23/B. §56 (1)57 A fogyatékossági támogatás megállapítására irányuló eljárás kérelemre indul. A fogyatékossági támogatás megállapítása a kincstár hatáskörébe tartozik.
(2)58 A 23. § (2) bekezdésében meghatározott személy vonatkozásában a fogyatékossági támogatás megállapítása a kincstár hatáskörébe tartozik.
23/C. §61 (1)62 A súlyosan fogyatékos állapot megállapításának kérdésében az orvosszakértői szerv szakhatóságként jár el.
(2)63 A súlyosan fogyatékos állapot fennállását – ha a szakhatósági állásfoglalás eltérően nem rendelkezik – öt évenként az orvosszakértői szerv felülvizsgálja.
23/D. §64 (1)65
(3)67 A fogyatékossági támogatásban részesülő, illetve annak gondnoka a jogosultság feltételeit érintő lényeges tények, körülmények megváltozásáról 15 napon belül köteles értesíteni a kincstárat.
(4)68 Ha a támogatásra vonatkozó igényt jogerősen megállapítják, az ellátás a kérelem benyújtásától esedékes.
23/E. §69 (1)70 A fogyatékossági támogatást a kincstár folyósítja.
(5)71 Az, aki a fogyatékossági támogatást jogalap nélkül vette fel, köteles azt visszafizetni, ha erre a felvételtől számított 30 napon belül határozatban kötelezték.
(7)72 Ha a fogyatékossági támogatást jogalap nélkül igénybe vett személy igazolja, hogy tartozásának azonnali vagy egyösszegben való megfizetése családi, jövedelmi, vagyoni és szociális körülményeire való tekintettel magának vagy a tartásra szoruló hozzátartozónak aránytalanul súlyos anyagi megterhelést jelentene, részére a kincstár legfeljebb tizenkét hónapi halasztást engedélyezhet, illetőleg azt, hogy a tartozást harminchat hónapon belül részletekben fizesse meg.
(8)73 Aki a jogosult halála esetén a kiutalt fogyatékossági támogatást jogalap nélkül vette fel, köteles azt visszafizetni, ha erre határozatban kötelezték.
(9)74 A jogosult halálának hónapját követően belföldi pénzforgalmi szolgáltatónál vezetett fizetési számlára átutalt jogalap nélküli ellátásnak a fizetési számla terhére történő visszafizetésére a kincstár a pénzforgalmi szolgáltatót kötelezi, feltéve hogy a fizetési számla feletti rendelkezésre más személy nem jogosult és a visszautalás a fizetési számla terhére megtörténhet. A fizetési számla felett rendelkezésre jogosult más személy természetes személyazonosító adatait és lakcímét a pénzforgalmi szolgáltató a kincstárnak átadja. A kincstár a követelését – visszafizetésre kötelező határozat kibocsátásával – akkor is e személlyel szemben érvényesíti, ha a jogalap nélkül kiutalt ellátást az elhunyt számlájáról még nem vették fel.
(10)75 A jogerősen megállapított és nem teljesített visszafizetési kötelezettség alapján a jogalap nélkül felvett fogyatékossági támogatás és annak kamatai – a (9) bekezdésben meghatározott kivétellel – köztartozásnak minősül, és adók módjára kell behajtani.
23/F. §76 (1)77 A kincstár a fogyatékossági támogatásra való jogosultság megállapítása, az ellátás biztosítása céljából nyilvántartást vezet. A nyilvántartás tartalmazza
b)78 a jogosult állampolgárságát, illetve bevándorolt, letelepedett, menekült vagy hontalan jogállását;
(1a)79 Az (1) bekezdés szerinti nyilvántartás az (1) bekezdés e) pontja szerinti adatkör tekintetében közhiteles hatósági nyilvántartásnak minősül.
(2)80 A kincstár a nyilvántartásból adatot törvény alapján adatkezelésre jogosult szervnek – a felhasználás céljának és jogalapjának egyidejű megjelölésével – jogszabályban meghatározott módon szolgáltathat.
(4)81 Az e törvény felhatalmazása alapján nyilvántartást vezető szervek a nyilvántartásban kezelt adatokat személyes azonosító adatok nélkül statisztikai célra felhasználhatják, illetőleg azokból statisztikai célra adatot szolgáltathatnak.
(4a)82 A kincstár a fogyatékossági támogatással kapcsolatos eljárása során a fogyatékossági támogatást igénylő vagy fogyatékossági támogatásra jogosult személyre vonatkozóan – a fogyatékossági támogatásra való jogosultság elbírálása, illetve a jogosultság fennállásának ellenőrzése céljából – az (1) bekezdés c) pontja szerinti adatot kérhet a polgárok személyi adatait és lakcímét nyilvántartó szervtől és az (1) bekezdés g) pontja szerinti adatot kérhet az Egészségbiztosítási Alap kezeléséért felelős szervtől.
(5)83 Az e törvény szerinti eljárások során az uniós rendeletek szerinti hozzáférési pontot működtető egészségügyért felelős miniszter az uniós rendeletek szerinti célból, az ahhoz szükséges mértékben és ideig kezeli az elektronikus adatcserével érintett, a kincstár által e törvény szerint kezelt személyes és különleges adatokat.
24–25. §85
ORSZÁGOS FOGYATÉKOSSÁGÜGYI PROGRAM86
26. § (1)87 Az Országgyűlés által a fogyatékos személyek esélyegyenlőségének megteremtéséhez szükséges intézkedések megalapozása érdekében elfogadott Országos Fogyatékosságügyi Programban (a továbbiakban: Program) foglaltakat az egészségügyi, foglalkoztatási, szociálpolitikai, oktatási, közlekedési tervezésben, továbbá a településfejlesztésben, valamint az egyéb állami tervezés körébe tartozó döntés meghozatala során érvényre kell juttatni.
(2)88 A Program előkészítéséről és annak Országgyűlési határozat tervezet formájában az Országgyűlés elé történő terjesztéséről – a társadalmi felzárkózásért felelős miniszter útján – a Kormány gondoskodik.
(2a)89 Az Országos Fogyatékosságügyi Tanács részt vesz a Program előkészítésében, és figyelemmel kíséri annak végrehajtását.
g)90 a közszolgáltatásokhoz való egyenlő esélyű hozzáférés megteremtéséhez szükséges, az állam által biztosítandó eszközöket és intézkedéseket;
h)91 a kitűzött célok megvalósításához szükséges eszközök és intézmények meghatározását.
(4)92 A Kormány a Programban megfogalmazott célok ütemezett végrehajtása érdekében Intézkedési Tervet készít. Az Intézkedési Terv tartalmazza a célok végrehajtásához az adott időszakban szükséges intézkedéseket, az intézkedésekért felelős személy megjelölését, az egyes intézkedések megvalósításához szükséges forrást, továbbá a megvalósítás határidejét.
A FOGYATÉKOS SZEMÉLYEKET MEGILLETŐ JOGOK VÉDELME, TOVÁBBÁ A TÖRVÉNYBŐL FAKADÓ FELADATOK KÖTELEZETTJE93
27. §94 Amennyiben valakit fogyatékossága miatt jogellenesen hátrány ér, megilletik mindazok a jogok, amelyek a személyiségi jogok sérelme esetén irányadók.
27/A. §95 A fogyatékos személyek jogainak előmozdítása, életminőségük javítása, önálló életvitelük támogatása és az e törvényben megfogalmazott egyéb célok, feladatok megvalósítása érdekében nyújtott, európai uniós forrásból finanszírozott, illetve hazai költségvetési támogatás esetén a társadalmi felzárkózásért felelős miniszter döntése alapján a képviseletében eljáró közreműködő szervezetként a szakmai felügyelete alatt álló, a fogyatékos személyek esélyegyenlőségének biztosítására létrehozott szervezet jár el.
29. §96
29/A. §97 (1) A kincstár a fogyatékos személyek jogairól és esélyegyenlőségük biztosításáról szóló 1998. évi XXVI. törvény módosításáról szóló 2013. évi LXII. törvénnyel megállapított 23/A. § alapján emelésre kerülő, 2013. június hónapra járó fogyatékossági támogatást a jogosultak számára már emelt összegben folyósítja, illetve állapítja meg.
29/B. §98
a)99 a súlyos fogyatékosság minősítésének, felülvizsgálatának részletes szabályait;100
b)101 a fogyatékossági támogatás folyósításának, elszámolásának szabályait;102
e)105 az e törvény alapján nyújtott ellátás igénylésével, megállapításával, folyósításával és ellenőrzésével, valamint az igényelbíráló szervek adatkezelésével kapcsolatos részletes szabályokat.
(2)106 Felhatalmazást kap a társadalmi felzárkózásért felelős miniszter, hogy a közszolgáltatások igénybevételének és a személyi segítés feltételeinek biztosítása érdekében rendeletben állapítsa meg a fogyatékos személyt az egyenlő esélyű hozzáféréshez fűződő joga gyakorlásában és önálló életvitelében segítő kutya kiképzésének, vizsgáztatásának és alkalmazhatóságának szabályait.107
31. §108 Ez a törvény a következő uniós jogi aktusoknak való részleges megfelelést szolgálja:
c)109 a Tanács 2009/50/EK irányelve (2009. május 25.) a harmadik országbeli állampolgárok magas szintű képzettséget igénylő munkavállalás céljából való belépésének és tartózkodásának feltételeiről, 14. cikk (1) bekezdés e) pont,
d)110 a harmadik országbeli állampolgárok valamely tagállam területén való tartózkodására és munkavállalására vonatkozó összevont engedélyre irányuló összevont kérelmezési eljárásról, valamint a harmadik országból származó, valamely tagállam területén jogszerűen tartózkodó munkavállalók közös jogairól szóló, 2011. december 13-i, 2011/98/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv, 12. cikk (1) bekezdés e) pont.
32. §111 (1) E törvény 29. §-a a légi járműveken utazó fogyatékkal élő, illetve csökkent mozgásképességű személyek jogairól szóló, 2006. július 5-i 1107/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet végrehajtásához szükséges rendelkezéseket állapít meg.
(3)112 Ez a törvény a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 2004. április 29-i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet és a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló 2009. szeptember 16-i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet végrehajtásához szükséges rendelkezéseket állapít meg.
Melléklet az 1998. évi XXVI. törvényhez113
57 A 23/B. § (1) bekezdése a 2004: XXVI. törvény 20. § (1) bekezdése és a 2004: CXXXVI. törvény 73. § (4) bekezdésének a) pontja, a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja és (4) bekezdésének a) pontja, a 2009: LVI. törvény 197. §-a szerint módosított szöveg. Ez utóbbi módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
58 A 23/B. § új (2) bekezdését a 2001: LXX. törvény 40. §-a iktatta a szövegbe, egyidejűleg az eredeti (2)–(3) bekezdés számozását (3)–(4) bekezdésre változtatva, e módosító törvény 42. § (5) bekezdése alapján 2004. május 1-jén lép hatályba. A (2) bekezdést újonnan a 2004: XXVI. törvény 20. § (2) bekezdése állapította meg, szövege a 2004: CXXXVI. törvény 73. § (4) bekezdésének b) pontja, első mondata a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja és (4) bekezdésének a) pontja szerint módosított szöveg.
61 A 23/C. §-t az 1999: CXXII. törvény 49. §-a iktatta be.
62 A 23/C. § (1) bekezdése a 2006: CIX. törvény 80. § (1) bekezdésének q) pontja, a 2009: LVI. törvény 197. §-a szerint módosított szöveg. Ez utóbbi módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
63 A 23/C. § (2) bekezdése a 2006: CIX. törvény 80. § (1) bekezdésének q) pontja, a 2009: LVI. törvény 197. §-a szerint módosított szöveg. Ez utóbbi módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
64 A 23/D. §-t az 1999: CXXII. törvény 49. §-a iktatta be.
65 A 23/D. § (1) bekezdését a 2005: LXXXIII. törvény 339. § 23. pontja hatályon kívül helyezte.
66 A 23/D. § (2) bekezdését a 2009: LVI. törvény 198. §-a hatályon kívül helyezte. E módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
67 A 23/D. § (3) bekezdése a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja szerint módosított szöveg.
68 A 23/D. § (4) bekezdése a 2009: LVI. törvény 197. §-a szerint módosított szöveg. E módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
69 A 23/E. §-t az 1999: CXXII. törvény 49. §-a iktatta be.
70 A 23/E. § (1) bekezdése a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja szerint módosított szöveg.
71 A 23/E. § (5) bekezdése a 2009: LVI. törvény 197. §-a, a 2010: CLXXI. törvény 89. § b) pontja szerint módosított szöveg.
72 A 23/E. § (7) bekezdése a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja szerint módosított szöveg.
73 A 23/E. § (8) bekezdését a 2007: CXXI. törvény 66. §-a iktatta be, szövege a 2009: LVI. törvény 197. §-a szerint módosított szöveg. Ez utóbbi módosító törvény 428. §-a alapján a rendelkezést a 2009. október 1. napját követően indult és megismételt eljárásokban kell alkalmazni.
74 A 23/E. § (9) bekezdését a 2013: XXVII. törvény 80. §-a iktatta be.
75 A 23/E. § (10) bekezdését a 2014: XCIX. törvény 253. §-a iktatta be.
76 A 23/F. §-t az 1999: CXXII. törvény 49. §-a iktatta be.
77 A 23/F. § (1) bekezdésének felvezető szövege a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja szerint módosított szöveg.
78 A 23/F. § (1) bekezdés b) pontja a 2013: XCIII. törvény 42. §-ával megállapított szöveg.
79 A 23/F. § (1a) bekezdését a 2013: LXXXIV. törvény 34. §-a iktatta be.
80 A 23/F. § (2) bekezdése a 2006: CIX. törvény 125. § (3) bekezdésének c) pontja szerint módosított szöveg.
81 A 23/F. § (4) bekezdése a 2011: CXII. törvény 86. § (14) bekezdése szerint módosított szöveg.
82 A 23/F. § (4a) bekezdését a 2013: XXVII. törvény 81. §-a iktatta be.
83 A 23/F. § (5) bekezdését a 2011: CLXXVI. törvény 157. §-a iktatta be.
84 A VI. fejezetet (24–25. §-t) a 2013: LXII. törvény 10. § (2) bekezdés a) pontja hatályon kívül helyezte.
85 A 24–25. §-t a 2013: LXII. törvény 10. § (2) bekezdés a) pontja hatályon kívül helyezte.
86 A VII. fejezet címe a 2013: LXII. törvény 9. § c) pontja szerint módosított szöveg.
87 A 26. § (1) bekezdése a 2013: LXII. törvény 5. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
88 A 26. § (2) bekezdése a 2006: CIX. törvény 170. § (4) bekezdésének i) pontja, a 2014: XXXV. törvény 22. §-a szerint módosított szöveg.
89 A 26. § (2a) bekezdését a 2013: LXII. törvény 5. § (2) bekezdése iktatta be.
90 A 26. § (3) bekezdése g) pontja a 2013: LXII. törvény 5. § (3) bekezdésével megállapított szöveg.
91 A 26. § (3) bekezdés h) pontját a 2013: LXII. törvény 5. § (3) bekezdése iktatta be.
92 A 26. § (4) bekezdése a 2013: LXII. törvény 5. § (4) bekezdésével megállapított szöveg.
93 A VIII. fejezet címe a 2013: LXII. törvény 9. § d) pontja szerint módosított szöveg.
94 A 27. § a 2013: CCLII. törvény 4. §-a szerint módosított szöveg.
95 A 27/A. §-t a 2013: LXII. törvény 6. §-a iktatta be, szövege a 2014: XXXV. törvény 22. §-a szerint módosított szöveg.
96 A 29. §-t a 2013: LXII. törvény 10. § (1) bekezdés b) pontja hatályon kívül helyezte.
97 A 29/A. §-t a 2013: LXII. törvény 7. §-a iktatta be.
98 A 29/B. §-t a 2013: LXII. törvény 8. §-a iktatta be, hatályon kívül helyezte a 2013: LXII. törvény 10. § c) pontja.
99 A 30. § (1) bekezdésének a) pontja az 1999: CXXII. törvény 50. §-ával megállapított szöveg.
100 Lásd a 141/2000. (VIII. 9.) Korm. rendeletet, a 126/2007. (VI. 1.) Korm. rendeletet.
101 A 30. § (1) bekezdésének b) pontja az 1999: CXXII. törvény 50. §-ával megállapított szöveg.
102 Lásd a 126/2007. (VI. 1.) Korm. rendeletet.
103 A 30. § (1) bekezdés c) pontját a 2013: LXII. törvény 10. § (1) bekezdés d) pontja hatályon kívül helyezte.
104 A 30. § (1) bekezdésének d) pontját az 1999: CXXII. törvény 50. §-a iktatta be, hatályon kívül helyezte a 2013: LXII. törvény 10. § (2) bekezdés b) pontja.
105 A 30. § (1) bekezdés e) pontját a 2001: LXX. törvény 41. §-a iktatta be, szövege a 2013: XXVII. törvény 82. §-ával megállapított szöveg.
106 A 30. § (2) bekezdése a 2009: LXXIX. törvény 43. § (2) bekezdésével megállapított, a 2014: XXXV. törvény 22. §-a szerint módosított szöveg.
107 Lásd a 27/2009. (XII. 3.) SZMM rendeletet.
108 A 31. §-t és alcímét a 2007: I. törvény 116. § (4) bekezdése iktatta be.
109 A 31. § c) pontját a 2011: CV. törvény 48. §-a iktatta be.
110 A 31. § d) pontját a 2013: XCIII. törvény 43. §-a iktatta be.
111 A 32. §-t a 2007: CXXI. törvény 67. §-a iktatta be.
112 A 32. § (3) bekezdését a 2011: CLXXVI. törvény 157. § (2) bekezdése iktatta be.
113 A mellékletet a 2007: XXIII. törvény 7. §-a iktatta be, hatályon kívül helyezte a 2013: LXII. törvény 10. § (1) bekezdés e) pontja.


text:
Bírálható-e közösségi oldalon közszereplő? - Az Alkotmánybíróság ismételten is megsemmisítette a Kúria döntését | hírek | Jogi Fórum
2019.10.22. Jogi Fórum / Alkotmánybíróság
A véleménynyilvánítás szabadságának egyik garanciája, hogy a bíróságok az alapeljárás keretében is vizsgálják a terhelti állítás valóságtartalmát, és a terheltnek formalizált keretek között van lehetősége eljárási jogainak érvényesítésére - hangsúlyozta IV/604/2019. számú, bírói döntést megsemmisítő határozatában az Alkotmánybíróság.
Az Alkotmánybíróság alkotmányjogi panasz indítvány alapján megsemmisítette a Kúria becsületsértés vétsége és más bűncselekmények tárgyában hozott végzését, illetve a Miskolci Törvényszék és a Tiszaújvárosi Járásbíróság ítéleteit.
Az indítványozó egy internetes közösségi portálon a saját fiókjához tartozó üzenő falon több esetben a település jegyzőjét bírálta. Egy helyi közmeghallgatáson továbbá, nyilvánosság előtt azt állította, hogy a sértett jegyző őt kétszer is feljelentette, a rendőrségen pedig hamis tanúvallomást tett. A sértett feljelentése nyomán eljárt első- és másodfokú bíróság becsületsértés vétsége és folytatólagosan elkövetett rágalmazás vétsége tárgyában megállapították az indítványozó bűnösségét és halmazati büntetést szabtak ki rá. A Kúria az ítéleteket hatályában fenntartotta.
Az Alkotmánybíróság az indítványozó egy korábbi panasza alapján a Kúria helybenhagyó végzését megsemmisítette, mivel az sértette az indítványozó véleménynyilvánítási szabadságát. A Kúria a döntés után a felülvizsgálati eljárást ismételten lefolytatta és a jogerős döntést hatályában újfent fenntartotta. A Kúria a támadott végzésében – a korábban megsemmisített határozatával szemben – nem azt az álláspontot hagyta helyben, hogy nincs helye a valóság bizonyításának, hanem arra hivatkozott, hogy a becsület csorbítására alkalmas tény valóságát a bizonyítási eljárás keretében a szükséges körben megvizsgálta, és a tény nem bizonyult valósnak. A Kúria álláspontja szerint nincs szükség a valóság bizonyításának alakszerű elrendelésére, ha a bírósági eljárás egyebekben vizsgálta az állítás valóságát. Az indítványozó utóbbi végzéssel szemben alkotmányjogi panaszt terjesztett elő. Álláspontja szerint a Kúria támadott döntése – az Alkotmánybíróság korábbi határozatában foglaltak szerint – továbbra is sérti a véleménynyilvánítás szabadságához való alapjogát.
Az Alkotmánybíróság érdemi eljárása során, korábbi döntését idézve ismételten rámutatott, hogy az indítványozó kifejezéseit a véleménynyilvánítás szabadsága védte, a bírálat ugyanis nem sértette az érintett közszereplő emberi méltóságának lényegi magját. Az Alkotmánybíróság nem látta indokát annak, hogy korábbi álláspontjától eltérjen, ezért újfent megállapította, hogy a Kúria hatályában fenntartott olyan bírósági döntéseket, amelyek az indítványozó védett véleménynyilvánítását bűncselekménynek minősítették. Az Alkotmánybíróság hangsúlyozta: a véleménynyilvánítás szabadságának egyik garanciája, hogy a bíróságok az alapeljárás keretében is vizsgálják a terhelti állítás valóságtartalmát, és a terheltnek formalizált keretek között van lehetősége eljárási jogainak érvényesítésére. Mivel erre a támadott döntés nem biztosított lehetőséget, ezért azt az Alkotmánybíróság – a korábban hozott ítéletekkel együtt – megsemmisítette.

matches: Kúria Kúria bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Dr. Darák Péter: Beszámoló a Polgári Törvénykönyv "Személyek" című részével foglalkozó Munkabizottságának 2000. június 15. napján tartott üléséről (PJK, 2000/3., 32-34. o.) - Új Ptk. – az új Polgári Törvénykönyv és Kommentár
Dr. Darák Péter: Beszámoló a Polgári Törvénykönyv "Személyek" című részével foglalkozó Munkabizottságának 2000. június 15. napján tartott üléséről (PJK, 2000/3., 32-34. o.)
Az ülés napirendjén dr. Kozma György “Az egyesületek jogi szabályozása de lege ferenda” című tanulmányának, illetve dr. Wellmann György “A Ptk. “Személyek” része és a Gt. kapcsolódási pontjairól” szóló munkaanyagának vitája szerepelt.
A tanulmányok tárgyalását megelőzően dr. Petrik Ferenc a munkabizottság vezetője adott tájékoztatást a kodifikáció jelenlegi helyzetéről, kiemelve a Kodifikációs Főbizottság azon döntését, hogy az új Ptk. relatív önállósággal rendelkező könyvekből épül majd fel. A “Személyek” részben a jogi személyek általános szabályai kapnak helyet, így az egyes jogi személyekről szóló rész csak a különös előírásokat tartalmazza. Azt a véleményét fejtette ki, hogy amennyiben a társasági jog is a Ptk. külön könyveként nyer szabályozást, úgy az egyesületi szabályozásnak – mint az emberi társulások arche típusának – is külön könyvet kell szentelni.
Dr. Kozma György az egyesületekről írt tanulmányát azzal bocsátotta vitára, hogy annak megírásakor még lényeges koncepcionális kérdések vártak eldöntésre, amelyek nem tették lehetővé, hogy szövegszerű javaslatot tegyen. Hangsúlyozta, hogy az egyesületi szabályok Ptk-beli kodifikációja feltételezi az egyesülési jogról szóló törvény alapvető átdolgozását.
A tanulmány a Polgári és politikai jogok nemzetközi egyezségokmányának 11. cikkét idézve megállapítja, hogy az egyesülés szabadságjoga az állampolgárok számára állami beavatkozás nélkül biztosítja annak lehetőségét, hogy különböző célok elérése érdekében szervezeteket hozzanak létre, illetve már létrejött önkéntes csoportokhoz csatlakozzanak. Az egyesülési jog történetét vizsgálva kiemelte, hogy hosszú és bonyolult történelmi folyamat eredményeként a római jog már tartalmazta azokat az elemeket, amelyek a modern jogrendszerekben az egyesület szabályozását jellemzik. Így célja nem ellenkezhetett a fennálló törvényekkel, ügyintéző és képviselő szervekkel rendelkezett, alapszabályban meghatározott szabályok szerint működött, vagyona függetlenült a tagok vagyonától. Rámutatott arra, hogy míg az egyesülési alapjog a XVIII. század végén és a XIX. század elején az egyén, a polgár számára fenntartott jog volt, napjainkban a jogrendszerek többségében – így a magyar jogban is – a jogi személyek is élvezhetik az egyesülési szabadságot. Az egyesülési jogról szóló 1989. évi II. törvény (a továbbiakban: Etv.) alapvető szabályozási problémájának azt látja, hogy az Etv. gyűjtőkategóriaként a társadalmi szervezetet jelölte meg, míg a polgári jog az egyesületet tekinti hagyományosan magánjogi jogalanynak. A társadalmi szervezet és az egyesület mesterséges szétválasztásának szabályozási ellentmondásait a mai napig nem sikerült eredményesen feloldani. Álláspontja szerint az összefoglaló elnevezéssel társadalmi szervezetként szabályozott szervezetek döntő súlyban egyesületként jönnek létre és működnek, így társadalmi szervezetként való megnevezésük szakmai érvekkel nem támasztható alá. Kétségkívül léteznek olyan állampolgári szervezetek, amelyek nem vonhatók ebbe a körbe, eltérő sajátosságaik és céljaik miatt, azonban ezeket a reájuk jellemző elnevezéssel és működési szabályokkal kell a jogrendszerbe beépíteni (pl. pártok, szakszervezetek). Ezek az eltérő jellegzetességek azonban nem a magánjogi szférában a polgári jogi kapcsolatokban jelentkeznek, hanem közjogi, alkotmányossági közegbe ágyazva. A közjogi szabályok pedig a jogi személyek különös típusait szabályozó külön jogszabályokban nevesítve indokolt elhelyezni. Az egyesületek létrejöttének szabályait, illetve az ahhoz kapcsolódó bírói gyakorlatot áttekintve felvetette, hogy nem indokolt az egyesület jogi személyiséget elnyerő szervezeti egységét kivonni a bírósági nyilvántartásba vételi kötelezettség alól. Ezeknek az önálló szervezeteknek is bírósági nyilvántartásba vételhez kellene kötni a jogi személyiség elnyerését. A tanulmány az egyesület törvényes céljára vonatkozó bírói gyakorlat összegzését követően megállapítja, hogy az egyesületnek, mint a jogi személyek egyik fajtájának nincs olyan speciális jellegzetessége, amely céljának Ptk.-beli külön szabályozását igényelné. Az egyesületet szabályozó külön jogszabályban azokat a törvényes korlátokat kell meghatározni, amelyek egyben az egyesülési jog gyakorlásának alkotmányos kereteit is kijelöli. Ezek azonban nem polgári jogi szabályok, hanem alkotmányossági közjogi kérdések, így Ptk.-beli szabályozást nem igényelnek. Az egyesület alapszabálya tartalmi elemei vonatkozásában megállapította, hogy azok mindegyikéhez olyan jogértelmezéseket munkált ld a bírói gyakorlat, amelynek ismerete nélkül a nyilvántartásba vétel, a jogi személyiség elnyerése akadályokba ütközhet. Részletesen elemezte a névkizárólagosság, a névvalódiság és névszabatosság elvét, az egyesület szervezetére, illetve vagyonára vonatkozó alapvető bírói döntéseket, majd összegezve megállapította, hogy e körben az egyesületekre vonatkozó speciális – a jogi személyekre vonatkozó általános szabályoktól eltérő – szabály felállítása szükségtelen.
Az egyesület megszűnésével kapcsolatban az alábbi jogalkalmazási kérdéseket fogalmazta meg:
– nem egyértelmű, hogy az egyesület önkéntes megszűnése a legfelsőbb szerv határozatával, vagy a bíróság nyilvántartásból való törlésével történik-e;
– végbe mehet-e az egyesület megszűnése jogutódlás mellett;
– az egyesület megszűnése esetén milyen felszámolási eljárást kell lefolytatni;
– hogyan szűnhet meg az egyesület akkor, ha az egyesület tagjai érdektelenség vagy más ok miatt beszüntetik az egyesület működtetését anélkül, hogy a legfelsőbb szerv az egyesület feloszlásáról határozna.
A tanulmányban kifejtett álláspont szerint a bírói gyakorlat önkéntes megszűnés esetében a megszűnést a legfelsőbb szerv határozatához köti és azt a nyilvántartásban csak regisztrálja. A jogutódlás mellett történő megszűnés eseteit a bírói gyakorlat a más egyesülettel történő egyesülés, átalakulás, szétválás formájában elfogadja. A felszámolást nem a Cstv. szabályai szerint kell lefolytatni, ezért a nyilvántartást vezető bíróságnak ebben az eljárásban a felszámolás befejezését nem kell bevárni, a vagyoni kérdések rendezése nem tartozik e bíróság hatáskörébe. A hatályos magyar szabályozás szerint, ha az egyesület nem működik, a képviselő bejelentése alapján a nyilvántartásból törölni nem lehet. Az egyesület megszűnésének megállapítása iránt az ügyésznek kell pert indítania. Összességében a tanulmány azt az álláspontot foglalja el, hogy az egyesület megszűnésének Ptk.-beli szabályai részben hiányosak, részben feleslegesek, mert az Ltv. egyes szabályait ismétlik meg. Ez a szabályozás a gyakorlatban vagyoni visszaélésekre nyújt lehetőséget és bizonytalanságot kelt a gazdasági folyamatokban is.
Miután a Munkabizottság a tanulmányt megvitatta, annak alapján az alábbi állásfoglalásokat fogadta el:
1. A Ptk. jogi személyekre vonatkozó szabályaiban minden jogi személyre kiterjedő hatállyal meg kell állapítani a megalakulásra, képviseletre, jogképességre, megszűnésre stb. vonatkozó általános rendelkezéseket oly módon, hogy lehetővé kell tenni a jogi személyek egyes fajtáira vonatkozó eltérő szabályok külön jogszabályban történő szabályozását. A jelenlegi szabályozásban fellelhető indokolatlan eltéréseket meg kell szüntetni és meghatározott rendező elvek szerint – ahol lehetséges és jogdogmatikailag alátámasztható – minden jogi személyre érvényes, azonos szabályokat kell megalkotni. Az egyesület vonatkozásában ennek megfelelően vizsgálni kell, hogy a nyilvántartásba vétel, képviselet, megszűnés stb. tekintetében mennyiben indokolt az eltérő szabályok fenntartása. Megítélésünk szerint ezek a kérdések az új Ptk.-ban minden jogi személy esetében azonos módon szabályozhatók.
2. A Ptk.-ban nem indokolt az egyes jogi személyek nevesített felsorolása és rájuk külön szabályok megalkotása; az általános rendelkezések kibővítése mellett a jogi személyek egyes fajtáira a speciális rendelkezéseket külön jogszabályokban kell megalkotni.
3. A gyűjtőkategóriaként megalkotott társadalmi szervezet fenntartását nem tartjuk szükségesnek. Az egyesülési jog gyakorlásának általános szervezeti formájaként hagyományosan kialakult egyesületet javasoljuk szabályozni azzal, hogy a személyegyesülések speciális fajtáira (pl. párt, szakszervezet) külön törvényeket kell alkotni.
4. Az egyesületnek, mint a jogi személyek egyik fajtájának megítélésünk szerint nincs olyan speciális sajátossága, amely a Ptk. jogi személyekre vonatkozó általános szabályai közé – az egyesületre vonatkozó – külön rendelkezés felvételét tenné szükségessé. Az egyesületre vonatkozóan az új Ptk. rendelkezéseivel összehangolt külön törvény megalkotása indokolt, amelyben a bírói gyakorlat alapján feltárt hiányosságok is kiküszöbölhetők.
5. Meg kell vizsgálni, hogy a gazdasági visszaélések megelőzése érdekében mennyiben terjeszthetők ki a felszámolási eljárás szabályai az egyesület megszüntetésének olyan eseteire, amikor fizetésképtelenség miatt az egyesület tevékenységét mint jogi személy nem tudja tovább folytatni. Egyéb megszűnési módokban szükséges a végelszámolás szabályainak az alkalmazását is előírni azzal, hogy az egyesület megszüntetését eredményező jogi aktust külön törvényben egyértelműen meg kell határozni.
6. Ha a jogi személyiség elnyerésének törvényes feltételeit sem a bíróság, sem más állami szerv nem vizsgálja, kétségessé válhat, hogy az egyesület szervezeti egysége megfelel-e azoknak a kritériumoknak, amelyeket a törvény a jogi személyiség elnyeréséhez támaszt. Ezért nem indokolt az egyesület jogi személyiséget elnyerő szervezeti egységét kivonni a bírósági nyilvántartásba vételi kötelezettség alól, ezen önálló szervezetek jogi személyisége elnyeréséhez bírósági nyilvántartásba vételi kötelezettséget kell előírni. A gazdasági forgalom biztonságának érdekében indokolt lehet az “anyaegyesület” kezesi felelősségének előírása.
Dr. Wellmann György hangsúlyozta, hogy nem tanulmányt, hanem munkaanyagot készített, amelynek célja nem a Ptk. és a Gt. összefüggéseit tematikusan feldolgozó dolgozat készítése volt, hanem csupán problémafelvetés.
A munkaanyag utal arra, hogy a Ptk. és a Gt. ütközési pontjainak egy része nem tartozik a “Személyek” Munkabizottság
kompetenciájába, hanem főként a kötelmi jogot érintik (pl. érvénytelenség, elővásárlási jog), amelyet a munkaanyag nem érinthet. A személyek témakörhöz kapcsolódik azonban a Ptk. egységesítésre szoruló szóhasználata a jogalanyok megnevezését illetően (ember, magánszemély, természetes személy). Lényeges hiányossága a jelenlegi Ptk.-nak, hogy nem tartalmazza a jogi személyiség nélküli szervezeti jogalanyokat, amely szigorú jogértelmezéssel azt eredményezhetné, hogy például a személyhez fűződő jogok védelme rájuk nem terjedne ki. Ilyen szervezetek a közkereseti társaság és a betéti társaság, a társasház, illetve a bírói gyakorlat szerint az 1996. évi LV. törvény alapján bizonyos jogokat élvező földtulajdonosi közösségek. A szerző javaslata szerint az ember és a jogi személyek mellett a jogalanyok harmadik csoportjaként nevesíteni kellene a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeti jogalanyok kategóriáját. Álláspontja szerint a jogi személyekre vonatkozó általános szabályok előtt meg kellene kísérelni definiálni a jogi személy fogalmát, amely jogi személy főbb ismérveit magában foglaló összefoglaló fogalommeghatározással történhet. A jogi személyekre vonatkozó általános szabályokat a létesítés, képviselet, megszűnés stb. szabályaival bővíteni kell, míg az egyes jogi személyfajták definíció szintű vagy részletesebb szabályozását el lehetne hagyni, hiszen a jogi személyfajták katalógusa amúgy sem lehet teljes, és gyakran változik. Akár a jogszabályszöveg szintjén is megjeleníthető kérdésként veti fel, hogy vállalhat-e a jogi személy tagja korlátlan felelősséget a jogi személy tartozásaiért, vagy ilyen tagi felelősségvállalás csak jogszabályi rendelkezésen alapulhat. Utal a Legfelsőbb Bíróság eseti döntésére, amely úgy foglalt állást ebben a kérdésben, hogy a jogi személy tagjainak a jogi személyért való általános felelőssége csak jogszabályon alapulhat. A tagoknak csak arra van módjuk, hogy egyes ügyleteknél eseti jelleggel vállaljanak valamilyen formában (pl. kezesség) helytállást a jogi személy kötelezettségeiért. Megemlítette, hogy a jogi személy abszolút jogképessége mellett jelenleg vitás lehet, hogy a jogi személyiséggel nem rendelkező szervezeti jogalanyok (pl. egy Kkt., Bt.) jogalanyisága is abszolút-e, tehát esetükben érvényesül-e az ultra vires tilalom. Az előtársaság jogalanyiságával kapcsolatban hangsúlyozta, hogy az önálló jogképességgel nem rendelkezik, hanem a cégbejegyzésnél gazdasági társaság jogképessége terjed ki az előtársasági időszakra is.
A tanulmányíró álláspontja szerint a Gt. és a Ptk. személyek része közötti legfontosabb érintkezési pont a képviselet kérdése. E témakörön belül több szabályozást igénylő kérdés is felvethető. Az egyik ilyen, hogy a képviseletnek milyen fajtái vannak, és azok között melyek az elhatároló ismérvek. Törvényes képviselő-e a jogi személy képviselője? A Gt. IV. fejezetének címének a gazdasági társaság törvényes képviselete kifejezést használja, tehát a vezető tisztségviselőket törvényes képviselőknek tekinti, ugyanakkor a Ptk. törvényes képviselő alatt csak a nem cselekvőképesek mellé állított képviselőket, vagyis a szülőt, a gyámot és a gondnokot érti. A Ptk. 350. § (3) bekezdése szerint a törvényes képviselő károkozásáért a képviselt személy nem felelős, ez a rendelkezés azonban nyilvánvalóan nem vonatkozhat a jogi személy képviselőjére, hiszen az ő károkozó magatartásáért kifelé harmadik személyek felé épp hogy személyében nem ő, hanem a Ptk. 219. §-ának (2) bekezdéséből is következően az általa képviselt jogi személy lesz felelős. Az elemzés eredményeként megállapítja, hogy a Ptk. szintjén egyértelművé kellene tenni, melyek a képviselet fajtái (törvényes, szervezeti, jogügyleti) és hogy a jogi személy képviselői a felosztáson felül szervezeti és nem törvényes képviselőknek minősülnek. A Gt. tehát tévesen nevezi őket törvényes képviselőnek. Kiemeli, hogy a Gt. 39. §-ának (4) bekezdése csak külön feljogosítás alapján biztosít képviseleti jogot az ügyek meghatározott csoportjaira nézve a gazdasági társaság munkavállalóinak, ugyanakkor a Ptk. 30. § (2) bekezdése ex lege ad képviseleti jogot a szervezeti egység vezetőjének. A Ptk. alapján lehetőség van meghatalmazáson alapuló képviseletre. A Gt. 22. § (3) bekezdés második mondata szerint ellenben a vezető tisztségviselői feladat csak személyesen látható el, képviseletnek nincs helye.
Aggályos a jogi személy képviseleti jogának terjedelme, illetve hogy a képviseleti jogkör kifelé hatályosan korlátozható-e. A Ptk. 225. § (1) bekezdése a képviseleti jog túllépését álképviseletnek tekinti, ami semmisséget eredményez, a kárfelelősség az álképviselőt terheli, a Gt. 39. § (1) bekezdés utolsó mondata szerint pedig a képviseleti jog korlátozása harmadik személyekkel szemben nem hatályos, tehát a képviselő eljárásáért a képviselt jogi személy felel. Ki kellene tehát mondani a Ptk.-ban, hogy a jogi személy képviselőjének képviseleti joga kifelé hatályosan nem korlátozható, amely eltérést jelentene a Ptk. 225. §-ának főszabályától, mert így a jogi személy képviselője hatáskörtúllépés miatt sosem minősülne álképviselőnek.
Nem tisztázott a képviseleti jog, a cégjegyzési jog és az aláírási jogosultság fogalmainak egymáshoz való viszonya sem. A cégjegyzési jog fogalmát a Ptk.-ban is meg kellene jeleníteni, és rendezni kellene az olyan kérdéseket, mint pl, hogy minden jogi személy nevében tett írásbeli aláírás cégjegyzésnek minősül-e vagy csak a szervezeti képviselők aláírása tekintendő annak, az eseti meghatalmazottak aláírása viszont nem.
A munkaanyag fontos gyakorlati kérdésként említi, hogy mely időponttól hatályos a képviselő személyében bekövetkező változás harmadik személyek irányában. Utal a cégtörvény 30. § (2) bekezdésére, amely szerint a vezető tisztségviselők személyében bekövetkező változás a cégjegyzékbe történő bejegyzéssel, de a változás időpontjára visszamenőlegesen válik hatályossá. A Ptk. 29. § (4) bekezdése viszont úgy rendelkezik, hogy a bejegyzett körülmények megváltoztatása harmadik személyek irányában csak akkor hatályos, ha a változást a nyilvántartásba bevezették. A bírói gyakorlat ezt a szabályt kizárólag a jóhiszemű személyek javára alkalmazza. A szerző álláspontja szerint a Ptk. említett 29. § (4) bekezdése szerinti rendelkezést ki kellene terjeszteni a jogi személyiség nélküli szervezeti jogalanyokra is, illetve utalni kellene arra, hogy az csak jóhiszemű harmadik személyek javára alkalmazható.
A jogutód nélküli megszűnéssel kapcsolatosan a hatályos szabályozás alapján kérdéses, hogy a megszűnés milyen jogi aktussal és mely időpontban következik be. A Gt. 53. § (2) bekezdése szerint a gazdasági társaság a cégjegyzékből való törléssel szűnik meg, a bírói gyakorlat pedig a törlés időpontjának a törlést elrendelő végzés jogerőre emelkedésének időpontját tekinti. Ezt a szabályt a Ptk.-ban törvényi szinten is indokolt lenne kimondani.
A Szerző az egyik legizgalmasabb kérdésnek tekinti azt, hogy érvényesíthetnek-e a volt tagok bármiféle a jogutód nélkül megszűnt gazdasági társaságot megillető igényt. Tekinthetők-e a megszűnéskori tagok az ilyen utóbb felmerülő követelések jogosultjainak és ilyen értelemben a jogi személy jogutódjainak. A Legfelsőbb Bíróság egy végelszámolással megszűnt betéti társaság tagjai által érvényesített biztosítási szerződésből eredő követeléssel kapcsolatos perben kimondta, hogy a felperesek, mint a betéti társaság egykori tagjai érvényesíthetik a megszűnt betéti társaságot megillető jogokat, így a még a társaság által peresített követelés anyagi jogosultjaként beléphettek a perbe, és a maguk javára érvényesíthették a követelést. Egy másik eseti döntésben viszont úgy foglalt állást, hogy a felszámolás folytán hitelező igények kielégítése nélkül megszűnt betéti társaság hitelezőnek nem minősülő tagja nem jogutódja a társaságnak, és így nem jogosult érvényesíteni a megszűnt társaságot megillető követelést. A betéti társaság követeléseit csak a felszámoló érvényesíthette volna, a felszámolási eljárás ideje alatt, annak befejeződését és a társaság megszűnését követően azonban erre már nincs mód. A tanulmányíró álláspontja szerint a két döntés közötti ellentmondás csak látszólagos, más a helyzet ugyanis akkor, amikor a társaság végelszámolással szűnt meg úgy, hogy a tagok felosztották a vagyont, egy követelés azonban valamilyen okból csak később merült fel. Az ilyen társaságot megillető követelést a tagok jogszerűen érvényesíthetik, hiszen az akkor is őket illette volna, ha még a végelszámolás alatt befolyik a társasághoz. Az ilyen tagi jogérvényesítés jogszabályi alapját tehát meg kellene teremteni. Más a helyzet azonban akkor, amikor a társaság hitelezői igények kielégítése nélkül felszámolási eljárást követően szűnt meg, ilyenkor ugyanis a követelés a hitelezőket illette volna. Ha tehát a tagnak utóbb a bíróság bármit megítélne, az a ki nem elégített hitelezők érdekeit sértené. Erre az esetre vonatkozóan tehát a Ptk.-ban differenciált szabályozásra volna szükség.
A munkabizottsági tagok hozzászólásait követően a Munkabizottság az alábbi állásfoglalásokat fogadta el:
1. Az új Ptk. “Személyek” részét az egyes jogi személyek általánosítható (pl. létesítési, képviseleti megszűnési stb.) szabályaival ki kell bővíteni.
2. A Ptk.-ban meg kell határozni a jogi személy főbb ismérveit magába foglaló jogi személy fogalmát.
3. Az előtársaságra vonatkozó szabályokat elő-jogi személy néven minden jogi személyre általánosítani kell.
4. Egységesíteni kell a jogi személyek törvényes, szervezeti és meghatalmazotti képviseletére vonatkozó szabályokat.
5. A Munkabizottság keressen megoldást a jogi személyek megszűnésének egységes szabályozására, és a megszűnést követően felmerült, a jogi személyt megillető vagyonnal kapcsolatos igényérvényesítésre.
Címkék: Darák Péter, Dr. Kozma György, PJK 2000-3
Előző bejegyzésDr. Bacher Vilmos: A szellemi tulajdon jogi védelme és a Ptk. (PJK, 2000/3., 23-32. o.) Következő bejegyzésDr. Boytha György: A szellemi alkotások joga és az új Ptk.* (PJK, 2000/3., 13-23. o.)

matches:
de lege ferenda
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság


text:
Köm.5.014/2014/3. számú határozat | Kúria
Köm.5.014/2014/3. számú határozat
Az ügy száma: Köm.5014/2014/3.
Az érintett önkormányzat: Nagycsécs Község Önkormányzata (Nagycsécs, Apponyi u. 50.)
- megállapítja, hogy Nagycsécs Község Önkormányzata a vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény 4. § (2) bekezdés d) pontjából, 44/C. § (1) és (2) bekezdéséből valamint 45. § (6) bekezdéséből eredő jogalkotási kötelezettségének nem tett eleget;
- elrendeli, hogy Nagycsécs Község Önkormányzata jogalkotási kötelezettségének 2014. július 31-ig tegyen eleget;
1. Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Kormányhivatal (a továbbiakban: Kormányhivatal) a Magyarország helyi önkormányzatairól szóló 2011. évi CLXXXIX. törvény (a továbbiakban: Mötv.) 132. § (1) bekezdés a) pontja alapján törvényességi felhívással élt Nagycsécs Község Önkormányzata Képviselő-testülete felé, hogy alkossa meg a vízgazdálkodásról szóló 1995. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Vgt.) több rendelkezéséből eredő, a nem közművel összegyűjtött háztartási szennyvíz begyűjtésének szabályait tartalmazó önkormányzati rendeletét.
3. A Kormányhivatal 2014. február 27-én kelt indítványában az Mötv. 137. § (1) bekezdése alapján kezdeményezte annak megállapítását, hogy Nagycsécs Község Önkormányzata nem tett eleget a Vgt. 4. § (2) bekezdés d) pontjából, 44/C. § (1) és (2) bekezdéséből valamint 45. § (6) bekezdésében foglalt felhatalmazásnak, és a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény (a továbbiakban: Bszi.) 59. § alapján kérte, hogy az Önkormányzati Tanács határidő tűzésével hívja fel Nagycsécs Község Önkormányzata Képviselő-testületét a jogalkotási kötelezettsége teljesítésére.
5. A Kúria elsőként azt vizsgálta meg, hogy az indítvány határidőn belül érkezett-e. Az Mötv. 136. § (2) bekezdés első mondata szerint a Kormányhivatal a helyi önkormányzat tájékoztatásának kézhezvételétől vagy a tájékoztatás adására nyitva álló határidő eredménytelen elteltétől számított tizenöt napon belül kezdeményezheti a Kúriánál az önkormányzati rendelet jogszabállyal való összhangjának felülvizsgálatát. Jelen ügyben a Kormányhivatal a törvényességi felhívásban 2014. február 17-ig adott határidőt az érintett önkormányzatnak, hogy döntéséről, esetleges eltérő álláspontjáról tájékoztatást adjon. A határidő eredménytelenül telt el, az Mötv. 136. § (2) bekezdésben jelölt tizenöt nap 2014. március 4-án járt le. A Kormányhivatal indítványa 2014. március 3-án érkezett a Kúriára, így a határidő megtartottnak tekinthető.
8. Az ügy irataiból, illetve az indítványban foglaltakból – s mivel az érintett önkormányzat ezzel kapcsolatos álláspontját nem fejtette ki, azaz nem cáfolta – az következik, hogy Nagycsécs Községben találhatók szennyvízbekötéssel nem rendelkező ingatlanok. A Vgt. fenti szabályai alapján a jelölt tárgykörben az önkormányzatnak rendeletalkotási kötelezettsége keletkezik. A Kúria Önkormányzati Tanácsa a Köm.5046/2012/6. számú határozatában kifejtette, hogy a helyi önkormányzat jogalkotási kötelezettsége elmulasztásának vizsgálata során a Kúria vizsgálhatja egy adott tárgyú önkormányzati rendelet egésze megalkotásának elmulasztását, csak úgy, mint hatályos rendelet meghatározott rendelkezéseihez kapcsolódó törvénysértő helyzetet eredményező mulasztást.
9. Jelen ügyben a Kúria Önkormányzati Tanácsa megállapította, hogy Nagycsécs Község Önkormányzatának Képviselő-testülete nem tett eleget a Vgt. 4. § (2) bekezdés d) pontjában, 44/C. § (1) és (2) bekezdésében, valamint 45. § (6) bekezdésében foglalt jogalkotási kötelezettségének, nem alkotta meg a nem közművel összegyűjtött háztartási szennyvíz begyűjtésének szabályait tartalmazó önkormányzati rendeletét.
10. A Bszi. 59. §-a szerint ha az Önkormányzati Tanács megállapítja, hogy a helyi önkormányzat a törvényen alapuló jogalkotási kötelezettségét elmulasztotta, határozatában határidő tűzésével elrendeli, hogy a helyi önkormányzat a jogalkotási kötelezettségének tegyen eleget. Erre tekintettel a Kúria felhívta Nagycsécs Község Önkormányzata Képviselő-testületét, hogy jogalkotási kötelezettségének 2014. július 31-ig tegyen eleget.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Egy munkás kálváriája az ötvenes években
A béke frontja
A második világháború után az újjáépítés, a jóvátételi kötelezettségek szinte megoldhatatlan anyagi nehézséget jelentettek a magyar kormányok számára. Az 1948-1949-es kommunista hatalomátvétel, ezzel egyidejűleg a szovjet gazdaságirányítási modell szolgai átvétele, amely párosult a kialakuló hidegháborús légkörrel - mintegy tetézve az addigi gondokat - hatalmas beruházásokat vett tervbe és indított útjára. A túlzott nehézipari-hadiipari fejlesztések állandó forráshiányt eredményeztek, amelyet „külső" tőkebevonással kísérelték meg áthidalni. A megoldást a tervkölcsön (1949), majd a békekölcsön (1950-től) bevezetésében látták, amelyek a lakosság számára újabb súlyos terheket jelentettek.
A kívánatos összegű jegyzést csak kikényszeríteni lehetett. A békekölcsön első kibocsátása alkalmával a kormány részletekbe menő rendeletben szabályozta a munkáltatóknak ezzel kapcsolatos kötelezettségeit, a részletjegyzési ívek aláírásától (aláíratásától) a jegyzett összeg részletenkénti levonásáig. Általában a munkáltató felelőssége lett minden kölcsönjegyzési ügy. „Ha a munkáltató az esedékes részletek befizetését elmulasztja, az OTP-nek jogában áll a 200/1950. (VIII. 6.) Mt. számú rendelet értelmében a hátraléknak közadók módjára történő behajtása iránt intézkedni." Ha nem is mondták ki a békekölcsön kötelező jellegét, akkor is nyilvánvaló volt, hogy a munkáltatót úgyszólván hatósági szereppel ruházták föl. Az egyénenként jegyzésre ajánlott összeget a vállalatvezetés, a vállalati pártszervek és a szakszervezet (üzemi háromszög) határozták meg. Ahhoz, hogy valaki a három intézménnyel szembeszegüljön, kifejezetten bátorság kellett. A közölt forrásokból kitűnik, hogy az esetleges ellenszegülők politikai megbélyegzésére és szigorú megbüntetésére a jogi hátteret is megteremtették, még ha elvben önkéntes is volt a jegyzés.
Az újabb és újabb kötvénykibocsátás a gazdaságpolitika állandó eszközévé lépett elő. 1955 szeptemberében már a VI. Békekölcsönnél tartott az ország. (Lásd a mellékelt békekölcsönképet.) A jegyzésére ösztönző minisztertanácsi felhívás, hivatkozva arra, hogy az 1949-es tervkölcsönt teljes egészében visszafizették, a korabeli propagandaelemeket alkalmazva buzdított az új értékpapír jegyzésére:
„A Hatodik Békekölcsönre jegyzett összeg a munkásosztály hatalmának további erősítését, a nehézipar, a mezőgazdaság fejlesztését, népünk jólétének növelését, további felemelkedésünket, a békét szolgálja.
Népünk forró hazaszeretete, növekvő politikai öntudata biztosíték arra, hogy valamennyi, hazáját, népét és családját szerető, becsületes magyar dolgozó részt vesz a kölcsönjegyzésben.
MAGYAR DOLGOZÓK! MUNKÁSOK! PARASZTOK! ÉRTELMISÉGIEK! A haza javára, a magatok hasznára jegyezzetek BÉKEKÖLCSÖNT!"
1955. szeptember végén D. I., a Lenin Kohászati Művek darukezelője megtagadta az egy havi fizetésnek megfelelő békekölcsönjegyzést. Tettének következményéről számol be az 1. számú irat (Vállalati fegyelmi határozat), amelynek értelmében az érintettet elbocsátották munkahelyéről. Esetét az teszi különlegessé, hogy ügyét bírósági útra terelte. A pert mind első fokon (2. sz. irat: D. I. beadványa az elsőbíróságnak; 3. sz. irat: A fellebbezés), mind másodfokon (4. sz. irat: A megyei bíróság ítélete) elvesztette. A 2. és a 3. dokumentum is jól mutatja, hogy milyen módszereket alkalmaztak a kívánt összegű békekölcsönjegyzés kikényszerítésére. Az egyik ilyen eszköz a forrásokban többször említett Villám című faliújság volt, amelyet - szovjet mintát követve - gyakran alkalmaztak a fegyelmezetlennek tartott dolgozókkal szemben, és amelyen D. I-t is megbírálták. A szintén említett gúnyrajz azonban nincs az ügyiratban, így nem tudjuk közölni. Figyelmet érdemel még egy tisztázatlan ellentmondás: D. I. a 3. sz. iratban, fellebbezésében azt állítja, hogy nem volt jelen a röpgyűlésen, máshol viszont (pl. a miskolci megyei bíróság ítéletének indoklásában, 4. sz. irat) még idézik is az ott elhangzott szavait. Elbocsátásában azonban nem ezek a kijelentések játszottak szerepet. A bíróság részletes indoklásának az érdekessége, hogy a felperes iránt egyfajta rokonszenv tükröződik. Leszögezi, hogy a kölcsönjegyzés önkéntes, de egyben rámutat az ügyben szerepet játszó pártfunkcionáriusok fellépésének erőszakos jellegére is. Ha nem olvastuk volna az indoklás előtt az ítéletet, azt várnánk ennél a résznél, hogy a bíróság a felperes javára fog dönteni. Annak megértésére, hogy miért nem volt erre esély, a Munka Törvénykönyvének 112. §-át idézzük, amelynek 2. pontjára a fegyelmi határozat, 3. pontjára a bírósági ítélet hivatkozik:
Fegyelmi vétséget követ el az a dolgozó, aki
1. a munkájával összefüggő vagy egyéb súlyos bűncselekményt követ el;
2. olyan magatartást tanúsít, amelyből kitűnik, hogy szemben áll a népi demokrácia állami és társadalmi rendjével;
3. a munkafegyelmet, a tervfegyelmet vagy a szocialista munkaerkölcs szabályait megsérti;
A bíróság jóindulata ebben merült ki: a túl fenyegetőnek vagy megbélyegzőnek talált 2. helyett a 3. pontot alkalmazta. Nyilvánvaló persze, hogy egy ilyen „gumiparagrafus" alapján, akármelyik pontjára hivatkoznak is, az érintett szinte bármikor elbocsátható.
D. I. megpróbált máshol elhelyezkedni, de állami vállalat nem alkalmazta, így körülbelül egy évig „magánjellegű, főleg mezőgazdasági munkavállalásból" (napszámból) élt. Végül 1956 szeptemberében sikerült visszakerülnie a Lenin Kohászati Művekhez, mint újfelvételes (újonnan felvett), ezáltal munkaviszonyának jogfolytonossága megszűnt. 1957 tavaszán, majd 1958-ban újra megpróbálta elérni a jogfolytonosság visszaállítását; irat azonban csak az utóbbi kezdeményezéséről maradt ránk (5. sz. irat: Felülvizsgálati kérelem). A vállalati egyeztető bizottság nem is zárkózott el a kérés elől (6. sz. irat: A Vállalati Egyeztető Bizottság határozata). Az ügy újból az igazgató elé került. Az akkor hatályos Munka Törvénykönyvének 189. §-a kimondta, hogy: „A fegyelmi határozat ellen újrafelvételnek helye nincs; a vállalat igazgatója és a miniszter azonban a fegyelmi határozatot újrafelvétel hiányában is felülvizsgálhatja, és ha úgy találja, hogy a határozat törvénysértő, vagy azt a tényállás nem kellő ismeretében hozták, hatályon kívül helyezheti vagy a dolgozó javára megváltoztathatja. Ilyen esetben a dolgozó elmaradt és más beosztásban, vagy más vállalatnál szerzett munkabérrel meg nem térült átlagkeresetének megtérítéséről intézkedni kell."
Az izgató a következőképpen utasította egyik beosztottját: „K. elvts: Meg kell nézni milyen magatartást tanúsított 1956 októberét követő ellenforradalmi időszakban, tavalyi visszatérése óta milyen a munkához való viszonya. Kérem jogilag tisztázni, milyen anyagi terheket vonhat maga után a jogfolytonosság esetleges elismerése? Különös érdemnek nem lehet betudni akkori magatartását, minden időnek meg voltak és meg vannak a követelményei. Ha ma jobban élünk, abban benne vannak a békekölcsönben lejegyzett forintjainkon épített új létesítmények többlettermékei is." A feljegyzés kordokumentum is. A békekölcsön célját illető érvelés természetesen nem annyira a valóságnak, mint inkább a hivatalos álláspontnak felelt meg.
D. I. „ellenforradalmi időszakban" tanúsított magatartásában az ügy tisztázására utasított „K. elvtárs" és Dr. H. (feltehetően a vállalat jogásza) nem talált kivetnivalót, mert utóbbi, röviden összefoglalva az eddig történteket, egyszerűen kiszámolta a vállalatra háruló anyagi terhet arra az esetre, ha kártalanítanák az érintett dolgozót (7. sz. irat: A kivizsgálás). Az igazgatói határozat (8. sz. irat: Igazgatói döntés) lényege előre sejthető. Az indoklás tanulságos: ha D. I.-nak eredetileg a jogi formalizmus felrúgásával, akkor most annak gépies alkalmazásával „vették ki a kenyeret a szájából", hiszen a tényállás nem kellő ismerete kézenfekvő indokkal szolgálhatott volna az ügy felülvizsgálására. Itt jegyezzük meg, hogy a gúnyrajzhoz hasonlóan nem maradt ránk a röpgyűlési jegyzőkönyv sem, amelyben D. I. eltávolítását állítólag saját munkatársai követelték. Így azt sem tudjuk, hogyan szervezték meg ezt az összejövetelt, és jegyzőkönyvét hogyan íratták alá a munkásokkal.
A Mt. 189. §-a lehetővé tette, hogy az érintett a miniszterhez forduljon. D. I. ezt meg is tette, és az ügy végül egy 1962. évi minisztériumi irattal zárul (9. sz. irat: Minisztériumi jelentés), amely az igazgató döntését fogadta el, és a fellebbező munkás munkaviszonyát nem az eredeti belépéstől fogadta el.
Forrás: MOL-XXIX-F-191-i, 11. doboz, külön csomó
Vállalati fegyelmi határozat [2. oldal]
D. I. beadványa az elsőbíróságnak [3. oldal]
A fellebbezés [4. oldal]
A megyei bíróság ítélete [5. oldal]
Felülvizsgálati kérelem [6. oldal]
A Vállalati Egyeztető Bizottság határozata [7. oldal]
A kivizsgálás [8. oldal]
Igazgatói döntés [9. oldal]
Minisztériumi jelentés [10. oldal]

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság