text:
IV/02379/2014
. IV/02379/2014
Az ügy tárgya: a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (végrendelet érvényessége - haszonélvezeti jog)
Az indítványozó - az Abtv. 26. § (1) bekezdése alapján - a Fővárosi Törvényszék végrendelet érvényessége, illetve haszonélvezeti jog terjedelmének megállapítása tárgyában hozott 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete, valamint a Budai Központi Kerületi BÍróság kapcsolódó 2.P.XI.20.777/2011/37. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítést kéri az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó álláspontja szerint a támadott ítéletek sértik az örökléshez való jogát, mivel azok ellentétesek a hosszabb ideje töretlen gyakorlattal. Hozzáteszi, hogy szerinte az ítéletek indokolása nem egyértelmű. Az indítványozó kifejti, hogy a támadott ítéletek sértik a tisztességes hatósági eljáráshoz való jogát, mivel a bíróságok ügyében ésszerű időn belül nem hoztak döntést..
a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete
a Budai Központi Kerületi Bíróság 2.P.XI.20.777/2011/37. számú ítélete
IV_2379_2_2014_ind_kieg.pdf IV_2379_0_2014_inditvany.pdf
A határozat száma: 5/2016. (III. 1.) AB határozat
Az ABH 2016 tárgymutatója: alapjogi teszt; alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés (Abtv. 29. §); Alkotmánybíróság korábbi határozatai felhasználhatósága; alkotmányértelmezési szabályok; diszkriminációtilalom; egyenlőség mint egyenlő bánásmód követelménye; haszonélvezeti jog; hátrányos megkülönböztetés tilalma; házasságon kívül született gyermek; korábbi alkotmánybírósági határozatok hatályon kívül helyezése; közvetett horizontális hatály; örökléshez való jog; szerződési szabadság; tulajdonhoz való jog; végintézkedés; végrendelet
Az Alkotmánybíróság február 23-án megállapította, hogy a Fővárosi Törvényszék
43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete alaptörvény-ellenes, sérti az Alaptörvény
XIII. cikk (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz és örökléshez való jogot,
ezért azt megsemmisítette. A Fővárosi Törvényszék az indítványozó fellebbezési
kérelmét elutasította, rámutatva arra, hogy az örökhagyó nem alapíthat a
tulajdonában lévő dolgon halála esetére haszonélvezeti jogot. És mivel az
örökhagyó hagyatékának nem képezte részét haszonélvezeti jog, ezért az
indítványozó haszonélvezeti jogot nem örökölhetett. Az indítványozó szerint a
támadott ítélet sérti az örökléshez való jogát. Az Alkotmánybíróság az
magyar jogrendszer egyértelműen és következetesen lehetővé teszi azt, hogy az
örökhagyó végintézkedés útján haszonélvezetet alapítson valamely jogosult
részére. Az alkotmánybírák rámutattak: a Fővárosi Törvényszéknek az az
érvelése, miszerint haszonélvezet nem alapítható halál esetére, azért ütközik
az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésébe, mert alkotmányos indok nélkül
korlátozza az örökhagyót abban, hogy a tulajdonába tartozó dolog fölött a
jogrendszer nyújtotta keretek között rendelkezzen. A határozathoz Sulyok Tamás
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Sulyok Tamás alkotmánybíró párhuzamos indokolásával – meghozta a következő
Az Alkotmánybíróság megállapítja, hogy a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete alaptörvény-ellenes – sérti az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében biztosított tulajdonhoz és örökléshez való jogot –, ezért azt megsemmisíti.
[1]	1. Az indítványozó örökösödési ügyben nyújtotta be alkotmányjogi panaszát. Az egyedi ügy tárgyát az 1996. november 25-én elhunyt örökhagyó írásbeli magánvégrendelete képezte. Az örökhagyó örökösei, akik az egyedi ügyben félként szerepeltek, részben az örökhagyó végrendelete, részben a törvényes öröklés rendje alapján örökölték a végrendelet tárgyául szolgáló ingatlant – egy épületet és a hozzá tartozó telket –, valamint az abban található ingóságokat. Az örökhagyó végrendeletében az egyedi ügy I., VI. és VII. rendű alpereseinek juttatta a hagyatéki ingatlan tulajdonjogát, továbbá az általa lakott emeleti lakrész fölötti haszonélvezeti jogot juttatott az indítványozónak. A többi alperes az örökhagyó törvényes örököse. A közjegyző az indítványozó haszonélvezeti jogát részben teljes, részben ideiglenes hatállyal át is adta az indítványozónak.
[2]	2007-ben a Budai Központi Kerületi Bíróság (a továbbiakban: BKKB) a jelen alkotmányjogi panasz eljárás alapjául szolgáló egyedi ügy II–V. rendű alperesei – a hat törvényes örökösből négy – mint felperesek vonatkozásában – a végrendelet érvénytelenségének megállapítására irányuló keresetüket elutasítva – megállapította a végrendelet érvényességét. A döntés ellen a felek nem éltek fellebbezéssel, ezért az jogerőre emelkedett.
[3]	A jelen panasz alapjául szolgáló egyedi ügyben az indítványozó felperesként a haszonélvezet terjedelmének megállapítása iránt indított pert, melynek kilenc alperese az örökhagyó hat törvényes és három végrendeleti örököse volt. Az első fokon eljáró BKKB 2009-es ítéletében a keresetnek helyt adott, azonban az alperesek fellebbezésére a Fővárosi Bíróság hatályon kívül helyezte az elsőfokú döntést és a BKKB-t újabb határozat hozatalára utasította lényeges eljárási szabálysértés, illetve az igénybe vett szakvélemény elégtelensége miatt. A megismételt eljárásban a kiegészített szakvélemény alapján a BKKB 2.P.XI.20.777/2011/37. számú ítéletében az ingatlan 15/100 tulajdoni hányadában jelölte meg az indítványozó haszonélvezeti jogának mértékét, ezt meghaladóan a keresetet elutasította. A döntés ellen az indítványozó és az I. rendű alperes éltek fellebbezéssel. Az indítványozó szerint őt a szakvélemény alapján az ingatlan 30/100 tulajdoni hányada fölött illeti haszonélvezeti jog. Az I. rendű alperes szerint vizsgálni kellett volna a végrendelet érvényességét, amelynek nem akadálya sem az ítélt dolog – az indítványozó és az I. rendű alperes viszonyában nem állapítható meg ítélt dolog, hiszen a BKKB előtt 2007-ben lefolyt eljárásban az I. rendű alperes nem volt fél –, sem az, hogy a közjegyző hagyatékátadó végzést hozott.
[4]	A Fővárosi Törvényszék az indítványozó fellebbezési kérelmét elutasította, az I. rendű alperesének helyt adott. Ítéletének indokolása szerint a végrendelet érvényes, megállapítási keresetnek ezért nincs helye. Az indítványozó azonban a végrendelet alapján nem válhat a haszonélvezeti jog jogosultjává. Az örökhagyó nem alapíthat a tulajdonában lévő dolgon halála esetére haszonélvezeti jogot; halálát követően dolgainak tulajdonosává más személy válik, ezért a halálát követő időtartamra nem alapíthat korlátolt dologi jogot (hiszen a kérdéses időben már nem az övé a haszonélvezeti joggal terhelendő dolog). És mivel az örökhagyó hagyatékának nem képezte részét haszonélvezeti jog, ezért az indítványozó haszonélvezeti jogot nem örökölhetett. A törvényszék azt is megjegyezte, hogy a haszonélvezeti jog nem szolgálhat ingatlan-nyilvántartási bejegyzés alapjául, ugyanis nem derül ki, a haszonélvezeti jog mely tulajdonosok tulajdoni hányadát, milyen mértékben terhelné.
[5]	2. Az indítványozó a Fővárosi Törvényszék és a BKKB döntésével szemben az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz. Indítványában az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdése szerinti örökléshez való jog, valamint a XXIV. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes és ésszerű határidőn belüli hatósági eljáráshoz való jog sérelmét állította több pontban:
– a bíróság tévedett, amikor a megállapítási kereset feltételeinek hiányát állapította meg;
– a bírói gyakorlat egyértelműen elismeri a haszonélvezet végrendeleti alapításának lehetőségét, a Fővárosi Törvényszék erre nem volt tekintettel;
– 2007-ben a BKKB jogerős ítélete az indítványozó javára szólt a végrendeleti juttatással kapcsolatban, ezt a jogerős ítéletet a Fővárosi Törvényszék nem vette figyelembe;
– az örökhagyó halálától számítva összesen 18 évig húzódott az örökösödési ügy, ezért az ésszerű időn belüli elbírálás követelménye is sérült.
[6]	Az indítványozó a Legfelsőbb Bíróság eseti döntéseivel, valamint a Magyar Országos Közjegyzői Kamara (a továbbiakban: MOKK) elnökétől kért állásfoglalással támasztotta alá azt, hogy a joggyakorlat jól ismeri és elfogadja azt a gyakorlatot, hogy az örökhagyó végrendeletében haszonélvezeti jogot juttat valamely örökösének a hagyatékába tartozó dolog fölött. Ennek a gyakorlatnak a figyelmen kívül hagyásával álláspontja szerint a Fővárosi Törvényszék az örökléshez való, Alaptörvényben rögzített jogát sértette.
[8]	1. Az Alkotmánybíróság mindenekelőtt megvizsgálta, teljesültek-e az indítvány befogadásának az Abtv.-ben meghatározott formai és tartalmi feltételei.
[9]	2. Az Abtv. 52. § (1) bekezdése értelmében az indítványnak határozott kérelmet kell tartalmaznia. Az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasz esetén a kérelem az 52. § (1b) bekezdésnek való megfelelés esetén minősül határozottnak.
[10]	Az indítványozó az Abtv. előírásainak megfelelően megjelölte az Abtv.-nek az Alkotmánybíróság hatáskörét, valamint az indítványozó jogosultságát megalapozó rendelkezéseit. Az Alkotmánybíróság itt jegyzi meg, hogy az indítványozó indítványának jogalapjaként az Abtv. 26. § (1) bekezdését jelölte meg, annak természetéből azonban – mivel bírói döntés ellen irányul – egyértelműen következik, hogy az Abtv. 27. §-a szerinti panaszról van szó. Az indítványozó megjelölte azt, hogy mely Alaptörvényben biztosított joga sérült. Sérelmének lényegét az örökléshez való jogra, valamint a tisztességes eljáráshoz való jogra hivatkozással indokolta. Emellett megjelölte a vizsgálandó bírói döntést, és kifejezetten kérte annak megsemmisítését. Az indítványozó jogosultnak tekinthető, hiszen a bírósági eljárásban félként vett részt, az ügy pedig jogát, jogos érdekét érinti.
[11]	Az Abtv. 27. § a) pontja értelmében az alkotmányjogi panasz eljárás megindításának feltétele az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogának sérelme. Az indítványozó az örökléshez való jogra hivatkozott, melynek korlátozásáról – a végintézkedés alapján való öröklés esetére vonatkozóan – az Alkotmánybíróság megállapította, hogy egybeesik az örökhagyó tulajdonhoz való alkotmányos jogának – közelebbről: végrendelkezéshez való jogának – korlátozásával. Az Alkotmánybíróság tehát az alapjogi sérelmet a tulajdonhoz való jog viszonylatában tartja vizsgálandónak, ennélfogva az indítványozónak az Abtv. 27. § a) pontja szerinti érintettségét ezen alapjog alapján tartja megalapozottnak.
[12]	Az indítvány megfelel az Abtv. 27. § b) pontjában előírt feltételnek: az indítványozó kimerítette a rendes jogorvoslati lehetőségeket, a támadott végzés ellen további rendes jogorvoslatnak nincs helye.
[13]	Teljesült az Abtv. 30. § (1) bekezdésében előírt feltétel is. Az indítványozó 2014. október 13-án vette át a támadott ítéletet, a panasz postai úton történő feladására pedig 2014. december 8-án került sor.
[14]	Az indítvány megfelelt az Abtv. 29. §-ában támasztott tartalmi követelménynek: a haszonélvezeti jog korlátolt dologi jog, amelyet a tulajdonos alapíthat a dolgán a jogosult számára. A haszonélvezeti jog végintézkedés általi adása mint a tulajdon fölötti rendelkezés egy sajátos módja, valamint ennek az örökléshez való joghoz fűződő kapcsolata alapvető alkotmányjogi jelentőséggel bír.
[15]	Az indítvány megalapozott.
[16]	1. Az Alkotmánybíróság először összefoglalta a végintézkedésen alapuló öröklés főbb sajátosságait, különös tekintettel a favor testamenti elvének érvényesülésére és korlátaira.
[17]	A Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) a végintézkedés három formáját szabályozza: a végrendeletet, az öröklési szerződést és a halál esetére szóló ajándékozást. Az öröklési szerződés lényege az, hogy az örökhagyó arra kötelezi magát, hogy a vele szerződő felet tartás vagy életjáradék fejében örökösévé teszi [régi Ptk. 655. § (1) bekezdés]. A halál esetére szóló ajándékozásra mint az ajándékozási szerződés egy speciális esetére a törvény azt írja elő, hogy a szerződés alakiságaira az öröklési szerződés alakiságai az irányadóak, egyebekben az ajándékozás szabályait kell alkalmazni [régi Ptk. 659. § (1) bekezdés].
[18]	A végrendeletben az örökhagyó halála esetére rendelkezhet vagyonáról vagy annak egy részéről. A régi Ptk. eltérést nem tűrően rögzíti, hogy végrendelkezni csak személyesen lehet. A végrendelet egyoldalú jognyilatkozat, nem szerződés, ebből következően az örökhagyó nyilatkozatával létrejön, halálával pedig hatályosul is. A Legfelsőbb Bíróság az örökhagyó halála idején irányadó, PK 85. számú állásfoglalásának a) pontjában megállapította, hogy „az okirat végrendeleti jellegének megállapításához legalább annyi szükséges, hogy külsőleg az örökhagyótól származóként jelentkezzék, és halál esetére szóló nyilatkozatot tartalmazzon, amelyből a végrendeleti minőség kitűnik”. Ugyanennek az állásfoglalásnak a b) pontjában kijelentette a Legfelsőbb Bíróság azt is, hogy valamely alaki kellék hiánya a végrendeletet „nem fosztja meg jogi létezésétől, hanem csupán érvénytelenné teszi”, ez pedig csak az érdekelt hivatkozása esetén vehető figyelembe.
[19]	A végrendelet tárgyának meghatározására nézve a Legfelsőbb Bíróság PK 82. számú – az 1/2014. polgári jogegységi határozat alapján aPolgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) alkalmazása során nem irányadó – állásfoglalása nyújt eligazítást: ennek értelmében a végrendeletet úgy kell értelmezni, hogy az örökhagyó akarata a lehetőség határai között a legmesszebbmenően érvényre jusson, a végrendelet érvényes legyen, és hatályban maradjon. A bírói gyakorlat értelmében ez az eljárás az egyes kifejezések, intézkedések nyelvtani értelmezésén túlmenően a végrendelet egészének összefüggéseiben történő, átfogó vizsgálatát is magában foglalja (pl. a nehezen olvasható kézírás jelentésének tisztázása), emellett a végrendelet tárgyának meghatározásánál lehetőség van a végrendeleten kívüli adatok figyelembevételére (pl. az örökhagyó megnyilvánulásai). A végrendelet tartalmának értelmezésénél irányadó – kifejezetten az akarati elvre tekintettel –, hogy a szavak általánosan elfogatott jelentésével szemben elsőbbséget élvez a végrendelkező saját, a hétköznapitól esetlegesen eltérő nyelvhasználata (BH 1994.365.), egyúttal az általa használt helytelen jogi kifejezéseket is az akaratának megfelelően kell értelmezni. (BH 2013.67.) A végrendelet érvényességét nem érinti az, hogy nem tartalmaz kifejezett, név szerinti örökösnevezést (BH 1986.277.), feltéve, hogy az örökös személye felismerhető, az örökhagyó egyértelműen utal a részesíteni kívánt személyre, s az ekként megjelölt személy kilétéhez kétség sem fér. (BH 2005.214.) Az örökös személyét az örökhagyónak magának kell kijelölnie, azt más személyre nem bízhatja. (BH 2015.66.) Korlátot az jelent, hogy az örökhagyó akaratának figyelembe vétele nem szolgálhat a végrendelet érvénytelenségének orvoslására (BH 2010.247.), továbbá a favor testamenti elve a szóbeli végrendelet létrejöttének megítélése során nem érvényesülhet. (BDT 2014.177.)
[20]	2. A régi Ptk. 629. §-a határozza meg, mely alapvető körülmények fennállása esetén tekinthető érvényesnek az írásbeli magánvégrendelet. A 629. § (1) bekezdése alapján magából az okiratból ki kell, hogy tűnjön annak végrendeleti minősége, valamint keltének helye és ideje. További három – vagylagos – érvényességi kellék az, hogy az okiratot a végrendelkező az elejétől a végéig maga írja és aláírja; illetve azt két tanú együttes jelenlétében aláírja, ha azt már aláírta, az aláírást két tanú előtt a magáénak ismeri el, és a végrendeletet mindkét esetben a tanúk is – e minőségük feltüntetésével – aláírják; vagy az okiratot aláírja, és akár nyílt, akár zárt iratként a közjegyzőnél – végrendeletként feltüntetve – személyesen letétbe helyezi. A 629. § (2) bekezdése a különálló lapokból álló írásbeli magánvégrendelet érvényességéről rendelkezik. A végrendelet érvényességi kellékeinek értelmezése során a Legfelsőbb Bíróság megállapította, hogy a végrendeleti minőség megállapításához elegendő az, ha az örökhagyó által használt kifejezésből a halál esetére szóló rendelkezés kitűnik. (BH 1994.315.) Egy másik ítéletben a Legfelsőbb Bíróság azt jegyezte meg, hogy a téves keltezés önmagában nem alkalmas a végrendelet érvénytelenségének megállapítására. (Pfv.V.22341/1996., Pfv.V.21502/1998.) A keltezés helyét illetően a Legfelsőbb Bíróság rögzítette, hogy a végrendeletből annak kell kiderülnie, hogy az örökhagyó a végrendelkezés helyét kívánja megjelölni. (BH 1997.534.)
[21]	1. Az indítványozó az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésére hivatkozva kifejezetten az örökléshez való jogot nevezte meg panaszában. Az Alkotmánybíróság ezért az alábbiakban az örökléshez való jog tartalmát, valamint az alapvető jogok rendszerében elfoglalt helyét határozta meg.
[22]	Az Alkotmánybíróság érvelését elsősorban az Alaptörvény szövege, másodsorban az Alaptörvény szövegét értelmező alkotmánybírósági gyakorlat határozza meg. Az Alaptörvény a XIII. cikk (1) bekezdésben tesz említést az örökléshez való jogról: „Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez.” Az Alaptörvény tehát a tulajdonhoz való alapvető jogról szóló rendelkezésben szabályozza az örökléshez való jogot is, ez a kontextus pedig arra enged következtetni, hogy az alkotmányozó a tulajdonhoz való jog egy speciális részjogosítványaként tekintett erre a jogra. A magyar Alaptörvénynek ez a megoldása az európai alkotmányok közül mindenekelőtt a német Grundgesetz-cel [„14. cikk (1) A tulajdon és az öröklés biztosított.”] mutat párhuzamot.
[23]	2. Az Alkotmánybíróság kitekintésképpen átnézte a strasbourgi székhelyű Emberi Jogok Európai Bíróságának (a továbbiakban: EJEB) az örökléssel összefüggő gyakorlatát. Ezzel kapcsolatosan a következő észrevételeket tette.
[24]	Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény), illetve annak kiegészítő jegyzőkönyvei nem nevesítik az örökléshez való jogot. Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság utal rá, hogy még az örökléshez való joggal fentebb összefüggésbe hozott tulajdonhoz való jog is csak az első kiegészítő jegyzőkönyvvel (a továbbiakban: kiegészítő jegyzőkönyv), 1952. március 20-án vált az Egyezmény részévé. Ebből kifolyólag az EJEB esetjogában az öröklés mint alanyi jogi jogosultság közvetlenül nem jelenik meg, és csak elvétve fordulnak elő olyan esetek, amelyek során az EJEB valamely, az Egyezmény által védelemben részesített joggal összefüggésben az örökléshez való jog tartalmát is érintette. Ezek közül a legfontosabb a Marckx kontra Belgium-ügyben hozott ítélet, mely az öröklés és a tulajdonhoz való jog összefüggését erősíti meg. Ebben az ügyben a panaszosok, egy anya és házasságon kívül született lánya azt kifogásolták, hogy a belga polgári jogi szabályok olyan rendelkezéseket tartalmaznak, amelyek – egyebek között – az öröklés szempontjából hátrányosan érintik a házasságon kívül született gyermekeket a házasságban születettekhez képest. A döntés idején a belga jog szerint a házasságon kívül született gyermek jogilag csak akkor állt kapcsolatban az anyával, ha az utóbbi elismerte őt gyermekeként, emellett speciális, formális örökbefogadási aktus szükségeltetett ahhoz, hogy a „törvényen kívüli” gyermek teljesen azonos jogállást élvezzen a „törvényes” gyermekkel. Az EJEB úgy találta, hogy ez az állapot a magán- és családi élet tiszteletben tartása követelményének (Egyezmény 8. cikk) önálló, illetve a megkülönböztetés tilalmával (Egyezmény 14. cikk) való együttes sérelmét {EJEB, Marckx kontra Belgium [PC] (6833/74), 1979. június 13., 36–37., 43. 47–48., 59., illetve 62. bekezdés} eredményezi azért, mert a házasságon kívül született gyermek születése pillanatától a „törvényesítő” – azaz a házasságon kívül született gyermeket a házasságban születettel teljesen azonos jogállásra helyező – örökbefogadásig nem élvezhet azonos jogokat a házasságban született gyermekkel. Kapcsolódó érvelésében az EJEB kifejezetten nevesítette az öröklést mint olyan viszonyt, amelynek vonatkozásában a fennálló szabályozás – a megkülönböztetés tilalma, valamint a magán- és családi élet tiszteletben tartása követelményének együttes sérelme alapján – is ellentétes az Egyezmény felhívott rendelkezéseivel. {EJEB, Marckx kontra Belgium [PC] (6833/74), 1979. június 13., 48., továbbá 56–59. bekezdés} Az EJEB az anya vonatkozásában a megkülönböztetés tilalmának és a tulajdonhoz való joggal (kiegészítő jegyzőkönyv 1. cikk) való együttes sérelmét is megállapította azért, mert a szabályozás a nem házas, illetve a házas anyákat egyenlőtlenül jogosítja fel arra, hogy ajándékot vagy örökséget nyújtsanak gyermekeik részére. {EJEB, Marckx kontra Belgium [PC] (6833/74), 1979. június 13., 65. bekezdés}
[25]	Hasonló álláspontot juttatott érvényre az EJEB 2000-ben, a Mazurek kontra Franciaország-ügyben. Ebben a jogvitában a francia polgári jogi kódexnek, a Code Civilnek az öröklés szempontjából hasonlóképpen diszkriminatív rendelkezését mérte az Egyezményhez, és úgy találta, hogy a házasságon kívül, illetve a házasságban született gyermekek közötti, az öröklés szempontjából fennálló különbségtétel a tulajdonhoz való jog és a diszkrimináció tilalmának együttes sérelmét eredményezi {EJEB, Mazurek kontra Franciaország (34406/97), 2000. február 1., 55. bekezdés}. Ezt az álláspontot az EJEB nem sokkal később, a Merger és Cros kontra Franciaország-ítéletben is megerősítette. Ebben az ügyben ugyanaz a kérdés merült fel, ami a Mazurek-ügyben. Az EJEB a házasságon kívül (a szóban forgó ügyben házasságtörés révén) született gyermek öröklésének vonatkozásában kifejezetten a tulajdonhoz való jog és a diszkrimináció tilalma együttes sérelmét találta megállapíthatónak {EJEB, Merger és Cros kontra Franciaország (68864/01), 2004. december 22., 34. bekezdés}, ehhez képest e vonatkozásban nem tartotta szükségesnek a magán- és családi élet tiszteletben tartása, valamint a diszkrimináció tilalma együttes sérelmének a vizsgálatát; ez utóbbi sérelmet az anya és törvénytelen gyermeke közötti ajándékozás diszkriminatív korlátozására nézve állapította meg a testület mindkettőjük vonatkozásában {EJEB, Merger és Cros kontra Franciaország (68864/01), 2004. december 22., 50. bekezdés}.
[26]	1. A nemzetközi gyakorlat bemutatása után az Alkotmánybíróság az örökléshez való joggal összefüggő gyakorlatát elemezte.
[27]	2. Ennek körében az Alkotmánybíróság mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy 2012. január 1-ével az Alaptörvény felváltotta a korábban hatályos Alkotmányt, amelynek következtében az Alkotmánybíróság gyakorlata új normatív alapra helyeződött. Ezzel összefüggésben az Alkotmánybíróság megállapította, hogy az újabb ügyekben felhasználhatja az Alaptörvény hatálybalépése előtt hozott határozataiban szereplő érveket, ha „az Alaptörvény konkrét – az előző Alkotmányban foglaltakkal azonos vagy hasonló tartalmú – rendelkezései és értelmezési szabályai alapján ez lehetséges.” {22/2012. (V. 11.) AB határozat, Indokolás [40]} Figyelemmel arra, hogy az Alaptörvény negyedik módosítása következtében az Alaptörvény Záró és vegyes rendelkezések 5. pontja 2013. április 1-ével kimondta az Alaptörvény hatálybalépése előtt született alkotmánybírósági döntések hatályvesztését („Az Alaptörvény hatálybalépése előtt meghozott alkotmánybírósági határozatok hatályukat vesztik. E rendelkezés nem érinti az ezen határozatok által kifejtett joghatásokat.”), az Alkotmánybíróság ezt az állásfoglalását azzal egészítette ki, hogy „az Alaptörvény hatálybalépése előtt meghozott határozataiban foglalt érvek felhasználását kellő részletességgel indokolni kell. [...] Az Alkotmánybíróság az újabb ügyekben vizsgálandó alkotmányjogi kérdések kapcsán felhasználhatja a korábbi határozataiban kidolgozott érveket, jogelveket és alkotmányossági összefüggéseket, ha az Alaptörvény adott szakaszának az Alkotmánnyal fennálló tartalmi egyezése, az Alaptörvény egészét illető kontextuális egyezősége, az Alaptörvény értelmezési szabályainak figyelembevétele és a konkrét ügy alapján a megállapítások alkalmazhatóságának nincs akadálya, és szükségesnek mutatkozik azoknak a meghozandó döntése indokolásába történő beillesztése.” {13/2013. (VI. 17.) AB határozat, Indokolás [31]–[32]}
[28]	Az örökléshez való jogot a hatályon kívül helyezett Alkotmány önálló rendelkezésben, a 14. §-ban védte („Az Alkotmány biztosítja az öröklés jogát.”). A 2012. január 1-ével hatályba lépett Alaptörvény egy mondatba foglalja a tulajdonhoz és az örökléshez való jogot („Mindenkinek joga van a tulajdonhoz és az örökléshez.”). A szövegezési megoldások eltérése azonban nem eredményezi azok lényegi különbözőségét. A tulajdonhoz, illetve az örökléshez való jog azonos mondatban való feltüntetése nem változtat azon, hogy éppúgy két alapvető jog kerül nevesítésre, mintha külön szakaszokba iktatta volna őket az alkotmányozó. Az örökléshez való jogot az Alkotmány és az Alaptörvény egyező tartalommal biztosította. Az Alkotmánybíróság ezért úgy ítéli meg, hogy a 2012 előtti, az örökléshez való joggal összefüggő gyakorlatában található érvek felhasználhatók az Alaptörvényben foglalt szabályozás értelmezése során is.
[29]	3. Az öröklési jogviszony két fő alanya az örökhagyó, valamint az örökös. Ennek megfelelően az örökléshez való jog mint alanyi jog is kétféle jogosultságot foglal magában. Az egyik jogosultság az örökhagyó azon joga, hogy vagyonának halála utáni sorsáról tetszése szerint rendelkezzen. Az örökhagyó ilyen rendelkezésének elsődleges eszköze a végrendelet, ugyanakkor a jogrendszer más hasonló, a vagyon halál utáni sorsának meghatározását lehetővé tévő jogintézményt is elismer (jelesül az öröklési szerződést és a halál esetére szóló ajándékozást). Az Alkotmánybíróság a gyakorlatában ezt nevezte aktív öröklési jognak, és úgy ítélte meg – a szerződési szabadsággal analógiát vonva –, hogy „[e]z a jogosultság az Alkotmány 13. §-ában biztosított tulajdonhoz való jog védelmi körébe tartozik.” Az örökléshez való jog második aspektusa – a passzív öröklési jog – az örökösnek az öröklés útján történő tulajdonszerzéshez való joga.
[30]	4. A jelen alkotmányjogi panasz ügyben az örökhagyó végrendeleti úton, halála esetére kívánta feljogosítani az ingatlanrész haszonélvezetére az indítványozót. A fentiek alapján végrendeleti öröklés esetén az örökhagyó végrendelkezési joga érintett, ami a tulajdonnal való rendelkezés egyik formája, ebből következően az aktív öröklési jog szervesen összefügg a tulajdonhoz való joggal, és annak összefüggésrendszerében vizsgálandó. Az Alaptörvény szövege és az Alkotmánybíróság gyakorlata ezt vitathatatlanul alátámasztja, de ezt a megállapítást támasztja alá az a tény is, hogy az Európai Unió tagállamainak alkotmányai, amennyiben az örökléshez való jogot nevesítik, azt kivétel nélkül a tulajdonhoz való joggal azonos rendelkezésben (cikkben, bekezdésben vagy mondatban) teszik. Ugyanebbe az irányba mutat az EJEB gyakorlata is, melynek alapján az aktív öröklési jog fogalomkörébe tartozó bizonyos sérelmek a tulajdonhoz való jog alapján is megállapíthatók (jellemzően más alapjog sérelmével együttesen). A végrendeleti örökös öröklési joga egybeesik az örökhagyó alkotmányos jogát érő sérelemmel, az örökhagyó végrendelkezési szabadságának korlátozása pedig a tulajdon fölötti rendelkezés korlátozása. Az Alkotmánybíróság ezért a továbbiakban a tulajdon korlátozásával összefüggő megállapításait ismertette.
[31]	5. A tulajdonhoz való jog tartalmának legalaposabb kifejtését a 64/1993. (XII. 22.) AB határozat tartalmazza, melynek 2012 utáni alkalmazhatóságát az Alkotmánybíróság számos határozata megerősítette. {18/2015. (VI. 15.) AB határozat, Indokolás [26]; 25/2015. (VII. 21.) AB határozat, Indokolás [59]} Eszerint a tulajdonhoz való jog fogalma „nem azonosítható az absztrakt polgári jogi tulajdon védelmével; azaz sem a birtoklás, használat, rendelkezés részjogosítványaival, sem pedig negatív és abszolút jogként való meghatározásával. Az alapjogként védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és magánjogi korlátokkal együtt kell érteni. Az alkotmányos tulajdonvédelem terjedelme mindig konkrét; függ a tulajdon alanyától, tárgyától és funkciójától, illetve a korlátozás módjától is. A másik oldalról nézve: ugyanezen szempontoktól függően az adott fajta közhatalmi beavatkozás alkotmányos lehetősége a tulajdonjogba más és más.” [64/1993. (XII. 22.) AB határozat, ABH 1993, 369, 179.] A polgári jogi tulajdonfogalomtól való elhatárolás azonban nem eredményezi a tulajdonjog részjogosítványai alkotmányos védelmének teljeskörű hiányát. A tulajdonhoz való jog – azon belül a tulajdonjog részjogosítványainak – korlátozása akkor alkotmányellenes (alaptörvény-ellenes), ha az elkerülhetetlen, tehát kényszerítő ok nélkül történik, továbbá, ha a korlátozás súlya a korlátozással elérni kívánt célhoz képest aránytalan. Az állam egyfelől – az alkotmányos kivételek lehetőségétől eltekintve – köteles tartózkodni a magán- vagy jogi személyek tulajdonosi szférájába való behatolástól, másfelől köteles megteremteni azt a jogi környezetet, azt az intézményi garanciát, amely a tulajdonhoz való jogot diszkrimináció nélkül működőképessé teszi. {3009/2012. (VI. 21.) AB határozat, Indokolás [50]} Mindemellett az Alkotmánybíróság megállapította, hogy alapjogi védelem illeti meg azt is, akinek a tulajdonszerzéshez kétségtelen jogcíme van. A jogcím akkor kétségtelen, ha az egyértelmű” {3387/2012. (XII. 30.) AB végzés, Indokolás [16]; 3177/2014. (VI. 18.) AB végzés, Indokolás [24]}
[32]	1. Panaszában az indítványozó arra hivatkozott, hogy az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdése által védett örökléshez való joga sérül, mégpedig azért, mert a polgári jog nem ismeri akadályát annak, hogy az örökhagyó a végrendeleti örököst a hagyaték tárgyán való haszonélvezeti jogban részesítse halála esetére, a Fővárosi Törvényszék azonban ennek ellenére megtagadta tőle a hagyatékban való részesedésnek ezt a módját. Az Alkotmánybíróság azonban kimutatta, hogy a végrendeleti örökös örökléshez való jogának sérelme az örökhagyó végrendelkezéshez való jogának sérelmével esik egybe, ami a tulajdonnal való rendelkezési jog eseteként fogható fel. Ezért az indítványt az örökhagyónak a tulajdonnal való rendelkezési joga alapján bírálja el.
[33]	2. Az indítványozó álláspontjának alátámasztására beszerezte a MOKK elnökének állásfoglalását. A MOKK elnöke ebben – elsősorban a Ptk.-ra támaszkodva – ismertette a tulajdonhoz való jog tartalmát, és rámutatott arra, hogy a tulajdon fölötti rendelkezési jog a halál esetére való rendelkezést is magában foglalja, a végintézkedési szabadság elvéből pedig az következik, hogy a tulajdonos (örökhagyó) végintézkedésében nemcsak vagyonának egészéről, hanem annak egy részéről is rendelkezhet, ebbe pedig beletartozik az, hogy a tulajdonában lévő vagyontárgyak egyes részjogosítványait ruházza át másra. Az állásfoglalás az özvegyi haszonélvezettel illusztrálja azt, hogy a tulajdonjog részjogosítványai is átruházhatók. Ezután arra mutat rá, hogy a haszonélvezeti jog létrejöttének egyik módja a szerződés, amely alatt a végintézkedést is érteni kell.
[34]	A MOKK elnöke felhívja a figyelmet arra, hogy az általa vázolt értelmezést megerősíti a régi Ptk. egy kommentárja, valamint a bírói gyakorlat is. Egyúttal hangsúlyozza, hogy a végrendelettel alapított haszonélvezeti jog a közjegyzői gyakorlatban ismert, elfogadott, és viszonylag gyakori megoldás, mellyel szemben a bíróságok részéről sem merült fel elvi kifogás. Végkövetkeztetése az, hogy az olyan értelmezés, amely a tulajdonjog egyes részjogosítványai tekintetében a halál esetére szóló átruházást korlátozná, ellentétes az Alaptörvény XIII. cikkével és a polgári jog előírásaival.
[35]	3. Az Alkotmánybíróság az alábbiakra mutat rá.
[36]	A polgári jogi tulajdon három klasszikus részjogosítványa a birtoklás joga, a használat és a hasznok szedésének joga, valamint a rendelkezési jog, amit az Alkotmánybíróság is rögzített. A régi Ptk. 94. § (1) bekezdése kimondja, hogy minden birtokba vehető dolog tulajdonjog tárgya lehet. A régi Ptk. 98. § megállapítja, hogy a tulajdonost megilleti a birtoklás joga és a birtokvédelem. A régi Ptk. 112. § (1) bekezdése rögzíti, hogy a tulajdonost megilleti az a jog, hogy a dolog birtokát, használatát vagy hasznai szedésének jogát másnak átengedje, a dolgot biztosítékul adja vagy más módon megterhelje, továbbá hogy tulajdonjogát másnak átengedje vagy azzal felhagyjon. A rendelkezési jog a legtágabb értelemben a tulajdonosnak az a joga, hogy a dologra nézve polgári jogviszonyokat létesíthessen, vagy a tulajdonjogot ezen kívül is megszüntethesse. Ebben a megfogalmazásban hallgatólagosan benne van a halál esetére szóló rendelkezés lehetősége, hiszen polgári jogi jogviszonyok mind élők között, mind halál esetére létrehozhatók. Ezt az álláspontot kifejezetten is megerősíti az a szakirodalmi megállapítás, amelynek értelmében a rendelkezési jog klasszikus tartalma szerint a tulajdonost megilleti az élők közötti és halál esetére szóló átruházás joga, a dolog megterhelésének – azon idegen dologbeli jog alapításának – joga.
[37]	A haszonélvezeti jog a korlátolt dologi jogok közé tartozik. A régi Ptk. 157. § (1) bekezdése értelmében a haszonélvezet jogosultja a más személy tulajdonában álló dolgot birtokában tarthatja, használhatja és hasznait szedheti. A haszonélvezeti jog in rem védelmet élvez, vagyis a haszonélvezőt joggyakorlásában senki nem akadályozhatja – még maga a tulajdonos sem, akit a 157. § (2) bekezdése alapján az (1) bekezdésben felsorolt jogok csak annyiban illetnek meg, amennyiben a jogosult azokkal nem él. A régi Ptk. 158. § (1) és (2) bekezdése a haszonélvezet keletkezésének három módját nevesíti: a szerződést, a jogszabály rendelkezését, valamint a bírósági vagy hatósági rendelkezést.
[38]	E rendelkezések puszta szövegéből nem derül ki, hogy haszonélvezeti jog alapítható-e halál esetére. Azonban a magyar jogrendszer valamilyen formában régóta ismerte és elismerte ennek lehetőségét. Erre enged következtetni az, hogy az 1928-as Magánjogi törvényjavaslat 1925. §-a nevesítette a közvetlen (dologi) hagyomány intézményét, melynek egyik esete az, ha az örökhagyó valamely egyedileg meghatározott dolgát vagy jogát terhelő jog közvetlenül keletkezik (Fabinyi Tihamér: Magyar magánjog mai érvényében IV. rész, Grill Károly Könyvkiadóvállalata, Budapest, 1935, 446. o.); és az is, hogy Szladits Károly 1935-ben úgy fogalmazott a hagyományrendelés jellemzése során: „[a]z örökhagyó hagyományul rendelheti saját dolgát vagy jogát (pl. követelését: legatum nominis), vagy dologi jogot alapíthat javára (pl. haszonélvezetet)”. (Szladits Károly: A magyar magánjog vázlata II. rész, Grill Károly Könyvkiadóvállalata, Budapest, 1935, 443. o.)
[39]	A későbbi – az indítványozó által is hivatkozott – bírói gyakorlat ugyancsak számolt a haszonélvezeti jog halál esetére szóló alapításának lehetőségével. Egy 1989-es bírósági döntés megállapította, hogy „[a] végrendeletben biztosított haszonélvezeti jog és a törvényen alapuló haszonélvezeti jog – az ún. özvegyi jog – nem azonos joghatású jogintézmények. A végrendeletben biztosított holtig tartó haszonélvezeti jog ugyanis a túlélő házastárs újabb házasságkötésével nem szűnik meg – szemben az özvegyi joggal [...].” (BH 1989.12.) Egy későbbi ügyben érvényesnek bizonyult az a szóbeli végrendelet, amely szerint „Haszonélvezet I. I.-nére száll!”. (BH 1995.34.) A Legfelsőbb Bíróság e jogértelmezése később is megerősítést nyert (BH 2001.322.), és változatlan maradt a Kúria gyakorlatában is: egy ügyben az örökhagyó írásbeli magánvégrendeletével a törvényes öröklésre jogosult gyermekét nevezte meg általános örököséül azzal, hogy a házastársa holtig tartó haszonélvezeti jogot örököljön. Ennek során nem merült fel a haszonélvezeti jog végrendeleti alapításának kizártsága: „[a]z örökhagyó [...] egy végrendeletet fogalmazott meg, amikor úgy rendelkezett, hogy túlélő házastársa holtig tartó haszonélvezeti jogot örököljön valamennyi ingatlan-hagyatékán. [...] Ezek a rendelkezések jellegüknél fogva önállóan is megtehetők[.]” (BH 2015.7.)
[40]	A polgári jogi kommentárok – ha szót ejtenek róla – megerősítik ezt az álláspontot, és következetesen a haszonélvezet alapításának eseteként nevesítik a végrendelettel alapított haszonélvezet. Ez az álláspont nemcsak a régi Ptk., hanem az új Ptk. értelmezésénél is irányadó, melynek egy kommentárja a szerződéssel alapított haszonélvezet kapcsán megállapítja: haszonélvezeti jogot egyedül a tulajdonos alapíthat. Az erre irányuló kötelezettség egyébként mind az élők közötti, mind a halál esetére szóló jogügyletbe belefoglalható.
[41]	Bár az új Ptk. rendelkezései a jelen ügyben a fentebb kifejtetteknek megfelelően nem irányadóak, az Alkotmánybíróság indokoltnak tartja megjegyezni, hogy míg a szerződéssel létrehozott haszonélvezet kapcsán a régi Ptk. 158. § (1) bekezdése úgy fogalmazott, „[s]zerződés alapján haszonélvezet azzal keletkezik, hogy a dolgot átadják”, addig az új Ptk. 5:146. § (1) bekezdését a következőképpen szövegezte meg a jogalkotó: „[h]aszonélvezeti jog létrejöttéhez az erre irányuló szerződésen vagy más jogcímen felül a dolog birtokának átruházása [...] szükséges”. Az új Ptk. tehát a haszonélvezet létrehozásánál utal a szerződésen kívüli „más jogcímekre” is. A polgári jog dogmatikája szerint a végrendelet mint a végintézkedés egyik formája nem szerződés – szemben az öröklési szerződéssel és a halál esetére szóló ajándékozással –, hanem egyoldalú jognyilatkozat. Az új Ptk. megfogalmazása arra enged következtetni, hogy a jogalkotó a tulajdon fölötti rendelkezés – közelebbről: annak haszonélvezettel való terhelésének – formáit nem akarta kizárólag a szerződésekre korlátozni. Ezzel a megállapítással összhangban áll az a tény, hogy a joggyakorlat sok évtizede lehetőséget nyújt a haszonélvezeti jog végintézkedéssel való alapítására.
[42]	Mindebből levezethető, hogy a magyar jogrendszer egyértelműen és következetesen lehetővé teszi azt, hogy az örökhagyó végintézkedés (végrendelet) útján haszonélvezetet alapítson valamely jogosult részére.
[43]	4. Az Alaptörvény 28. cikke azt a követelményt támasztja a bíróságokkal szemben, hogy azok a jogalkalmazás során a jogszabályok szövegét elsősorban azok céljával és az Alaptörvénnyel összhangban értelmezzék, továbbá az Alaptörvény és a jogszabályok értelmezésekor azt kell feltételezni, hogy a józan észnek és a közjónak megfelelő, erkölcsös és gazdaságos célt szolgálnak. Ennek alapján, bár az Alkotmánybíróság nem rendes jogorvoslati fórum, amely előtt a jogerős bírói döntés jogszerűsége tovább vitatható, a testület feladatkörébe tartozik az Alaptörvénnyel konform bírósági jogértelmezés kialakítása, melynek egyik eszköze az Abtv. 27. § szerinti alkotmányjogi panasz. {14/2015. (V. 26.) AB határozat, Indokolás [51]} A polgári jog öröklési szabályainak célja az, hogy formai és tartalmi keretet adjanak a tulajdon halál esetén való átszállásának, és meghatározzák azt, hogy az örökhagyó milyen módon bírhat ráhatással erre az átszállásra. A jogalkotó az Alaptörvény és az alkotmánybírósági gyakorlat alapján széles mozgástérrel bír e szabályok kialakítása terén, ami magában foglalja az alkotmányosan indokolható korlátozások előírását is. A végrendelkezés eltérést nem engedő polgári jogi szabályai maguk is részben a favor testamenti elvét szolgálják azáltal, hogy olyan biztosítékokat követelnek meg, amelyek alapján könnyebben megállapítható, hogy a végrendelet az örökhagyótól származik, illetve az ő akaratából létezik (pl. az örökhagyó aláírásának megkövetelése, az örökhagyó általi megsemmisítés hatálytalanító hatása), ezeken a feltételeken túlmenően pedig a polgári jog az örökhagyóra hagyja a végrendelet tartalmának kialakítását, ami megfelel a tulajdonnal való rendelkezés alkotmányos jogának. A haszonélvezeti jog, bár korlátolt dologi jog, erős jogosítványokkal ruházza fel a jogosultat, melyeket a jogrendszer – a haszonélvezet in rem jellegéből kifolyólag – mindenkivel szemben véd, ideértve magát a tulajdonost is. Könnyen elképzelhető, hogy az örökhagyó valamely ingatlanának tulajdonjogát meghatározott örökösökre kívánja hagyni, avagy a tulajdonjogról egyáltalán nem is rendelkezik – a törvényes öröklés rendjére bízva annak átszállását –, azonban biztosítani kívánja, hogy valamely nevezett örökös életében élvezhesse az ingatlant. Egyúttal az örökhagyó a tulajdonában lévő lakrész sorsáról oly módon rendelkezett, ami ismert volt a magyar jogrendszerben. A Fővárosi Törvényszék nem mutatott fel olyan alkotmányos indokot, illetve közérdeket, amely az örökhagyó e rendelkezési jogának a támadott ítéletben meghatározott korlátozását megalapozná.
[44]	A Fővárosi Törvényszéknek az az érvelése, hogy haszonélvezet nem alapítható halál esetére, nem önmagában azért ütközik az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésébe, mert ellentétes a régi Ptk. értelmezésének bevett gyakorlatával – ennek vizsgálata nem az Alkotmánybíróság hatáskörébe tartozik –, hanem azért, mert alkotmányos indok nélkül korlátozza az örökhagyót abban, hogy a tulajdonába tartozó dolog fölött a jogrendszer nyújtotta keretek között rendelkezzen. Az Alkotmánybíróság ennek kapcsán hangsúlyozza: ebből nem következik az, hogy az Alaptörvény alapján a tulajdonosoknak alanyi joga lenne arra, hogy megkötés nélkül rendelkezzenek a tulajdonukba tartozó dolgok sorsa fölött. A 64/1993. (XII. 22.) AB határozat megállapította, hogy az alapjogként védett tulajdon tartalmát a mindenkori (alkotmányos) közjogi és magánjogi korlátokkal együtt kell érteni. Figyelembe kell venni azt is, hogy a tulajdonhoz való jog az egyetlen olyan alapjog, amelyet a közérdekre hivatkozva lehet korlátozni – ezt az Alkotmánybíróság már 2012 előtt is kiemelte –, és ezt a sajátosságot a korábbi Alkotmányhoz képest az Alaptörvény még hangsúlyosabbá teszi azáltal, hogy előírja: „[a] tulajdon társadalmi felelősséggel jár” {25/2015. (VII. 21.) AB határozat, Indokolás [59]} A támadott bírói döntés alkotmányosságát az Alkotmánybíróság e mindenkori korlátok között ítélte meg, és ennek során jutott a jelen következtetésre.
[45]	Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítéletét az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdése alapján megsemmisítette.
[46]	5. Az Alkotmánybíróság fontosnak tartja megjegyezni, hogy e határozata nem érinti a haszonélvezeti jog mértékének bírósági megállapítását, illetve annak lehetőségét. A jelen alkotmányjogi panasz eljárás alapjául szolgáló pereskedés során az egyes bíróságok vitatták a haszonélvezet terjedelmét, a Fővárosi Törvényszék pedig a támadott ítélet indokolásában – mellékesen – utalt arra, hogy sem a haszonélvezet tárgyában előterjesztett kereseti kérelem, sem a BKKB-nak a haszonélvezeti jogot a perbeli ingatlan 15/100 hányadára megállapító ítélete nem szolgálhatna ingatlan-nyilvántartási bejegyzés alapjául, mert azok nem tartalmazzák, hogy a haszonélvezet mely tulajdonosok tulajdoni hányadát milyen mértékben terhelné. A támadott ítélet perdöntő érve az, hogy haszonélvezet egyáltalán nem alapítható halál esetére; a jelen alkotmánybírósági határozatban foglalt megsemmisítés ennek alaptörvény-ellenességén alapul. Egyebekben a végrendelet rendelkezéseinek és azok érvényesíthetőségének megállapítása alkotmányjogi relevancia híján a rendes bíróságok hatáskörébe tartozik, az indítvány pedig nem tartalmaz olyan érvelést, ami ebben a vonatkozásban az Alkotmánybíróság beavatkozását indokolná.
[47]	6. Az indítványozó a Fővárosi Törvényszék ítéletét az Alaptörvény XXIV. cikk (1) bekezdésével is ellentétesnek vélte. Azonban az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata az, hogy ha megállapítja a támadott aktus alaptörvény-ellenességét az Alaptörvény valamely rendelkezése alapján, akkor az Alaptörvény többi előírásával való esetleges ütközést nem vizsgálja érdemben. {12/2015. (V. 14.) AB határozat, Indokolás [32]; 28/2015. (IX. 24.) AB határozat, Indokolás [35]} A jelen esetben a támadott ítéletnek az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésébe ütközése szükségtelenné tette a XXIV. cikk (1) bekezdésének fényében való vizsgálatot, így attól az Alkotmánybíróság eltekintett.
[48]	7. Az Abtv. 43. § (4) bekezdése szerint az Alkotmánybíróság a bírói döntés megsemmisítése esetén megsemmisítheti a döntéssel felülvizsgált más bírósági vagy hatósági döntéseket is.
[49]	Az indítványozó alkotmányjogi panaszában a Fővárosi Törvényszék 43.Pf.634.260/2014/4. számú ítélete mellett a BKKB 2.P.XI.20.777/2011/37. számú ítéletének megsemmisítését is kérte. Az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz való jog sérelmét eredményező jogértelmezést azonban csak a Fővárosi Törvényszék támadott ítélete tartalmazza; a tulajdonhoz való jog sérelme és a BKKB támadott ítélete között nincs alkotmányos összefüggés {Vö. 14/2015. (V. 26.) AB határozat, Indokolás [55]}, emellett ezt az alapjogsérelmet a Fővárosi Törvényszék ítéletének megsemmisítése orvosolja. {Vö. 24/2015. (VII. 7.) AB határozat, Indokolás [29]} Az Alkotmánybíróság mindezekre tekintettel nem tartja indokoltnak az Abtv. 43. § (4) bekezdésének alkalmazását.
[50]	8. Az Alkotmánybíróság a határozat Magyar Közlönyben történő közzétételét az Abtv. 44. § (1) bekezdésének második mondata alapján rendelte el.
[51]	A határozat rendelkező részével és az ahhoz kapcsolódó indokolással alapvetően egyetértek, ugyanakkor a határozat indokolását az alábbiakkal tartom szükségesnek kiegészíteni.
[52]	1. A vizsgált ügy álláspontom szerint alkalmat adott volna arra, hogy az Alkotmánybíróság az Alaptörvény XIII. cikkének (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz és örökléshez való alkotmányos jogokhoz kapcsolódóan kitérjen a közvetett horizontális hatály (Drittwirkung) kérdésére is.
[53]	A vizsgált esetben a valódi panasz tárgyát képező magánjogi tárgyú ügyben meghozott bírósági döntés már a rendes bírósági eljárásban is szoros kapcsolatban állt az Alaptörvény XIII. cikkének (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz és örökléshez való jogokkal. A bíróság támadott döntésben foglalt jogértelmezése közvetlenül érintette a végrendeleten alapuló aktív örökléshez való jog alkotmányos védelmi körét, amely az örökhagyó, mint tulajdonos tulajdonjogából eredő, halál esetére szóló rendelkezési jogán keresztül alapjogi védelem alatt áll. A bírói döntésben foglalt jogértelmezés – ahogyan arra a határozat indokolása helyesen rámutat – a végrendeleten alapuló passzív öröklési jog sérelmét (a panaszos kizárását abból, hogy a végrendeleti úton alapított haszonélvezeti jog tekintetében örökössé válhasson) is okozta. A felek magánjogi (öröklési jogi) jogviszonyában felmerült jogvita elbírálása során a rendes bíróságnak – felismerve az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésének az ügyben fennálló érintettségét – az említett alaptörvényi rendelkezéssel összhangban kellett volna értelmeznie az irányadó anyagi jogot, az Alaptörvény 28. cikkének megfelelő jogértelmezéssel (verfassungskonforme Auslegung) kellett volna érvényt szereznie a felek magánjogi jogvitájában az Alaptörvényben foglalt tulajdonhoz és örökléshez foglalt jogoknak. A tulajdonhoz és az örökléshez való alkotmányos jogok „átsugárzó hatását” (Ausstrahlungswirkung) a felek magánjogi (öröklési jogi) jogviszonyából származó jogvitás ügyben a rendes bíróságnak érvényesítenie kellett volna a döntésében. Amint erre a külföldi szakirodalom is rámutat: „az Alaptörvény objektív értékei minden jogterületet áthatnak, ideértve a magánjogot is […]. Az Alaptörvény objektív értékeit a bíróságok érvényesítik.” (Vö. Donald P. Kommers: The Constitutional Jurisprudence of the Federal Republic of Germany. Durham 1997, 368. o.)
[54]	Az Alkotmánybíróság „valódi” alkotmányjogi panasz hatáskörben alkotmányos kontrollt gyakorol a rendes bíróság döntésében foglalt jogértelmezés fölött, ezzel a felek magánjogi jogviszonyából (a vizsgált ügyben öröklési jogi jogviszonyából) eredő jogvitás ügyben az ahhoz szorosan kapcsolódó alapjogok „átsugárzó hatásának” a rendes bíróságok által történő figyelembe vételét az alapjogi jogvédelem rendes bíróságok által történő érvényesítését is kontrollálja.
[55]	A jelen ügyben a rendes bíróság az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz és örökléshez való alkotmányos jogoknak a felek magánjogi jogviszonyára – és az ebből eredő a rendes bíróság elé vitt jogvitájára – való „átsugárzó hatását” a jogértelmezése során figyelmen kívül hagyta, az alapjogi szempontok feltárása és figyelembe vétele nélkül hozta meg a döntését. A jelen ügyben az érintett alkotmányos jogok közvetett horizontális hatályának és ezen keresztül az alapjogi szempontoknak a figyelmen kívül hagyása kizárta az említett alkotmányos jogok rendes bírósági védelmét. Álláspontom szerint tehát a jelen ügyben az érintett alapjogok közvetett horizontális hatályának a rendes bíróság általi figyelmen kívül hagyása a rendes bírósági úton megvalósuló alapjogvédelem lehetőségét vette el a panaszostól: annak a lehetőségét, hogy a magánjogi jogvita eldöntése során a rendes bíróság az alkalmazandó anyagi jogot az Alaptörvény érintett rendelkezéseivel (alapjogaival) összhangban állóan, azoknak érvényt szerezve értelmezze és alkalmazza.
[56]	2. Fontosnak tartom továbbá jelezni azt, hogy véleményem szerint szükséges lett volna kidolgozni az örökléshez való alapjog Alaptörvénynek megfelelő új dogmatikáját.
[57]	Mint az a jelen ügyből is világosan kiderül, a „valódi” alkotmányjogi panasz új intézménye az Alkotmánybíróság korábbi – kizárólag az alkotmányos tulajdonjogból eredeztetett – dogmatikájára is szükségképpen kihatással van, azonban ezt a többségi határozat nem vette kellő súllyal figyelembe.
[58]	Az Alkotmánybíróság korábbi gyakorlatában a végrendeleti öröklés jogát (mind aktív, mind passzív oldalról) kizárólag az aktív végrendelkezési jog védelmén keresztül védte, méghozzá úgy, hogy azt lényegében a tulajdonhoz való jog védelmével azonosította. A „valódi” alkotmányjogi panasz megjelenésével azonban ez a korábbi dogmatika már nem teljes mértékben kielégítő, hiszen a passzív végrendelkezési jog jogosultja csak saját jogsérelmére hivatkozva fordulhat alkotmányjogi panasszal az Alkotmánybírósághoz. Az alapjogi védelem teljességének biztosítása érdekében ebben az esetben azonban az örökléshez való jog védelmét már nem lehet teljes mértékben a tulajdonhoz való jog védelmi körébe vonni, hiszen az örökösnek az örökség megszerzéséig még nincs tulajdonjoga, amit védeni lehetne, azonban alapjogi jogsérelme éppen ebből a helyzetből (a tulajdonjog hiányából) fakad.
[59]	Meglátásom szerint az örökléshez való jog sajátos, és az Alkotmánybíróság által a jövőben kidolgozandó védelmi körének az öröklési jog kodifikált szabályain és a joggyakorlatban kikristályosodott gyakorlatán kell alapulnia, és csak részben kell átfedésben állnia a tulajdonhoz való jog védelmi körével.
[60]	Az Alaptörvény XIII. cikkében szabályozott örökléshez való jog nézetem szerint mind az aktív, mind a passzív örökléshez való jogot alapjogi védelemben részesíti. A passzív örökléshez való jog azonban eloldódik az alkotmányos tulajdonjog dogmatikai gyökerétől, hiszen e körben az Alaptörvény kifejezetten az örökség megszerzését védi, amelyre mint tulajdonszerzésre a tulajdonhoz való alapjog védelmi köre az Alkotmánybíróság irányadó gyakorlata alapján nem terjed ki. Az aktív és a passzív örökléshez való jognak, mint egy egységes, önálló alapjog két aspektusának a fentiek alapján a tulajdonjogtól részben eloldódott, sui generis alapjogi dogmatikával kell rendelkeznie. Ez az önálló dogmatika adhat lehetőséget az örökléshez való alkotmányos alapjog önálló védelmi körének a meghatározására, illetve a korlátozhatóságára vonatkozó önálló mércének egy másik alapjogétól, az alkotmányos tulajdonjogétól eltérő mérceként való alkalmazására.
[61]	Az Alaptörvény XIII. cikkében biztosított örökléshez való jogon mint alkotmányos alapjogon keresztül az Alaptörvény értékrendje átsugárzik a magánjogi dogmatikára azzal, hogy annak körében a favor testamenti elvének, illetve az örökölt javak megszerzéséhez vezető magánjogi dogmatikának Alaptörvényben garantált, alapjogi védelmet nyújt. Ezen alapjogi védelemnek a rendes bíróságoknak és végső soron az Alkotmánybíróságnak kell érvényt szereznie. Ezen alapjogi védelem végső eljárásjogi eszköze az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontjában, illetve az Abtv. 27. §-ában foglalt alkotmányjogi panasz intézménye mint alkotmányos jogorvoslat.
[62]	A fentiek alapján egyes esetekben indokolt lehet az, hogy az Alkotmánybíróság a tulajdonhoz való jog védelmi körén kívül álló, azonban az örökléshez való jog védelmi körébe beletartozó esetekben is érdemi jogorvoslatot biztosítson. Különösen akkor indokolt egy ilyen új típusú alapjogi védelem, ha az örökléshez való (passzív) jog amiatt sérül súlyos mértékben, mert az örököst megfosztja egy, az öröklési joggyakorlatban egyértelműen elismert és lényeges jog öröklésétől.
[63]	Véleményem szerint a jelen esetben fennáll e három fenti feltétel. Egyrészt a haszonélvezeti jog öröklésének lehetőségét magánjogi joggyakorlatunk szilárdan és hosszabb idő óta biztosítja, másrészt egy ingatlanra vonatkozó haszonélvezeti jog lényeges, dologi jogi jószágnak tekinthető (amely a tulajdonjogot is végső soron nuda proprietas-szá teheti), az öröklés folyamatába (az öröklés jogcímén történő tulajdonszerzésbe) való bírói beavatkozás pedig súlyosnak minősíthető, különös tekintettel arra, hogy az eljárás tizennyolc éven keresztül elhúzódott, amely az ügyben érintett haszonélvezeti jognak az idő múlásától nagyban függő természete (főszabály szerint ez a jog a jogosult haláláig áll fenn) miatt különösen súlyosan esik latba.
[64]	A jelen ügyben eljáró bíróság ezt az alkotmányos védelmi helyzetet jogértelmezése és jogalkalmazása során figyelmen kívül hagyta, ami önmagában a bírói döntés alaptörvény-ellenességét eredményezte.
[65]	Mindemellett fontosnak tartom hangsúlyozni, hogy az örökléshez való alkotmányos alapjog természeténél fogva nem korlátozhatatlan alapjog, korlátozására az Alaptörvény I. cikk (3) bekezdésének szabályai vonatkoznak. A jelen ügyben a bíróság jogértelmezése a haszonélvezettel összefüggésben az aktív és a passzív örökléshez való jogot lényegében elvonta, az alapjog tartalmát súlyos mértékben, egy nagy terjedelmű dologi jogi jogosultság öröklésének meghiúsításával korlátozta. Az alapjog lényegi tartalmát érintő, azt elvonó bírói döntés ezért sértette az Alaptörvényt.
[66]	Megjegyzem ugyanakkor, hogy az öröklési jognak a jogalkotó általi alkotmányos korlátozása megengedett lehet. A német alkotmánybíróság (BVerfG) gyakorlatában az örökléshez fűzött adók akkor tekinthetők összeegyeztethetőnek az alkotmányos öröklési joggal, ha ezek a terhek nem olyan mértékűek, hogy eleve kizárnák vagy ellehetetlenítenék az örökség megszerzését, és így tartalmunkban illetve tényleges hatásukban az örökléshez való jog értelmének és funkciójának elveszítésén keresztül annak kiüresedéséhez vezetnének. {BVerfG, Beschl. v. 22.6.1995, 2 Bvr. 552/91, BStBI. II. 1995. 671. (673 f)}
[67]	3. Összegezve az álláspontomat egyetértek azzal, hogy a vizsgált esetben a rendes bíróság döntése sértette az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz és örökléshez való jogokat. Az örökhagyó oldalán sérült az aktív örökléshez való jog, amely az Alkotmánybíróság irányadó gyakorlata értelmében alapjogi védelem alatt áll az Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tulajdonhoz való alapjogon, illetve az ennek részét képező rendelkezési jogon (halál esetére szóló rendelkezési jogon) keresztül. A panaszos oldalán ezzel egyidejűleg az alkotmányosan védett végrendeleten alapuló passzív örökléshez való jog sérelme is megállapítható. A rendes bíróság döntése tehát mind az aktív, mind a passzív, végrendeleten alapuló öröklési jogot sértette, illetve egyidejűleg a tulajdonhoz való jog sérelmét is megvalósította. A contra constitutionem jogértelmezés álláspontom szerint az érintett alaptörvényi rendelkezések „átsugárzó hatásának”, a közvetett horizontális hatálynak a rendes bíróság általi fel nem ismerésére vezethető vissza, alapvetően ennek a következménye a határozatban kimondott alaptörvény-ellenesség. Ennek következtében a bírói döntés véleményem szerint is alaptörvény-ellenes, ezért azt az Alkotmánybíróságnak meg kellett semmisítenie.
. 12/30/2014
. 5/2016. (III. 1.)

matches:
BÍróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
sui generis
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság


text:
Képíró-per: tanúmeghallgatás és botrányos inszinuáció - HUNHÍR.info
Képíró-per: tanúmeghallgatás és botrányos inszinuáció
A Képíró Sándor elleni büntetőper csütörtöki tárgyalásán az 1942-es újvidéki razzia egyik szemtanúját hallgatta meg a Varga Béla úr vezette bírói tanács. A tárgyalás második felvonása a tudósító számára nem várt meglepetést hozott: Feldmájer Péter mazsihiszvezér egy héttel ezelőtt megjelent olvasói levelét hozta szóba Varga Béla bíró úr, Zinner Tibor történész szakértő pedig fölháborodva utasította vissza az okvetetlenkedő zsidóführer vádjait. Tudósító úgy látta, ezen a tárgyalási napon dr. Képíró Sándor nem volt jó állapotban: bírói érdeklődésre nem nagyon reagált, ezért a fáradt vádlottra való tekintettel a tárgyalás a megszokottnál korábban ért véget.
Amikor a tárgyalásra bevonult a bírói tanács három tagja, sem az ügyész, sem a védőügyvéd nem tartózkodott a teremben. Varga Béla bíró úr meg is jegyezte, hogy „az ügyészt még meg kell keresnünk”. Az időközben megérkező dr. Zétényi Zsolt ügyvéd úr fölpanaszolta, hogy a Gyorskocsi utcai bejáratnál tíz percig kellett várakoznia, mert zárva volt az ajtó, Varga Béla bíró úr azonban nem kommentálta a különös esetet. Aztán beviharzott Falvai Zsolt ügyész is, aki újabb iratokat nyújtott be a bíróságnak, s kérte ezek ismertetését. Varga Béla bíró úr közölte, hogy jelen van az ukrán televízió stábja, akiknek engedélyezte, hogy a tárgyalás ideje alatt felvételt készíthetnek, ha nem mozognak a kamerával (emlékszünk, korábban a bíró megtiltotta, hogy a bizonyítási eljárás alatt bárki is felvételeket készítsen, most azonban enyhült a szigor).
Varga Béla ezután bejelentette, hogy a bíróság tanúmeghallgatással folytatja a bizonyítási eljárást. A vádiratban az szerepel, hogy 1942. január 23-án dr. Képíró Sándor „ismeretlen alárendeltjei” az újvidéki Rákóczi Ferenc út 40. szám alatti lakásában „indokolatlanul” lelőtték „az ágyban fekvő Weisz Irént” (a tárgyaláson a „Weisz Ilona” név is elhangzott, bár bizonyára ugyanarról a személyről van szó). Ennek a hölgynek az unokája, az akkor tíz és fél éves dr. Havas Péter – aki bírói kérdésre válaszul történész kandidátusnak nevezte magát – elmesélte az említett nap eseményeit. Dr. Havas Péter kérte, hogy adatait a bíróság zártan kezelje, s ahhoz sem járult hozzá, hogy felvétel készüljön róla.
A tanú elöljáróban elmondta, hogy soha nem látta, nem ismeri Képíró Sándort. Elmondása szerint 1942. január 23-án délután lakásukban megjelent „két katona, valószínűleg csendőrök” (?!) – szuronyos puskával. Az egyik „katona, valószínűleg csendőr” az ajtóban maradt, a másik pedig fölszólította a lakásban tartózkodókat, hogy igazolják magukat. A lakásban jelen volt a tanú nagymamája, édesanyja, nagybátyja. A nagymama ágyban feküdt betegen, a tanú nagybátyja szintén ágyban feküdt, s ez utóbbit a „katona, valószínűleg csendőr” kirángatta az ágyból („majd adok én neked betegséget” – mondta a tanú szerint), kivonszolta az előszobába, s puskatussal ütlegelte. A tanú édesanyja megkérdezte, kell-e magukkal vinni ruhát, mire azt a választ kapta: „ez nem fog már maguknak kelleni” (?!). A nagymama kivételével valamennyiüket fölpakolták egy teherautóra, s megindultak a strand felé. Dr. Havas Péter elmondása szerint ott már mintegy húsz ember tartózkodott. A strandon 15-20 percig ácsorogtak, majd autó jött, katonák szálltak ki belőle, s elvitték Havasékat a Levente Otthonba. Ott több tiszt is volt, egyikük elnézést kért tőlük – mondván, hogy tévedés történt -, s hazavitték őket a Rákóczi út 40. szám alatti lakásukba. Amikor a lakásukba értek, a hálószobában nem találták a nagymamát, helyette „vér, velő, csontdarabok” borították az ágyat. Ennek láttán a tanú nagybátyja percekig üvöltötte, hogy „megölték az anyámat”. A nagymamát tehát megölték – summázta a történteket dr. Havas, aki föltette a kérdést: vajon miért ment vissza „az a katona, vagy csendőr” lelőni a nagymamát, amikor már véget ért a razzia? A tanú a választ is megadta: valószínűleg parancs volt arra, hogyha őket elviszik, öljék meg a tüdőgyulladásban fekvő nagymamát.
Varga Béla bíró megkérdezte: hány óra volt, amikor a katonák vagy csendőrök megjelentek a lakásban? Dr. Havas szerint délután kettő óra körül járt az idő. Aztán a bíró azt kérdezte: ittasak voltak-e ezek a személyek? Dr. Havas szerint – nem. Ezt követően Varga Béla bíró azt firtatta – s ez volt a legfontosabb kérdés! -, hogy kik voltak az igazoltató személyek: csendőrök vagy katonák? Dr. Havas Péter válasza nem volt egyértelmű. Az olvasónak tudnia kell, hogy a tanú jelen volt azon az 1946-os délvidéki tárgyaláson, ahol az újvidéki razzia felelőseit – például Feketehalmy-Czeydnert, Grassyt, Zöldit – az új jugoszláv hatalom halálra ítélte. Abban a perben az a megállapítás hangzott el, hogy a razziában a 16. határvadász zászlóalj is részt vett, márpedig a határvadászok is olyan „tollas sapkát” viseltek, mint a csendőrök. Varga Béla bíró idézte a tanúnak a nyomozó ügyészségen 2009. december 8-án tett vallomását, melyben az áll, hogy „két csendőr vagy határvadász jött be” a lakásba. Varga Béla tehát föltette a kérdést: csendőrökről vagy határvadászokról van szó? Dr. Havas Péter azt válaszolta, ezt nem tudja eldönteni, azt viszont tudja, hogy a két illető valamilyen listával érkezett.
Varga Béla bíró megkérdezte, kértek-e az igazoltató személyek igazolványt. A tanú nemmel válaszolt, majd fejtegetni kezdte, hogy Belgrádból áttelepült családtagjai éveken át állampolgárság nélkül (magyarán: illegálisan) éltek Újvidéken, tehát igazolványuk sem volt. (Zárójelben jegyezzük meg, hogy a razzia egyik célja éppen az volt, hogy a beszivárgó elemeket kiszűrjék.)
Bírói kérdésre azt is elmondta dr. Havas, hogy az őket a strandra szállító teherautón ponyva volt, a platón összesen nyolcan-kilencen lehettek, de csendőr vagy katona nem vigyázott rájuk. A bíró ezen a ponton megkérdezte: ha tisztában voltak azzal, hogy meg fogják ölni őket, akkor miért nem szöktek meg a teherautóról? Dr. Havas szerint azért nem gondoltak a szökésre, mert úgy vélték, hogy az igazolóbizottság elé viszik őket (úgy, hogy – a tanú elmondása szerint – a lakásban még igazoltatásra sem került sor!). Ezen a ponton érdemes felhívni a figyelmet arra, hogy amikor a tanú elmondása szerint végül a Levente Otthonban kötnek ki, úgy kérnek tőlük bocsánatot, s úgy engedik őket haza, hogy még ott sem kérik el tőlük a papírjaikat. A tudósítót ez a furcsaság elgondolkodtatta, mert ha állítólag listával érkeztek a lakásra a csendőrök vagy a katonák, akkor igazoltatás hiányában mi célt szolgált az említett lista? Zavaros história ez…
Varga Béla bíró úr megkérdezte, eltűnt-e valami érték a lakásból. Dr. Havas elmesélte: csak később olvasta, hogy pénzért ment vissza az az ember, aki megölte a nagymamáját. A nagymamát egyébként kihúzták az utcára, ott feküdt vérbe fagyva, majd órák múlva katonák vitték el szánon a holttestet. Fontos megjegyezni, hogy a tanú mindezt egy korabeli tanúvallomásból tudta meg, személyesen nem látta nagymamája – utcán heverő – holttestét, s azt sem tudja, mi lett a holttest sorsa.
A tárgyalás ezen a ponton mozgalmassá vált, mert Falvai ügyész, a tanú és a bírói tanács tagjai dr. Zétényi Zsolt ügyvéd úr asztalához zarándokoltak, s elmerültek Újvidék – korábban az ügyvéd úr által prezentált – korabeli térképének a tanulmányozásában. A kérdés az volt, vajon Újvidék mely szegletében volt a per során többször is emlegetett „Futaki rész”, „Futaki út”. A tanú elmondta, hogy a razzia során Képíró Sándor körzetébe tartozó Rákóczi út azonos a Futaki úttal – a magyarok bevonulása előtt ugyanis ez volt az út neve. A térkép feletti hosszas tanakodásból többet nem lehetett megtudni, mert mikrofon nem volt a közelben.
Miután a térképpel végzett a bírói tanács, az ügyész intézhetett kérdéseket a tanúhoz (a védelem nem élt ezzel a lehetőséggel). Falvai ügyész először az iránt tudakozódott, hogy a lakásba betoppanó két csendőr vagy katona tett-e utalást vallási, faji hovatartozásra. A közönség soraiból halk kuncogás hallatszott, s amikor a tanú határozott nemmel válaszolt, a kuncogás felerősödött. Falvai ügyész tett még egy próbát: „burkoltan sem” utaltak fajra, vallásra? Dr. Havas megint rázta a fejét, így Falvai ügyész a közönség derültségétől övezve végül fölhagyott az eredménytelen „zsidózással”. Végül még azt is megkérdezte a tanútól, látott-e holtesteket az utcán – de dr. Havas most is nemet mondott.
Varga Béla bíró úr összefoglalásképpen hangsúlyozta, hogy egyetlen tiszt sem volt jelen a tanú által elmesélt akció során, vagyis dr. Havas Péter tanúvallomása dr. Képíró Sándor ügyében semmi érdemleges adalékkal nem szolgált (arra sincs bizonyíték, hogy a lakásba toppanó fegyveres személyek a vádlott alárendeltjei lettek volna).
Végül Varga Béla bíró megkérdezte a tanút: „Haragszik a vádlottra? Megbocsát neki?” A bíró úr vélhetően érezte kérdésének prejudikáló jellegét (jelen állás szerint Képíró Sándornak mely bizonyított tette igényel megbocsátást?), mert azzal „finomította” kérdését, hogy a vádirat szerint a vádlott alárendeltjei vitték el a tanút a strandra és gyilkolták meg a nagymamát. Dr. Havas Péter csak ennyit válaszolt: „nem kívánok erre a kérdésre válaszolni”.
Varga Béla bíró negyedórás szünetet rendelt el, s miközben már többen föltápászkodtak, Falvai ügyész váratlanul újabb kérdéssel bombázta meg a már távozni szándékozó dr. Havas Péter tanút. Azt kérdezte, hogy a tanú hallott-e lövéseket a strandon. Dr. Havas azt válaszolta, hogy lövésre nem emlékszik, de édesanyja elbeszéléséből tudja, hogy a strandon bizony lövöldöztek. Tudósító ismét elmélázott az emberi emlékezet különös mivoltán, hiszen dr. Havas Péter kevésbé lényeges mozzanatokra emlékszik, arra viszont nem, hogy a kivégzőhelyen kivégzés zajlott volna.
A szünet után Zinner Tibor történész szakértő meghallgatásával folytatódott a tárgyalás. Varga Béla bíró elöljáróban közölte, hogy mivel dr. Képíró Sándor fáradtnak látszik, ezért a tárgyalás második felvonása sokkal rövidebb lesz. Így is történt.
Mielőtt azonban Zinner Tibor szót kapott volna, Varga Béla bíró úr szokásos elnéző mosolyával arról tájékoztatta a jelenlévőket, hogy a HVG előző heti lapszámában Feldmájer Péter nekiment a bíróságnak és a szakértőnek is. Miközben Varga Béla beszélt, a mellette ülő bírónő ugyancsak mosolygott (s a közönség sem maradt teljesen tétlen). Tudósító igencsak „kedveli” a Síp utcai zsidóvezért és életművét, ezért ezt a feldmájeri opuszt is a kedves Olvasó figyelmébe ajánlja (regisztrált felhasználók az írást a HVG honlapján is elolvashatják). Feldmájer írása a HVG egyik korábbi, a Képíró-perben elhangzott szakértői véleményekről beszámoló cikkére reflektál:
„Folyamatos múlt
HVG, 2011. május 28.
Cikkükben idéznek egy ’szakértőt’ (Zinner Tibort – a szerk.), aki arról mesélt, hogy a rendelkezésre álló ítélet nem tekinthető hitelesnek, és hogy szerinte a Szerbiából beszerzett, esetleg utólag készített irat hibás fordítás. A cikk szerint például arra hivatkozott, hogy a fordításban a Délvidék „visszacsatolása” helyett annak „elfoglalása” szerepel. Ez nem igaz, az ítélet 15. oldalán szó szerint ez áll: „Délvidék visszatérése után”. A „szakértői” nyilatkozat vagy szándékosan félrevezető, vagy a tények kellő ismeretének hiányából fakad. Nekem rendelkezésemre áll az ítélet fénymásolata, és ennek utolsó oldalán (lásd a fenti fakszimilét) pontosan felismerhetők az aláírások. Az ítéletet 1944. január 22-én aláírta dr. Babós József hadbíró ezredes, tárgyalásvezető, a jegyzőkönyvvezető, továbbá „Az ítéletet megerősítem! Az ítélet végrehajtandó Budapest, 1944. február 18-án” záradékot vitéz Szombathelyi Ferenc, a m. kir. Honvéd Vezérkar Főnöke mint illetékes parancsnok.
Aki ezt az iratot kétes hitelességűnek ítéli meg, az vagy nem lát a saját szemétől, vagy… A bíróság talán jobban tette volna, ha igazi szakértőket hallgat meg, akik valóban értenek az okiratokhoz és a korszakhoz. A Hadtörténeti Közlemények XXXII. évfolyamának 2. számában 1985-ben A. Sajti Enikő és Markó György leközölte az 1944-es per jegyzőkönyvét, amelyet megtaláltak a Hadtörténelmi Levéltárban, és amelynek hitelességéhez kétség sem fér. Ugyancsak a levéltári iratok és a korszak ismerője Varga László, aki korábban a Fővárosi Levéltárat vezette. Ha a bíróság nem hisz a saját szemének, akkor talán őket kellett volna beidéznie. Egyébként a Fővárosi Bíróság 2006-ban és a táblabíróság 2007-ben már megvizsgálta ezt az ítéletet, és azt hitelesnek találta. Fel sem merült senkiben, hogy ez az ítélet ne lenne hiteles, már csak azért sem, mert a tárgyalásról, az ítélet tartalmáról, a büntetésekről az akkori sajtó igen széles körben beszámolt, így nehéz lett volna tagadni azt, ami az ítéletben volt. Egy korábban már elítélt, majd a német megszállást követő kormányváltás után egyszer már tisztára mosott volt csendőrtisztet akarnak megint tisztára mosni a bíróságon, pedig most nincs is itt a hitleri Wehrmacht és a Gestapo.
FELDMÁJER PÉTER ELNÖK,
MAGYARORSZÁGI ZSIDÓ HITKÖZSÉGEK SZÖVETSÉGE (BUDAPEST)”
Miután elolvastuk a fenti levelet, ne dühöngjünk, mert nem érdemes. Higgadtan állapítsuk meg, hogy a feldmájeri szájból megint butaságok tolultak elő. Nézzük először is az iromány utolsó mondatát. A bíróságon tisztára akarják mosni Képíró Sándort? Magyarán: ha nem ítélik el a volt csendőr századost, akkor azt csak úgy lehet értékelni, mint egy bűnös ember „tisztára mosását”? Komolyan beszél az ügyvédként ténykedő zsidóführer? Szerinte csak elmarasztaló ítélet lehetséges?
Válaszunk: igen. Korábban már megírtuk: idén februárban Feldmájer Péter kifejezte azt a reményét, hogy „megfelelő ítélettel sújtják a bűnösségét makacsul tagadó, és az utóbbi időben többeket alaptalanul vádoló Képíró Sándort”. Feldmájer tehát (régóta) tudja, hogy dr. Képíró Sándor bűnös.
A tudósító meggyőződése, hogy a zsidó felsőbbrendűség téveszméjéből fakadó eme pökhendiséget meglehetősen sok hétköznapi, nem-zsidó halandó rühelli – határon innen és túl. Most azonban mintha túllőtt volna a célon a törpe zsidóführer, hiszen nyilatkozatával egyértelműen a bíróságra akart nyomást gyakorolni azzal, hogy nemcsak bírói segédlettel történő „tisztára mosás”-ról papolt, hanem megjelölte azokat a szakértőket is, akiket a Varga Béla vezette bírói tanácsnak meg kellett volna hallgatnia. Elképesztő önteltség szülte botrányos inszinuáció – nem véletlenül mosolygott a Síp utcai zsidóführer neve hallatán a bíróság, no meg a közönség.
A feldmájeri pökhendiség azonban visszaütött, hiszen akik nyomon követték az eddigi tárgyalásokat, tudják: a zsidóführer birtokában lévő fénymásolt ítélet NEM része a peranyagnak. Zinner professzor úr azokról az iratokról mondta el szakértőként a véleményét, amelyeket Falvai ügyész csatolt be a vádirathoz – márpedig a periratok között az 1944-es ítélet hiteles példánya nem lelhető fel, például az aláírások is hiányoznak az ítélet végéről. Helytelen tehát, hogy Feldmájer gúnyosan „szakértőként” (így, idézőjelben!) említi Zinner Tibort, s kétségbe vonja felkészültségét. A hiba nem Zinner professzorban van, hanem a tájékozatlan Feldmájerben. Illetve – hogy stílszerűek legyünk – az ún. „Feldmájerben”.
Zinner professzor tegnap a bíróság előtt határozottan visszautasította a zsidóführer vádjait (ezt két alkalommal is megtette), s abból a – Feldmájernek címzett – válaszából is idézett, amely a HVG legfrissebb számában látott napvilágot (ez a Zinner-szöveg szintén meglelhető a HVG honlapján). A professzor írásos válaszát nem közöljük, csak néhány részletére hívjuk fel az olvasó figyelmét. „Egy ügyvéd” – Zinner Tibor csak így említi Feldmájert, aki 2007. november 12-én a Simon Wiesenthal Központ (SWC) megbízásából feljelentés-kiegészítést juttatott el a Budapesti Nyomozó Ügyészséghez (ezek szerint a zsidóführer is szeret vadászgatni, akárcsak Zuroff mester). A feljelentés szerint érdektelen annak vizsgálata, mit tett Képíró, mert az 1944-es ítélet alapján tudható, mit követtek el a beosztottjai. Ez az álláspontja az ügyvédkedő Feldmájernek, aki Zinner szerint „mellesleg Mazsihisz-elnök”.
Feldmájer félrevezette az olvasót – írja Zinner professzor -, ugyanis a periratok között nem található meg az 1944-es ítéletnek az a szövege, amelyet Feldmájer említ, s amelynek utolsó oldaláról fakszimilében közölt egy részt. A Feldmájer birtokában lévő 218 oldalas ítélet nincs a periratok között – miről beszél hát a zsidóführer? (Zárójelben jegyezzük meg: 2007 elején például Ungváry Krisztián történész is úgy nyilatkozott, hogy az SWC által bizonyítékként föltálalt 1944-es ítélet csonka, nem hiteles példány.) Zinner Tibor történész szakértőt többek között a periratok között szereplő – az ügyész által benyújtott – 1944-es ítéletről kérdezte korábban a bíróság, s a professzor joggal nyilatkozta, hogy a csonka ítéletmásolat hitelessége megkérdőjelezhető. Arról az iratról viszont soha nem mondott szakértői véleményt, amelyet Feldmájer emleget. Kérdés: a zsidóführer honnan szerezte meg a 218 oldalas ítélet másolatát, hol van az ítélet eredeti példánya? S az is kérdés: miért nem adta át a bíróságnak eddig ezt az ítéletet? Az ugyanis szintén nem igaz, hogy 2006-ban és 2007-ben a Feldmájer birtokában lévő ítéletet vizsgálta meg a bíróság: akkor is a csonka ítéletre hagyatkoztak.
A HVG legfrissebb számában olvasható válaszában Zinner Tibor világos üzenetet küldött a „mellesleg Mazsihisz-elnök” Feldmájer Péternek:
„Befejezésül: jogállamban nem az ügyvéd dönti el, kit kér fel a bíróság történész szakértőnek. Tényleg nincs itt a Wehrmacht és a Gestapo, ahogy nincs itt a Vörös Hadsereg és a KGB jogelődje sem, tehát van és lesz független magyar jogszolgáltatás. Senki sem akar tisztára mosni senkit. A Fővárosi Bíróság által felkért történész szakértő a rendelkezésére bocsátott dokumentációról írta le és mondta el aggályait.”
Feldmájer zsidóführer tehát pofára esett. Így jár az a suszter, aki nem akar a kaptafánál maradni. Feldmájernek ugyanis annyi köze van a történész szakértői tevékenységhez, mint Zinner professzornak a zsidó hullamosás mesterségéhez (a hasonlatot Prohászka Ottokár naplójából kölcsönöztem). Tudósító reméli, hogy dr. Képíró Sándor ügyében tényleg „van és lesz független magyar jogszolgáltatás”, s a bíróság a Síp utcai különítménytől és máshonnan érkező – már nem is leplezett – politikai nyomásnak határozottan ellenáll.
Varga Béla bíró közölte, hogy a bíróság már beszerezte az ítélet feldmájeri példányát, amely szintén csak másolat, majd megkérdezte az ügyészt és a védőt, kérik-e az „ettől a hitközösségtől” származó fénymásolt ítélet fénymásolt példányát? A felek nemmel válaszoltak.
Zinner Tibor ezután röviden tájékoztatta a bíróságot az előző tárgyaláson elhangzottakkal kapcsolatban. Akkor Falvai ügyész azt kérte a bíróságtól, hogy Kállay Miklós miniszterelnöknek az újvidéki razziával kapcsolatos 1942-es beszédét szerezze be. Zinner elmondta, hogy Borsos Elek 1952-es tanúvallomása szerint – erre az ügyész is hivatkozott – az említett úr jelentést készített a razziáról a miniszterelnöknek. Kállay is megemlíti önéletírásában, hogy Borsostól kapott egy anyagot, s ennek ismeretében mondta el 1942. július 15-én képviselőházi beszédét. Zinner beszámolója szerint a Borsos által készített anyag nem lelhető fel Kállay miniszterelnök megmaradt iratai között. Mellesleg Kállay Miklós képviselőházi beszédében egyetlen név sem hangzott el, tehát a razzia „felelőseiről” Kállay nem beszélt (nem is ez volt a beszéd tárgya). Zinner végül kijelentette: a Borsos-féle irat mellett az újvidéki razzia kivizsgálásával megbízott, dr. Babós József vezette bizottság jelentése sem maradt fenn. (Zárójelben jegyezzük meg: az 1944-ben Képíró Sándort is elítélő VKF bíróság tárgyalásvezetőjeként ismert Babós hadbíró ezredest 1948-ban – távollétében – a népbíróság 15 évi fegyházra ítélte.)
Dr. Zétényi Zsolt ügyvéd úr arra kérte a bíróságot, hogy a további kutatást ebben az ügyben mellőzzék, mert nem tartoznak Képíró Sándor ügyéhez.
Végezetül megint Zinner professzor kért szót, a tudósító legnagyobb megelégedésére ismét a földbe döngölte a „mellesleg Mazsihisz-elnök” zsidóführert (mondván, hogy Feldmájer befolyásolni igyekszik a bíróságot), majd az ügyészt arról tájékoztatta, hogy háború utáni vallomásában Babós József hadbíró ezredes „tábori bíróságnak” nevezte a Képíróék ellen 1943-1944-ben eljáró VKF-bíróságot. Ez azért fontos megállapítás, mert Falvai ügyész korábban azt akarta bizonyítani, hogy a VKF bírósága által hozott ítélet ellen nem lehetett perorvoslattal élni, vagyis az 1944 márciusában történt pertörlés jogszerűtlen volt.
A Képíró Sándor elleni büntetőper június 20-án, hétfőn folytatódik.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság