek, ezeket önállóan hozza, és jogorvoslat sem áll rendelkezésre 6 Egy 1994-es, nem reprezentatív felmérés szerint ennél csupán a nem pártlogikán alapuló brit Lordok Házában magasabb a függetlenek (crossbenchers) aránya: 24%. A skandináv országokban 1% körüli, Németországban ennél is alacsonyabb, Belgiumban és Franciaországban 3 és 4 % közötti az arány (rendre az alsóházakat tekintve). Forrás: Rudolf Kabel: Independent members, In: Constitutional and Parliamentary Information, 1994/I., 40. o. 14
15 ellenük. 7 Ilyen értelemben a független képviselők gyakran jobb helyzetben vannak, nincsenek semmilyen quasi függelmi viszonyban más képviselőtől. E szabályozási űr kitöltésére mintaként kínálkozhat a német szabályozás, amelyben a frakciók működésének formalizált módja alakult ki (szabályzatok, bírósági jogorvoslatok). Az egyes házszabályi rendelkezésekről szóló országgyűlési határozat 8 (HHSZ) által sugallt hagyományos frakciókép a frakció összetartását, és a frakcióvezető legitim, a frakciótöbbség akaratát kifejező vezetését feltételezi, amikor úgy rendelkezik, hogy a képviselőcsoporthoz tartozó képviselőnek előzetesen tájékoztatnia kell a plenáris ülésről való távollétéről a képviselőcsoport vezetőjét, aki a távollétről szóló értesítést az ülésnap megnyitása előtt eljuttatja a Házelnöknek. A független képviselő ugyanakkor távollétét közvetlenül a házelnöknek jelzi. 9 Másik példánk szerint az általános vita során a képviselőknek előzetesen szólásra jelentkezni a soros jegyzőnél a frakcióvezető útján kell, a függetlenek azonban ezt közvetlenül is megtehetik a jegyzőnél. 10 Bár a frakció eredményes működésük érdekében legtöbbször valóban fegyelmezetten működnek, a gyakorlatban előfordulnak viták frakción belül, illetve a vezetés és a tagok között, amelyekben a szabad mandátum alapján a frakcióvezető nem lehet döntőbíró a tagok fölött. Megtörténhet tehát, hogy a frakcióvezető nem igazolja valamely frakcióhoz tartozó képviselő távollétét, vagy nem jelenti be felszólalási szándékát, míg ezek a helyzetek független képviselő esetén fel sem merülhetnek. Megfontolandó ezért minden képviselő számára azonos, közvetlen hozzáférést biztosítani a házelnökhöz (vagy a jegyzőhöz), azaz eltörölni a frakcióvezető közbejöttét. Ilyen közvetlen megoldást alkalmaz a HHSZ például a napirendi javaslat módosítására irányuló javaslat benyújtásánál, ami jogában áll minden frakcióvezetőnek, valamint minden független képviselőnek egyenként is. 11 A távollét jelzése vagy a szólásra jelentkezés módjától eltér az állandó bizottsági tagságra történő jelölés rendszere. Itt a függetlenek el vannak zárva a házelnöktől, nem jelentkezhetnek be közvetlenül nála, hanem csak egy képviselőcsoport útján, annak vezetőjének jelölése által lehetnek bizottsági tagok. 12 Igaz ugyan, hogy az országgyűlésről szóló évi XXXVI. törvény (Ogytv.) szerint 13 a független képviselők az állandó bizottsági tagságra vonatkozó véleményüket lehetőség szerint együttesen a házelnöknek terjesztik elő, de ez csupán vélemény, alkupozícióban a frakcióvezetők vannak. Elképzelhető lenne a függetlenekre nézve itt is a közvetlen házelnökhöz fordulást előírni. Igaz ugyan, hogy a bizottsági helyek elosztásának igen komplex feladatát ez a változás önmagában nem tenné könnyebbé, de lehetőséget adna arra, hogy a függetlenek legalább egymás között, vagy akár a többi frakcióval egyeztetett, koherens javaslatot tehessenek le a házelnök asztalára, hiszen az Alkotmánybíróság korábbi döntése alapján mindegyikük számára valamely állandó bizottságban helyet kell biztosítani. A helyek elosztása egyébként nem csupán a független képviselők esetén problematikus: frakcióhoz tartozó képviselőknél is előfordulhat, hogy nem az általuk kívánt helyet kapják meg, hiszen számos szempontot (arányosság a bizottságban, munkaszervezés, frakcióvezetés szándéka, szakértelem) kell mérlegelni az elosztás során. E tekintetben (saját tagsági elképzelésük érvényesítése) tehát a független képviselők helyzete lényegében nem rosszabb képviselőcsoporthoz tartozó társaikénál. A HHSZ egyébként már jelenleg is ismeri a közvetlen és közvetett (frakcióvezetőn keresztül történő) bejelentkezés intézményét: az európai parlamenti képviselő mindkét módját választhatja a szólásra jelentkezésnek (bár döntését a frakcióvezetője hagyja jóvá), ám a két megoldáshoz eltérő beszédidő-számítás kapcsolódik A probléma bővebb kifejtését lásd: Smuk Péter: A frakcióvezető különleges hatásköréről, Közjogi Szemle, 2009/ /2014. (II. 24.) OGY határozat 9 HHSZ 14. (3) 10 HHSZ 35. (1) 11 HHSZ 15. (4) 12 Ogytv. 18. (5) 13 Ogytv. 18. (3) 14 HHSZ 37. (2) h), 47. (6) c) 15
16 A független képviselők egyébként de iure bármennyi bizottságnak tagjai, sőt, elnökei lehetnének, de nem zárja ki semmi jogilag azt sem, hogy akár az Országgyűlés elnöki, alelnöki vagy jegyzői posztját töltsék be. De facto azonban az említett posztokat a frakciók osztják el. Megfontolandó lehet ezért előírni, hogy a független képviselők összességének joga van a bizottsági helyek arányos részére. Említést érdemel, hogy az AB bizottsági helyeket érintő döntése a nemet szövetségi alkotmánybíróság (BVG) egyik korábbi döntésének irányát követte, ám végül azon is túlment, és az egyenjogúság biztosítását annál szélesebb értelemben írta elő. A BVG 1989-es Wüppesahldöntésében 15 kimondta, hogy a független képviselők számára is biztosítani kell részvételt a bizottsági munkában ám a testület nem ismerte el az ilyen képviselő teljes jogú bizottsági tagságát: a szavazati jogot nem tekintette szükségesnek. Ez a jelenlegi magyar szabályozásnál jóval nagyobb különbségtételt eredményezett függetlenek és frakciótagok között: a függetleneknek a Bundestag bizottságaiban azóta is csupán felszólalási- és indítványtételi joguk van, ám szavazati joguk nincs. Érdekes, hogy ezzel a szűkebb jogosítványukkal is csupán egy bizottságban élhetnek, míg a frakcióhoz tartozó társaik több bizottságban is lehetnek teljes jogú tagok. A Bundestagban tehát a frakciók dominanciája a független képviselőkkel szemben továbbra is szembeötlően érvényesül. Részben e mutatkozik meg abban is, hogy (független) képviselő törvényjavaslatot a Bundestagban önállóan nem nyújthat be, ez az alaptörvény (Grundgesetz) szerint csak a Kormánynak, a Szövetségi Tanácsnak (Bundesrat) és a frakcióknak, vagy a képviselők 5%-ának áll jogában. Ez azonban nem közvetlenül a független képviselőket diszkriminálja, hiszen ha elérik ezt az arányt, függetlenek is benyújthatnak törvényjavaslatot a képviselők 5%-át alkotó csoportként. Nem csak a független, hanem a frakcióhoz tartozó képviselő is el van zárva a törvénykezdeményezéstől, ha egymaga lép fel. A frakciók dominanciáját mutatja a német parlamenti működésben, hogy egyéni képviselő határozati javaslatot, interpellációt, politikai vita-kezdeményezést, név szerinti szavazást sem tehet. Mindössze törvényjavaslathoz módosító javaslatot, írásbeli vagy szóbeli kérdést nyújthat be önállóan. A frakciók egyértelmű preferálása mutatkozik meg abban, hogy a Bundestag vizsgálóbizottságaiban, eseti bizottságaiban és a Házbizottságban (Ältestenrat) csak frakciótag képviselők lehetnek tagok. Nálunk a független képviselők ennél összességében jobb helyzetben vannak, bár a beszédidők elosztásában nálunk is érezhető a frakciók preferálása. A szabad mandátumból következik az is, hogy a képviselő megválasztása után kiléphet pártjából anélkül, hogy mandátuma megszűnne. Így akár ahhoz is joga lehetne, hogy átüljön egy másik frakcióba jelenleg azonban ezt csak hat hónapos várakozási idő után teheti meg, 16 ami a szabad mandátum (enyhe) korlátozásaként is értelmezhető. A függetlenként mandátumot szerzett képviselő azonban akár a ciklus elején, azonnal beülhet egy frakcióba. A hat hónapos, frakcióból való kizárás vagy kilépés esetén alkalmazandó moratórium jogpolitikai célja az, hogy gátat vessen parlamenti viszonyok esetleges gyors átrendeződésének. Az időszak hossza önkényesnek tűnik, elméletbe hosszabb vagy rövidebb időszak is elképzelhető. Komolyan megfontolandó azonban a moratórium teljes eltörlése is. Bizonyára enyhülne ekkor az esetenként igen szigorú bár közjogilag nem kikényszeríthető - frakciófegyelem, ha az azonnali átülés lehetőségével egy képviselő rögtön találna más, számára kedvezőbb csapatot. Az is elképzelhető ráadásul, hogy épp az új frakció pártjának a támogatásával is, vagy közös listájáról lett képviselő az illető, ekkor tehát nem is tért el az előzetes helyzettől. A moratórium létjogosultsága azért is megkérdőjelezhető, mert a független képviselő az új frakcióba belépés előtt is együtt tud működni azzal. A jelenlegi szabályozás végül azért is kérdéses lehet, mert egy új pártba azonnal beléphet a képviselő, ám a képviselőcsoportba belépéssel várnia kell. A belga képviselőházi szabályozás megemlíthető ellenpéldaként: ott a szabad mandátummal szemben a 15 BVerfGE 80, HHSZ 2. (5) 16
17 választói akarat érvényesül: képviselő csak olyan frakciónak lehet tagja, amelynek támogatásával a választáson bejutott a parlamentbe. Néhány esetben jóllehet, kisebb jelentőségű kérdésekben - a házszabályi rendelkezések egyértelműen diszkriminatívak a független képviselőkkel szemben. Például napirend előtt, 17 illetve ügyrendi javaslat vitájában 18 csak a képviselőcsoporthoz tartozó képviselőnek van lehetősége szólásra, tárgyalási szünet elrendelésére csak frakcióvetető tehet javaslatot. 19 Ezeknél lényegesebb kérdés, hogy független képviselő nem kérheti, hogy az összegző módosító javaslat valamely pontjáról az Országgyűlés külön szavazzon, vagy abban nem szereplő, így a bizottságok által korábban elutasított módosító javaslatot fenntartson. 20 Független képviselő továbbá nem kérheti azt sem, hogy a tárgysorozatba vételre kijelölt bizottság által elutasított törvényjavaslat tárgysorozatba-vételéről az Országgyűlés határozzon 21 - igaz ugyan, hogy az ilyen, csak frakciók által indítványozható döntés vitájában viszont részt vehetnek, ami vajmi kevés vigaszt jelent. Ezek a törvényalkotási eljárás lényeges részeihez kötődően a képviselők módosítási jogának részét képezik. Független képviselő nem jelentkezhet azonnal kérdés feltételére, csak akkor tehet fel ilyen kérdést, ha valamely képviselőcsoport vezetője bejelenti 22 - az a tény, hogy azonnali kérdés, szemben az interpellációval és kérdéssel, nem az Alaptörvényben szabályozott jogintézmény, még nem adna okot ilyen különbségtételre. E rendelkezések aligha állnák ki az egyenlő mandátum alkotmányossági próbáját, ezek tekintetében a lehetőségeket a frakciótagokéhoz lehetne igazítani. A felszólalás, indítványtétel, kérés joga a függetlenek csoportjának megbízottját/szószólóját illethetné ellenkező megállapodás hiányában (quasi frakcióvezető), illetve a független képviselők eseti szószólót is kijelölhetnének. Fontos kérdés az is, hogy a házszabályok egyáltalán ismerik-e a független képviselők helyzetét, tartalmaznak-e rájuk vonatkozó specifikus szabályokat, enyhítve hátrányosabb helyzetükön. A német Bundestag házszabálya például csupán a bizottsági helyek elosztása körében említi őket, ez is alkotmánybírósági döntés alapján került be. A brit parlament működése éppen ellentétes ezzel: ott a házszabályi rendelkezések éppen a frakciók létére nincsenek tekintettel, ott minden jog képviselői jogként van szabályozva, csoportjogok jogilag nem léteznek. Az Európai Parlament házszabálya is viszonylag részletes szabályzást tartalmaz a független képviselőkre nézve. A magyar szabályok nagyrészt tekintettel vannak a független képviselők létezésére. Az alábbi táblázat a független és képviselőcsoporthoz tartozó képviselők státusza közötti legfontosabb hazai különbségeket mutatja be: Frakcióhoz tartozó képviselők Független képviselők interpellálhat, kérdezhet szóban és interpelláció, szóbeli interpellálhat és kérdezhet írásban, de korlátozva (a és írásbeli kérdés szóban és írásban Házbizottság által meghatározott keretek között) azonnali kérdés joga feltehet azonnali kérdést (frakcióvezetőhöz kötött) nem tehet fel azonnali kérdést a frakcióvezető az ülés előtt egy napirend előtti órával írásban kell jeleznie a felszólalás szándékot a házelnöknek nem tud felszólalni napirend előtt általános felszólalási vezérszónoki rend, kormánypárti a vezérszónoki felszólalások után 17 HHSZ HHSZ 19. (1) 19 HHSZ HHSZ 48. (2) és (4) 21 HHSZ 58. (5) 22 HHSZ
18 rend időkeretes tárgyalási rend zárószavazás előtti módosító javaslat vitája összevont vita kivételes eljárásban és ellenzéki képviselőcsoportok váltakozó rendjében szólalnak fel az időkeret felét a frakciók között egyenlően, a másik felét pedig a képviselők számával arányosan kell elosztani az elsőként szólásra jelentkező kap szót lényegesen kevesebb időt kapnak, mivel nem tartoznak képviselő csoporthoz 5-5 perces felszólalás 3 perces felszólalás perces időkeret összesen 8 perces időkeret III. A független képviselők státuszának sajátosságához tartozik, hogy bár politikailag nagyon heterogén csoportot alkothatnak, ellenzékinek tekintik őket. Ezt a parlamenti szokást erősíti meg a HHSZ pontjának értelmező rendelkezése, amely szerint ellenzéki képviselő az a képviselő, aki nem tartozik kormánypárti képviselőcsoporthoz és nem nemzetiségi képviselő. Ennek a meghatározásnak van logikus alapja, mert a kormányt legtöbbször - valóban csak a kormánypárti képviselők támogatják, róluk alappal tételezhető fel, hogy kormánypártiak, mindenki más esetében ez nem egyértelmű. Megemlítjük, hogy a független képviselő fogalmát az Ogytv. is használja, ám ott erre vonatkozó értelmező rendelkezés nem található. A HHSZ értelmező rendelkezései szerint egyébként a nemzetiségi képviselő is független képviselő, hiszen nem pártlistán jutott be ilyen státusz azonban egyelőre csak elméletben létezik. Mivel a házszabályi rendelkezések implicit módon egységes csoportként kezelik őket, a független képviselők sokszor mintegy megegyezésre, közös fellépésre vannak ítélve. Az egységes csoportra vonatkozó vélelmet oldhatná egy másik koncepció, amely két csoportba sorolná, és ezzel választásra kényszerítené a független képviselőket: dönthetnének, hogy kormánypárti vagy ellenzéki független képviselőnek tekintik-e magukat. Egy ilyen rendszerben a két csoport minden jog gyakorlása során paritásos alapon férne hozzá a jogokhoz, egyenlő beszédidőt kapnának, a frakciók felszólalásai után a különböző vitákban mindkét csoport egyegy képviselője felszólalhatna. A frakcióból kizárt vagy onnan kilépett képviselők mellett ezt a választást a párttámogatás nélkül, valóban függetlenként az Országgyűlésbe bejutott képviselőtől is el lehetne várni, mivel az ő esetükben is van valamilyen viszonyulás a kormányhoz: vagy támogatják annak politikáját, vagy nem. Az Országgyűlés konkrét jelenlegi összetételét tekintve egyértelműen belátható, hogy a független képviselők frakciótársaiknál hátrányosabb helyzetben vannak. Az időkeretben lefolytatott vitáknál például a 9 független képviselő rendszeresen együttvéve is kevesebb időt kap, mint a legkisebb, 5 tagból álló frakció. Az egyenlő mandátum elvével jobban összhangban lenne egy olyan szabályozás, amely szerint a függetlenek csoportjának (vagy két csoportjának, ha elfogadjuk a fenti koncepciót) legalább annyi részvételi lehetőséget (pl. beszédidőt) kell biztosítani, mint a legkisebb frakciónak, amennyiben létszáma eléri a frakcióalapítási küszöböt. Az időkeret elosztásakor ugyanis a frakció létszámaránya a meghatározó. Ugyanezen elv (frakciókéhoz mérhető feltételek, jogok biztosítása) lehetne irányadó például az infrastrukturális feltételek (iroda) biztosítására. E téren az Ogytv. hatályba lépése egyébként javított a korábbi helyzeten. 18
19 E gondolat (quasi frakció) csírája található meg abban a szabályban, 23 amely szerint a házszabályi rendelkezések értelmezéséért felelős bizottság a képviselőcsoportok mellett legalább öt független képviselő kérésére is eljár. Itt tehát a minimális frakcióalapítási létszámot elérő független képviselőkből álló csoport kap meg olyan jogot, ami különben frakcióknak jár. A HHSZ is, néhány helyen egy sorban említi és így azonos jogokkal ruházza fel a képviselőcsoport vezetőjét és öt független képviselőből álló csoportot. Ez érvényesül az általános vita időkeretének minimumának meghatározására, 24 illetve a rendelkezésére álló, előzetesen megállapított időkeretet kétszeresére emelésére 25 tett indítvány esetén, amely lehetőségekkel meghatározott számban élhetnek. A függetlenek együttes frakciókénti kezelésére egyébként nemzetközi példa is van: a spanyol és olasz parlamentben (alsóház) a független képviselőket automatikusan egy vegyes csoportba sorolják be, amely csoport a többi frakcióval azonos jogokat élvez. Ez egyébként a magyar alkotmányjog számára sem ismeretlen jogintézmény: az évi októberi alkotmányban a pártokhoz nem tartozó képviselők megbízottja azonos jogállású volt a pártok frakcióinak vezetőjével. 26 Ez azonban elszigetelt epizód maradt: a néhány hónappal későbbi MDF-SzDSz paktum azonban már nem említette a függetleneket. Kukorelli István idézett művében is azt hangsúlyozza, hogy a függetlenek képviselőjének ugyanazt a jogállást kell biztosítani, mint a frakcióvezetőknek, különös tekintettel arra, hogy választási rendszerünk nem tisztán listás, így a tisztán pártelvű szabályok sértik a képviselői egyenjogúság elvét. Említést érdemel, hogy a parlamenti házszabály 1989 és 1994 között lehetővé tette független képviselők által frakció megalakítását, bár ezzel a függetlenek nem éltek óta pedig ez már nem lehetséges, csak azonos párthoz tartozó képviselők alakíthatnak frakciót. A független képviselőket helyzetét érintő kérdés a frakcióalapításhoz szükséges minimális létszám esetleges előírása. Az 5%-os küszöb nemzetközileg elfogadott arány e körben. Nálunk 5 képviselő alapíthat frakciót, ami ennek éppen fele, azaz igen alacsony, képviselőbarát megoldás. Bizonyos esetekben még három fő is frakciót alapíthat. Érdekes a holland és belga alsóházi megoldás: ott a frakciónak nincs előírt minimális létszáma, akár egyetlen képviselő is frakció, azaz rendelkezik a frakcióknak biztosított jogokkal. Így ott technikai értelemben független képviselők nincsenek, mindenki tagja legalább egy egyfős frakciónak, így nem is létezik különbség frakciótag és független képviselő között. További kutatást igényelne, hogy ez a kétségkívül képviselőbarát és az egyenlő mandátum elvét a legmesszebbmenőkig biztosító megoldás a mi viszonyaink között hogyan érintené a parlament működőképességét, munkáját. A házszabályi rendelkezések jelenleg számos helyen nem a függetlenek képzeletbeli csoportjának előadójának, hanem az elsőként jelentkező független képviselőnek adnak megszólalási lehetőséget. 28 Elképzelhető azonban olyan megoldás is, amely szerint nem feltétlenül az elsőként jelentkezettet illetné a szó a függetlenek megállapodhatnának az időkeret felhasználásáról. Politikai sokszínűségük miatt elképzelhető lenne annak előírása is, hogy kifejezett ellenkező megállapodás hiányában a megszólalási lehetőséget legalább több, meghatározott számú (pl. két) képviselő vegye igénybe. 23 Ogytv. 63. (3) bekezdés 24 HHSZ 37. (3) 25 HHSZ 37. (4) 26 Kukorelli István: Függetlenek, Kukorelli: Az alkotmányozás évtizede, Korona Kiadó, Budapest, 1995, 197.o. 27 Soltész István: A független képviselők, Soltész: Az Országgyűlés, Parlamenti Módszertani Iroda, Budapest, 2010, 67. o. 28 Így jelenleg az elsőként szólásra jelentkezett képviselő szólalhat fel vita lezárása esetén (HHSZ. 39. (3) bekezdés), tárgysorozatba vétel tárgyában (HHSZ. 58. (6) bekezdés), általános vita során a képviselőcsoportokat követően (HHSZ. 36. (5) bekezdés), vita lezárásakor (HHSZ 39. (2) bekezdés), interpellációra adott válaszról szóló bizottsági jelentés plenáris tárgyalásakor (HHSZ 123. (5). 19
20 IV. Érdemes közelebbről szemügyre venni az interpellációk, kérdések független képviselők általi elmondásának szabályozását is. Az Alaptörvény 7. cikke meghatározza, hogy az országgyűlési képviselők kikhez intézhetnek interpellációt és kérdést, különbségtételt függetlenek és frakcióhoz tartozók között itt sem látunk. A HHSZ 41. (1) bekezdése a Házbizottságra bízza a független képviselők számára az interpellációk és kérdések feltétele lehetőségének biztosítását, ami valójában a kérdés szabályozását jelenti, az Alaptörvényben biztosított jog gyakorlása feltételeinek normatív meghatározását. A HHSZ adta lehetőséggel éve a Házbizottság megalkotta állásfoglalását, 29 amely szerint a függetlenek által elmondható interpellációk és kérdések mennyisége a függetlenek számával arányos. 3, vagy kevesebb független képviselő esetén rendes ülésszakonként egy interpelláció és egy kérdés, 6-nál több független képviselő esetén ugyanakkor rendes ülésszakon belül havonta egy interpelláció és egy kérdés függetlenek általi elmondására van lehetőség. A sorrendet a benyújtás időpontja, és a kérdezők váltakozásának elve határozza meg ( mindig más független képviselő kerüljön sorra ). Ehhez járul az a házszabályi rendelkezés, amely szerint a független képviselő az interpellációját akkor mondhatja el, ha valamennyi képviselőcsoportból egy felszólaló lehetőséget kapott interpelláció elmondására. 30 A Házbizottság által választott megoldás tekintettel van az arányosság elvére, ugyanakkor mint minden joggyakorlásra vonatkozó szabályozás - szükségképpen a jog korlátozását is magában foglalja. Elméletileg két megoldás kínálkozik a függetlenek interpellációinak és kérdéseinek szabályozásra: a) Meghatározott számú kormánypárti és/vagy ellenzéki interpelláció vagy kérdés, illetve akár az összes frakcióhoz tartozó képviselő interpellációja, kérdése után egy független képviselő is mindig lehetőséget kap erre. Ez a ha már mindenki más szólt, szólhat elve, amelyet a plenáris vitákban is alkalmaz a HHSZ. Ezzel a megoldással vélhetően minden alkalommal elhangozhatna független képviselő által elmondott interpelláció és kérdés. b) Adott időszakban meghatározott számú interpelláció és kérdés elmondása biztosított a függetlenek számára, tekintet nélkül a függetlenektől, illetve a képviselőcsoportoktól érkező igényekre. Ezzel a megoldással élt a Házbizottság is fenti döntése meghozatalakor. A Házbizottságnak, bár döntéseit nem alapozhatja kizárólag az érintettek igényeire, és bár az Alaptörvény sem differenciál így, döntései során figyelembe kell vennie, hogy a független képviselők ellenzékinek számítanak, márpedig interpelláció és kérdés feltételére elsősorban a parlamenti ellenőrzést gyakorló ellenzéki képviselők jelentkeznek. Elvileg a kormánypárti oldalon is elképzelhető sorban állás : sok jelentkező esetén valaki csak nagyon sokára, vagy egyáltalán nem jut szóhoz. A képviselőcsoportok azonban koordinálják tagjaik munkáját, ritkán merül fel, hogy frakción belül versengő kérdések, interpellációk indulnak, általánosabb a szervezett hadtestként történő megjelenés. Mindez a függetlenek esetén nem elképzelhető, hiszen ők általában nem ugyanahhoz a párhoz tartoznak Következésképpen a független képviselők, még ha politikai értelemben ellenzéki szerepben vannak is, nem alkotnak egységes politikai akarattal rendelkező csoportot. Ők egymással is versenyeznek, nemcsak a kormányoldallal minderre jó példát szolgáltat az Országgyűlés jelenlegi összetétele, és abban a jelenlegi független képviselők tevékenysége. Egy számukra több megszólalási lehetőséget biztosító szabályozás jobban megfelelne a demokratikus pluralizmus elvének. Az interpelláció és kérdés Alaptörvényben biztosított jogának gyakorlását meghatározó szabályoknak nincs objektív mércéje. Az Alkotmánybíróság kimondta, hogy az interpelláció és a kérdés tárgyalására meghatározott időkeret nem vet fel megalapozott alkotmányossági problémát mindaddig, amíg az nem jár e jogintézmény kiüresedésével. (4/1999. AB határozat). 29 2/2014. (V. 22.) HB állásfoglalás 30 HHSZ 122. (3) 20

matches:
de lege lata
de lege ferenda
Bíróság
De lege ferenda
Bíróság
de lege ferenda
sui generis
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
bíróság
de lege lata
de lege ferenda


text:
2. Kf. 27. 092/2005/5. szám
A Fővárosi Ítélőtábla az Eurostamper Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálta iránt indított perében, amelybe az alperes pernyertességének előmozdítása érdekében a Magyar Posta Rt. (Budapest) beavatkozott, a Fővárosi Bíróság 2005. évi február hó 16. napján kelt 2.K.31.116/2004/7. számú ítélete ellen a felperes által 8. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán az alulírott helyen 2005. évi november hó 30. napján megtartott nyilvános tárgyalás alapján meghozta a következő
Kötelezi a felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 40.000 (azaz negyvenezer) forint együttes első- és másodfokú perköltséget.
Az irányadó tényállás szerint a felperes bejelentése alapján az alperes hivatalból versenyfelügyeleti eljárást indított az alperesi beavatkozóval és a Matáv Rt-vel szemben annak vizsgálatára, hogy e két cég (mint vevők) által a szállítóikkal megkötött szerződésekben a fizetési határidők megállapításakor az érintett piacon (amely az önfestékező bélyegzők és az egyedi készítésű fémkeletbélyegzők piaca) 1997. és 2000. között gazdasági erőfölényben voltak-e, továbbá gazdasági erőfölényükkel a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) 21.§-ának /1/ bekezdés a) pontjába ütköző módon visszaéltek-e. Az alperes a 2001. augusztus 13. napán kelt VJ-46/2001/13. számú határozatában az eljárást megszüntette. Az eljáró versenytanácstag a 2001. augusztus 22-én kelt 380/45/2001. iktatószámú; Vj-46/2001/13. ügyszámú levelében közölte a felperessel, mint bejelentővel, hogy az alperes mikor és milyen rendelkezésű érdemi határozatot hozott, továbbá tájékoztatta a felperest az iratbetekintés körülményeiről, és a határozattal szembeni jogorvoslati lehetőségről is.
A felperes közigazgatási pert kezdeményezett, amelynek tárgyát keresetlevelében a Gazdasági Versenyhivatal VJ-46/2001/13. számú határozatának felülvizsgálata iránti jogorvoslati kérelemként határozott meg, és az elsőfokú bíróságtól az alperes Vj-46/2001/13. számú, 380/45/2001. iktatószámú, 2001. augusztus 22-én kelt határozata hatályon kívül helyezését és a hatóság új eljárásra kötelezését kérte. Az alperes és az alperesi beavatkozó a kereset elutasítását indítványozta.
Az elsőfokú bíróság megismételt eljárásban a felperes keresetét elutasította. Indokolásában megállapította, hogy az alperes 2001. augusztus 13. napján kelt Vj-46/2001/13. számú határozatával szemben előterjesztett kereset jogi alap nélküli, mivel a felperes nem vitatta, hogy az eljárás megszüntetése jogszerű volt, míg a 2001. augusztus 22-én kelt kísérőlevél nem az ügy érdemében hozott határozat, így az bíróság által felül nem vizsgálható.
Az ítélettel szemben felperes nyújtott be fellebbezést, és a fellebbezési tárgyaláson azt adta elő, hogy az elsőfokú bíróság ítéletének megváltoztatásával a 2001. augusztus 22. napján kelt Vj-46/2001/13. számú alperesi - álláspontja szerint - határozat hatályon kívül helyezését kéri, és keresete nem terjedt ki, nem vonatkozott az alperes 2001. augusztus 13-án kelt Vj-46/2001/13. számú, a versenyfelügyeleti eljárást jogszerűen - megszüntető határozatára. Sérelmezte, hogy az elsőfokú bíróság a 2001. augusztus 13-án kelt határozat jogszerűségéről döntött, amit viszont nem is vitatott, de nem bírálta el teljeskörűen a 2001. augusztus 22-én kelt határozat elleni kereseti kérelmet.
Az alperes az ítélet helybenhagyását kérte azzal, hogy bírósági felülvizsgálat alapja csak közigazgatási határozat lehet.
Az államigazgatási eljárás általános szabályairól szóló 1957. évi IV. törvény 3.§-ának /6/ bekezdés h) pontja értelmében ezt a törvényt kell alkalmazni, ha jogszabály másként nem rendelkezik, a Tpvt. által meghatározott ügyekben. A "másként rendelkező jogszabály", a Tpvt. 44.§-a alapján a versenyfelügyeleti eljárásra - e törvény eltérő rendelkezése hiányában - az Áe. rendelkezéseit kell alkalmazni.
Azt, hogy csak az ügy érdemében hozott határozat vizsgálható felül a bíróság által, mindkét törvény azonosan szabályozza. A Tpvt. 83.§-ának /1/ bekezdése szerint az ügy érdemében hozott határozat felülvizsgálata - ideértve annak kiegészítését és a rendelkező részt érintő kijavítását is - a kézbesítésétől számított harminc napon belül keresettel kérhető a bíróságtól. Az Áe. 72.§-ának /1/ bekezdése alapján az ügyfél, illetőleg a törvényes érdekeiben sérelmet szenvedett fél jogszabálysértésre hivatkozva az államigazgatási ügy érdemében hozott határozat felülvizsgálatát a határozat közlésétől számított harminc napon belül keresettel kérheti a bíróságtól.
A Tpvt. 84.§-a alapján az eljáró versenytanács érdemi határozata ellen benyújtott kereset alapján indult bírósági eljárás során - a 83.§-ban meghatározott eltérésekkel - a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) XX. fejezete az irányadó. A Pp. 324.§-ának /1/ bekezdése értelmében az I-XIV. fejezet rendelkezéseit a közigazgatási határozat felülvizsgálata iránti perekben a XX: fejezetben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni. A /2/ bekezdés meghatározza, hogy e fejezet alkalmazásában mi minősül közigazgatási határozatnak, a /3/ bekezdés pedig azt, hogy mi a közigazgatási eljárás.
A közigazgatási perek speciális szabályaiból következően a bíróság a közigazgatási szerv határozatának a törvényességét vizsgálja, arról dönt, ami szükségszerűen feltételezi a közigazgatási határozat meglétét. Annak hiányában ugyanis a bíróságnak nincs mit felülvizsgálnia. Az ügy érdemében hozott határozat - amely lehet jogot vagy kötelezettséget megállapító (azt megváltoztató, vagy megszüntető) - az az egyedi államigazgatási aktus, amellyel a hatáskörrel bíró; és illetékes hatóság az ügy tárgyát képező jogvitát eldönti. Az ügyféllel valamely eljárási cselekményt (határozathozatal) közlő, illetve jogairól (iratbetekintés, jogorvoslat) tájékoztató levél formailag és tartalmilag sem minősül egyedi ügyben hozott az ügy érdemét érintő határozatnak, ezért a felperes által keresettel támadott 2001. augusztus 22-én kelt levél az idézett jogszabályhelyek alapján bíróság által felül nem vizsgálható.
A Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának a közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránti perben a keresetlevél idézés kibocsátása nélküli elutasításának esetköreiről szóló KK. 32. számú állásfoglalása egyértelmű iránymutatást ad a vonatkozásban, hogy ha a felperes olyan közigazgatási határozat felülvizsgálatát kéri, amelynek bírósági felülvizsgálata kizárt, a bíróságnak a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül el kell utasítania.
A felperes a Tpvt: alapján bejelentéssel élt, a hivatalból megindult versenyfelügyeleti eljárásban pedig ügyfél nem volt (Tpvt. 69.§ (1) bekezdés). A versenyfelügyeleti eljárás - felperes által sem vitatott jogszerű - megszüntetésével a felek közötti eljárási jogviszony megszűnt. Nem indult két eljárás az ügyben: a felperes által tett bejelentéssel, majd a vizsgálat elrendelésével indult az az eljárás, amelyet jogsértés hiányában az alperes megszüntetett. Az eljárás megszüntetéséről és az erről döntő határozat elleni jogorvoslat lehetőségéről való tájékoztatás nem minősül az ügy érdemében hozott döntésnek, ezért annak bírói felülvizsgálatára jogszerű lehetőség nincs.
Miután felperes keresete csak és kizárólag e tájékoztató felülvizsgálatára irányult, a Fővárosi Itélőtábla a Pp. 251.§-ának /1/ bekezdése alapján az elsőfokú bíróság ítéletét hatályon kívül helyezte, és a pert a Pp. 157.§-ának a) pontja alapján, a Pp. 130.§-ának /1/ bekezdés b) pontja alkalmazásával megszüntette.
A felperes a Pp. 78.§-ának /1/ bekezdése alapján köteles megfizetni az alperes együttes első- és másodfokú perköltségét, míg az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 57.§-ának /1 bekezdés a) pontja alapján illetékmentes eljárásra figyelemmel a kereseti és fellebbezési illeték viseléséről a Fővárosi Ítélőtáblának nem kellett rendelkeznie.
Budapest, 2005. évi november hó 30. napján

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság