text:
2015. szeptember 10.(*)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Szociálpolitika – 2003/88/EK irányelv – A munkavállalók biztonságának és egészségének védelme – Munkaidő‑szervezés – 2. cikk, 1. pont – A »munkaidő« fogalma – Állandó vagy szokásos munkavégzési hellyel nem rendelkező munkavállalók – A munkavállalók lakóhelye és az első, valamint az utolsó ügyfél közötti utazással töltött idő”
A C‑266/14. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a nemzeti törvényszék (Audiencia Nacional, Spanyolország) a Bírósághoz 2014. június 2‑án érkezett, 2014. május 22‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.)
a Tyco Integrated Security SL,
a Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA
tagjai: M. Ilešič tanácselnök, A. Ó Caoimh (előadó), C. Toader, E. Jarašiūnas és C. G. Fernlund bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2015. április 22‑i tárgyalásra,
– a Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) képviseletében E. Lillo Pérez és F. Gualda Alcalá abogados,
– a Tyco Integrated Security SL és a Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA képviseletében J. Martínez Pérez de Espinosa abogado,
– az Egyesült Királyság Kormánya képviseletében L. Christie és L. Barfoot, meghatalmazotti minőségben, segítőik: S. Lee QC és G. Facenna Barrister‑at‑Law,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 299., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 381. o.) 2. cikke 1. pontjának értelmezésére vonatkozik.
2 Ezt a kérelmet a Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones obreras (CC.OO.) és a Tyco Integrated Security SL, valamint a Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (a továbbiakban együttesen: Tyco) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy ez utóbbiak megtagadták annak elismerését, hogy az az idő, amelyet a munkavállalóik a lakóhelyük, valamint a munkáltatójuk által kijelölt első és utolsó ügyfél között mindennapos utazással töltenek (a továbbiakban: a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő), az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidőnek” minősül.
3 A 2003/88 irányelv (4) preambulumbekezdése értelmében:
„A munkavállalók munkahelyi biztonságának, higiénéjének és egészségének javítása olyan cél, amely nem rendelhető alá pusztán gazdasági megfontolásoknak.”
(3) Ezen irányelv 14., 17., 18. és 19. cikkének sérelme nélkül, ezt az irányelvet kell alkalmazni a [munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló, 1989. június 12‑i] 89/391/EGK [tanácsi] irányelv [HL L 183., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 349. o.] 2. cikke szerinti valamennyi köz‑ és magántevékenységi ágazatban.
(4) A 89/391[...] irányelv rendelkezéseit teljes mértékben alkalmazni kell a (2) bekezdésben említett esetekben, az ezen irányelv szigorúbb és/vagy különös rendelkezéseinek sérelme nélkül.”
5 Az említett irányelv „Meghatározások” című 2. cikkének 1. és 2. pontjában a következőket írja elő:
2. pihenőidő: az az időtartam, amely nem minősül munkaidőnek.”
6 Ugyanezen irányelv „Napi pihenőidő” című 3. cikkének a szövege a következő:
7 A munkavállalók jogállásáról szóló törvény módosított szövegének elfogadásáról szóló, 1995. március 24‑i 1/1995 királyi törvényerejű rendelettel egységes szerkezetbe foglalt, a munkavállalók jogállásáról szóló törvény (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores, BOE 75. sz., 1995. március 29., 9654. o.) 34. cikke (1), (3) és (5) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1) A munkaidő tartamát a kollektív szerződések vagy a munkaszerződések határozzák meg.
A rendes munkaidő maximális időtartama egy év átlagában heti 40, ténylegesen teljesített munkaóra.
(3) A munkanap vége és a következő munkanap kezdete között legalább 12 órának kell eltelnie.
A ténylegesen teljesített rendes munkaórák száma nem haladhatja meg a napi kilenc órát, kivéve ha kollektív szerződés vagy annak hiányában a munkáltató és a munkavállalók képviselői között létrejött megállapodás eltérő napi munkaidő‑beosztást állapít meg a munkaidők közötti szünet tiszteletben tartása mellett.
(5) A munkaidő kiszámítása oly módon történik, hogy a munkavállaló a munkanap napi kezdetekor és annak végén a munkahelyén tartózkodik.”
8 A Tyco a legtöbb spanyol tartományban olyan biztonsági rendszerek üzembe helyezésével és karbantartásával kapcsolatos tevékenységet végez, amelyek lehetővé teszik a behatolások érzékelését, valamint a lopások megelőzését.
9 2011‑ben a Tyco bezárta a vidéken lévő irodáit (a továbbiakban: regionális irodák), és minden munkavállalóját a madridi (Spanyolország) központi irodához rendelte.
10 A Tyco által alkalmazott műszaki személyzet biztonsági berendezéseknek azon a földrajzi területen lévő lakóhelyeken, illetve ipari és kereskedelmi létesítményekben történő üzembe helyezésével és karbantartásával foglalkozik, ahova rendelték őket, és amely terület a tartomány egészét vagy egy részét foglalja magában, sőt néha több tartományt.
11 E munkavállalók mindegyike szolgálati járművel rendelkezik, amellyel mindennap a lakóhelyüktől azon helyekig utaznak, ahol a biztonsági rendszerek üzembe helyezésével vagy karbantartásával kapcsolatos műveleteket el kell végezniük. Ezzel a járművel térnek vissza a nap végén a lakóhelyükre.
12 A kérdést előterjesztő bíróság szerint az említett munkavállalók lakóhelye, és az azon helyek közötti távolság, ahol ez utóbbiaknak munkát kell végezniük, jelentősen eltérhet, és alkalmanként a 100 kilométert is meghaladhatja. E bíróság egy esettel példálózik, amikor a közlekedés intenzitása miatt a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő három óra volt.
13 Ugyanezen munkavállalóknak hetente egyszer vagy többször is a lakóhelyükhöz közeli szállítási logisztikai ügynökség irodáihoz kell utazniuk azoknak az anyagoknak, berendezéseknek és alkatrészeknek a felvétele érdekében, amelyekre feladataikhoz szükségük van.
14 Az alapügyben szóban forgó munkavállalók mindegyike rendelkezik feladataik elvégzéséhez mobiltelefonnal, amely lehetővé teszi számukra, hogy távolról kommunikáljanak a madridi központi irodával. A telefonkészülékükre telepített alkalmazás biztosítja e munkavállalók számára, hogy mindennap, a munkanapjukat megelőző napon megkapják az azon különböző helyeket jegyzékbe vevő útitervet, amelyeket a következő munkanapon fel kell keresniük földrajzi területükön belül, valamint az ügyfelekkel való találkozók időpontjait. Egy másik alkalmazás segítségével az említett munkavállalók feltöltik az elvégzett feladatokra vonatkozó adatokat, és megküldik azokat a Tyco részére a tapasztalt hibák és az elvégzett műveletek nyilvántartásba vétele érdekében.
15 A kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a Tyco nem számítja be a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött időt a munkaidőbe, mivel úgy véli, hogy pihenőidőről van szó.
16 E bíróság szerint a Tyco úgy számítja ki a napi munkaidőt, hogy azt az időt számolja el, amely munkavállalóinak a napi első ügyfélhez való megérkezésétől addig az időpontig telik el, amikor e munkavállalók elhagyják az utolsó ügyfelet, mivel kizárólag a helyszíneken történő feladatok elvégzéséhez, valamint az egyik ügyféltől a másik ügyfélig megtett közbenső utazásokhoz szükséges időt veszi figyelembe. Márpedig a Tyco a regionális irodák bezárása előtt munkavállalóinak a napi munkaidejét az ezen irodákba való megérkezésük időpontjától – azért, hogy ott átvegyék a rendelkezésükre bocsátott járművet, a felkeresendő ügyfelek listáját, valamint az útitervet ‑ este az említett irodákba – e jármű leadása céljából – történő visszatérésük időpontjáig számította.
17 Az említett bíróság úgy véli, hogy a munkaidő és a pihenőidő fogalma egymást kizárják a 2003/88 irányelvben, és hogy ennélfogva ez az irányelv nem teszi lehetővé a köztes helyzetek vizsgálatát. E bíróság megjegyzi, hogy a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött időt az 1/1995 királyi törvényerejű rendelettel egységes szerkezetbe foglalt, a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 34. cikkének (5) bekezdése nem tekinti munkaidőnek. Ugyanezen bíróság szerint a spanyol jogalkotó azért választotta ezt a megoldást, mert a munkavállaló szabadon választja meg a lakóhelyét. Kizárólag a munkavállaló dönt tehát lehetőségei szerint arról a többé‑kevésbé jelentős távolságról, amely elválasztja munkahelyét a lakóhelyétől.
18 A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a szárazföldi fuvarozási ágazat utazó munkavállalói esetében ezt az elképzelést árnyalni kell. A munkavállalók e csoportja tekintetében ugyanis úgy tűnik, hogy a nemzeti jogalkotó úgy vélte, hogy az ő munkavégzésük helye a járművükben található, ily módon minden utazással töltött idő munkaidőnek tekintendő. E bíróság azt kérdezi, hogy az alapügyben szóban forgó munkavállalók helyzetét ezen ágazat utazó munkavállalóinak a helyzetéhez hasonlónak lehet‑e tekinteni.
19 Az említett bíróság szerint az a tény, hogy az alapügyben szóban forgó munkavállalókat mobiltelefonjukon pár órával a találkozójuk előtt tájékoztatják az álaluk teljesítendő útvonalról, valamint azokról a különös szolgáltatásokról, amelyeket az ügyfeleknek nyújtaniuk kell, azzal a következménnyel jár, hogy e munkavállalókat többé nem illeti meg a választás joga, hogy magánéletüket és lakóhelyüket munkahelyük közelségéhez igazítsák, mivel az mindennap változik. Ebből következik, hogy a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött időt nem lehet pihenőidőnek tekinteni, figyelemmel többek között a 2003/88 irányelv által követett, a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére irányuló célkitűzésre. Ugyanakkor ugyanezen bíróság szerint nem is arról az időről van szó, amikor a munkavállalók a szó szoros értelmében munkáltatójuk rendelkezésére állnak, amely folytán utóbbi magától az utazástól különböző bármilyen feladatot bízhat rájuk. Ezért nem tűnik elég egyértelműnek az, hogy ezen irányelvnek megfelelően a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő munkaidőnek vagy pihenőidőnek minősül.
20 Ilyen körülmények között a nemzeti törvényszék úgy határozott, hogy felfüggeszti eljárást, és a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„Úgy kell‑e értelmezni a 2003/88 irányelv 2. cikkét, hogy [amikor a munkavállaló], aki nem rendelkezik állandó munkavégzési hellyel, azonban naponta kell a lakóhelyétől a vállalkozás naponta eltérő ügyfeléhez, és esetenként különböző másik ügyféltől a lakóhelyére utaznia (olyan útvonal vagy jegyzék szerint, amelyet a vállalkozás vele az előző napon közöl) egy többé‑kevésbé kiterjedt földrajzi területen belül az alapügy körülményei között, [az az idő, amelyet e munkavállaló] a munkanap elején és végén utazással tölt, az irányelv 2. cikkében foglalt fogalommeghatározás szerint »munkaidőnek« minősül, vagy éppen ellenkezőleg, azt »pihenőidőnek« kell tekinteni?”
21 Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor a munkavállalók nem rendelkeznek állandó vagy szokásos munkavégzési hellyel, az e rendelkezés értelmében vett „munkaidőnek” minősül e munkavállalóknak a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött ideje.
22 Elöljáróban meg kell állapítani, hogy tekintettel arra, hogy az említett irányelv 1–8. cikkét lényegében a 2000. június 22‑i 2000/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (HL L 195., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 27. o.) módosított, a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 1993. november 23‑i 93/104/EK tanácsi irányelv (HL L 307., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 197. o.) 1–8. cikkével azonos kifejezésekkel fogalmazták meg, az ez utóbbi cikkek Bíróság általi értelmezése teljes mértékben átültethető a 2003/88 irányelv fent említett cikkeire (lásd ebben az értelemben: Fuß‑ítélet, C‑429/09, EU:C:2010:717, 32. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 39. pont).
23 Egyébiránt, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az ez utóbbi irányelv tárgya az, hogy minimumkövetelményeket állapítson meg a munkavállalók élet‑ és munkafeltételeinek javítása érdekében, különösen a munkaidőre vonatkozó nemzeti jogszabályok közelítése révén. Ennek az Európai Unió szintjén történő harmonizációnak a munkaidő‑szervezés területén az a célja, hogy biztosítsa a munkavállalók biztonságának és egészségének jobb védelmét azáltal, hogy ez utóbbiaknak minimális – különösen napi és heti – pihenőidőt, valamint megfelelő szüneteket biztosít, illetve a heti munkaidő átlagos tartamára 48 órás felső határt állapít meg, amely kifejezetten magában foglalja a túlórát is (lásd: BECTU‑ítélet, C‑173/99, EU:C:2001:356, 37. és 38. pont; Jaeger‑ítélet, C‑151/02, EU:C:2003:437, 46. pont, valamint Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 40. pont).
24 Az említett irányelvnek a maximális munkaidőre és a minimális pihenőidőre vonatkozó különböző előírásai az uniós szociális jog különös jelentőségű szabályainak minősülnek, amelyek előnyeiből a munkavállalók biztonsága és egészsége védelmének biztosításához szükséges minimumkövetelményként valamennyi munkavállalónak részesülnie kell (Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 41. pont).
25 Továbbá a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy ez az irányelv úgy határozza meg az említett fogalmat, hogy abba beletartozik minden olyan időtartam, amely alatt a munkavállaló dolgozik, a munkáltató rendelkezésére áll, és tevékenységét vagy feladatát végzi a nemzeti jogszabályoknak és/vagy gyakorlatnak megfelelően, valamint hogy a pihenőidőn e fogalom ellentétét kell érteni, tekintve, hogy e két fogalom kölcsönösen kizárja egymást (Jaeger‑ítélet, C‑151/02, EU:C:2003:437, 48. pont; Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 42. pont, valamint Vorel‑végzés, C‑437/05, EU:C:2007:23, 24. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 42. pont).
26 Ebben az összefüggésben meg kell állapítani, hogy az említett irányelv nem rendelkezik a munkaidő és pihenőidő közötti közbenső kategóriáról (lásd ebben az értelemben: Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 43. pont, valamint Vorel‑végzés, C‑437/05, EU:C:2007:23, 25. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 43. pont).
27 E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a „munkaidő” és a „pihenőidő” 2003/88 irányelv értelmében vett fogalma uniós jogi fogalmak, amelyeket objektív jellemzők alapján kell meghatározni ezen irányelv rendszerének és céljának figyelembevételével, amely minimumkövetelmények bevezetésével a munkavállalók élet‑ és munkakörülményeinek javítására irányul. Csak egy ilyen önálló értelmezés biztosíthatja ugyanis az említett irányelv hatékony érvényesülését, valamint az említett fogalmak egységes alkalmazását valamennyi tagállamban (lásd: Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 44. és 45. pont, valamint Vorel‑végzés, C‑437/05, EU:C:2007:23, 26. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 44. pont).
28 Végül emlékeztetni kell arra, hogy ugyanezen irányelv 2. cikke nem szerepel az irányelv azon rendelkezései között, amelyektől el lehet térni (lásd: Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 45. pont).
29 A feltett előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés megválaszolása érdekében meg kell következésképpen vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben a „munkaidő” fogalmának a jelen ítélet 25. pontjában felidézett alkotóelemei a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő során teljesülnek‑e, vagy sem, következésképpen pedig hogy ezen időt munkaidőnek vagy pihenőidőnek kell‑e tekinteni.
30 A 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmának első alkotóelemét illetően, amely szerint a munkavállalónak tevékenységeit vagy feladatait kell végeznie, meg kell állapítani, hogy nem vitatott, hogy a Tycónak a regionális irodák bezárásával kapcsolatos döntését megelőzően e munkáltató munkaidőnek tekintette munkavállalóinak a regionális irodák, valamint a napi első és utolsó ügyfeleik között utazással töltött idejét, a nap elején és végén a lakóhelyük és a regionális irodák közötti utazással töltött időt azonban nem. Egyébiránt nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó munkavállalók e döntést megelőzően naponta utaztak ezen irodákhoz, hogy átvegyék a Tyco által a rendelkezésükre bocsátott járműveket, valamint hogy elkezdjék munkanapjukat. E munkavállalók munkanapjukat ezen irodákban fejezték is be.
31 A Tyco vitatja, hogy az alapügyben szóban forgó munkavállalóknak a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idejét az említett rendelkezés értelmében vett munkaidőnek lehessen tekinteni azzal az indokkal, hogy jóllehet e munkavállalóknak bizonyos utat meg kell tenniük, hogy az általa kijelölt ügyfelekhez eljussanak, az említett munkavállalók tevékenysége és feladatai ezen ügyfeleknél a biztonsági rendszerek üzembe helyezésével és karbantartásával kapcsolatos műszaki szolgáltatások elvégzésére terjed ki. Ezért a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő alatt ugyanezek a munkavállalók nem végzik tevékenységeiket vagy feladataikat.
32 Ez az érv nem lehet eredményes. Amint azt a főtanácsnok indítványának 38. pontjában megállapította, az alapügyben szóban forgóhoz hasonló munkát végző munkavállalók utazásai – azért, hogy a munkáltatójuk által kijelölt ügyfelekhez utazzanak – az ahhoz szükséges eszközt jelentik, hogy e munkavállalók műszaki szolgáltatásaikat ezen ügyfeleknél elvégezzék. Ezen utazások figyelembevételének hiánya ahhoz vezetne, hogy a Tycóhoz hasonló munkáltató követelhetné, hogy kizárólag a biztonsági rendszerek üzembe helyezésével és karbantartásával kapcsolatos tevékenységek elvégzésével töltött idő tartozzon a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmába, ami azzal a hatással járna, hogy elferdítené e fogalmat, valamint sértené a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére irányuló célkitűzést.
33 Az a tény, hogy az érintett munkavállalóknak a nap elején és végén az ügyfelekhez vagy az ügyfelektől történő utazásait a Tyco a regionális irodák bezárása előtt munkaidőnek tekintette, egyébként azt illusztrálja, hogy a járműnek a regionális irodától az első ügyfélig vagy az utolsó ügyféltől e regionális irodáig történő vezetéséből álló feladat korábban e munkavállalók feladatainak és tevékenységének a részét képezte. Márpedig ezen utazások jellege a regionális irodák bezárása óta nem változott. Az említett utazásoknak csak a kiindulópontja módosult.
34 Ilyen feltételek mellett az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben lévő munkavállalókat úgy kell tekinteni, hogy azok tevékenységeiket vagy feladataikat végzik a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő alatt.
35 A 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmának második alkotóelemét illetően, amely szerint a munkavállalónak ezen idő alatt a munkáltató rendelkezésére kell állnia, meg kell állapítani, hogy a meghatározó tényező az a tény, hogy a munkavállaló köteles fizikailag jelen lenni a munkáltató által meghatározott helyen, és ott ez utóbbi rendelkezésére állni, hogy szükség esetén azonnal képes legyen megfelelő szolgáltatások nyújtására (lásd ebben az értelemben: Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 48. pont, valamint Vorel‑végzés, C‑437/05, EU:C:2007:23, 28. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 63. pont).
36 Ezért ahhoz, hogy valamely munkavállalót úgy lehessen tekinteni, hogy a munkáltatója rendelkezésére áll, e munkavállalónak olyan helyzetben kell lennie, amelyben jogilag köteles munkáltatója utasításait teljesíteni, és számára a tevékenységét gyakorolni.
37 Ellenben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a munkavállalók azon lehetősége, hogy jelentősebb kötöttségek nélkül osszák be az idejüket, valamint a magánügyükkel foglalkozzanak, azt tanúsító tényező, hogy a figyelembe vett időszak nem minősül a 2003/88 irányelv értelmében vett munkaidőnek (lásd ebben az értelemben: Simap‑ítélet, C‑303/98, EU:C:2000:528, 50. pont).
38 A jelen esetben a Tyco által a tárgyaláson bemutatott pontosításokból kitűnik, hogy utóbbi meghatározza az ügyfeleknek az alapügyben szóban forgó munkavállalók által követendő listáját és sorrendjét, valamint az ügyfeleinél való találkozók időpontjait. A Tyco azt is jelezte, hogy annak ellenére, hogy az alapügyben szóban forgó valamennyi munkavállaló számára mobiltelefont biztosított, amelyen a munkanapot megelőző napon megkapják az útvonalukat, e munkavállalók nem kötelesek e telefont bekapcsolva hagyni a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő alatt. Így az e találkozókra történő odautazás útvonalát nem a Tyco határozza meg, és a szóban forgó munkavállalók szabadon utaznak oda az általuk meghatározott útvonal szerint, ezért úgy szervezhetik meg az utazással töltött idejüket, ahogyan akarják.
39 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben lévő munkavállalók a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő alatt bizonyos szabadsággal rendelkeznek, amely nem illeti meg őket az ügyfélnél történő munkavégzés ideje alatt, amennyiben a munkáltatójuk által meghatározott időben érkeznek a kijelölt ügyfélhez. Mindazonáltal a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, hogy e szabadság már a regionális irodák bezárása előtt fennállt, amikor a regionális irodákba történő érkezés időpontjától kezdve az utazással töltött időt munkaidőnek számították, mivel az egyetlen dolog, ami változott, az az ezen ügyfélhez való utazás kiindulópontja volt. Márpedig az ilyen változás nincs kihatással az e munkavállalókra háruló azon kötelezettség jogi jellegére, hogy teljesítsék munkáltatójuk utasításait. A munkavállalók ezen utazások alatt munkáltatójuk említett utasításaitól függnek, aki megváltoztathatja az ügyfelek sorrendjét, törölhet egy találkozót, vagy pedig újabb találkozót szervezhet. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy az említett munkavállalóknak az utazás szükséges ideje alatt – amely leggyakrabban nem sűríthető össze – nincs lehetőségük arra, hogy szabadon rendelkezzenek idejükkel, valamint a magánügyükkel foglalkozzanak, következésképpen pedig a munkáltatóik rendelkezésére állnak.
40 A Tyco, a spanyol kormány, valamint az Egyesült Királyság Kormánya kifejezte az azzal kapcsolatos félelmét, hogy az ilyen munkavállalók a nap elején és végén a személyes elfoglaltságaikat végzik. Mindazonáltal az ilyen félelem nem érintheti az utazásra fordított idő jogi minősítését. Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben a munkáltató feladata, hogy biztosítsa a szükséges ellenőrzési eszközöket az esetleges visszaélések elkerülése érdekében.
41 Egyrészt ugyanis már a regionális irodák bezárása előtt fennállt az ilyen elfoglaltságok teljesítésének a lehetősége a munkanap elején és végén az ügyfelek és a regionális irodák közötti utak során. Másrészt amint az a 2003/88 irányelv (4) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezen irányelv célkitűzései nem rendelhetők alá pusztán gazdasági jellegű megfontolásoknak. Egyébiránt a Tyco a tárgyaláson a Bíróság előtt jelezte, hogy az általa a munkavállalói részére kibocsátott hitelkártyák használata a munkavállalói rendelkezésére bocsátott járművek – szakmai használatra igénybe vehető – üzemanyagának a kifizetésére korlátozódik. A Tyco ezért rendelkezik egyebek között az utazásaik ellenőrzésére szolgáló eszközzel.
42 Továbbá igaz ugyan, hogy az ilyen ellenőrzések a Tyco helyzetében lévő vállalkozás számára további terhet keletkeztethetnek, emlékeztetni kell arra, hogy e teher a regionális irodák bezárásával kapcsolatos döntésével járó következmény. Ellenben az említett irányelv által érintett, a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére irányuló célkitűzéssel lenne ellentétes az, ha e döntés azzal a hatással járna, hogy ezen egész terhet a Tyco munkavállalóira rónák.
43 A 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmának harmadik alkotóelemét illetően, amely szerint a munkavállalónak a figyelembe vett időszakban dolgoznia kell, meg kell állapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 34. pontjából kitűnik – amennyiben a munkavállaló, aki már nem rendelkezik állandó munkavégzési hellyel, az ügyfélhez vagy az ügyféltől teljesített utazás során a feladatait végzi, e munkavállalót szintén úgy kell tekinteni, hogy ezen utazás alatt dolgozik. Amint azt ugyanis a főtanácsnok indítványának 48. pontjában megállapította, amennyiben az utazások az állandó vagy szokásos munkavégzési hellyel nem rendelkező munkavállalói minőség velejárói, az ilyen munkavállalók munkavégzési helye nem korlátozható e munkavállalóknak a munkáltatójuk ügyfeleinél való fizikai munkavégzésének helyeire.
44 Erre a megállapításra nem lehet kihatással az a körülmény, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben lévő munkavállalók az ilyen utazásokat a lakóhelyükön kezdik meg és fejezik be, amennyiben e körülmény közvetlenül munkáltatójuknak a regionális irodák bezárásával kapcsolatos döntéséből, nem pedig e munkavállalók szándékából ered. Mivel ez utóbbiak elvesztették azt a lehetőséget, hogy szabadon határozzák meg azt a távolságot, amely a lakóhelyüket a munkanapjuk elején és végén szokásos helytől elválasztja, nem kötelezhetők arra, hogy magukra vállalják a munkáltatójuk ezen irodák bezárásával kapcsolatos választását.
45 Az ilyen eredmény egyaránt ellentétes lenne a 2003/88 irányelv által említett, a munkavállalók biztonságának és egészségének védelmére irányuló célkitűzéssel, amelybe a minimális pihenőidő munkavállalók számára történő biztosításának a szükségessége illeszkedik. Ellentétes lenne ugyanis ezzel az irányelvvel az, hogy a szokásos vagy állandó munkavégzési hellyel nem rendelkező munkavállalók pihenőidejét a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idejüknek az említett irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében vett „munkaidő” fogalmából való kizárása miatt korlátozzák.
46 A fentiekből az következik, hogy amikor az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között lévő munkavállalók szolgálati járművet használnak azért, hogy lakóhelyüktől a munkáltatójuk által kijelölt ügyfélhez utazzanak, vagy az ilyen ügyféltől a lakóhelyükre visszatérjenek, valamint hogy a munkanapjuk során az egyik ügyféltől a másik ügyfélhez utazzanak, e munkavállalókat ezen utazások során úgy kell tekinteni, hogy azok ugyanezen irányelv 2. cikkének 1. pontja értelmében „dolgoz[nak]”.
47 Ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg az Egyesült Királyság Kormányának az az érve, amely szerint az többek között a Tyco számára elkerülhetetlen költségnövekedéshez vezetne. E tekintetben elegendő annak a megállapítása, hogy noha az alapügyben szóban forgó ügy sajátos körülményei között az utazással töltött időt munkaidőnek kell tekinteni, a Tyco továbbra is szabadon határozza meg a lakóhely és az ügyfelek közötti utazással töltött idő díjazását.
48 Márpedig elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a fizetett éves szabadság tárgyában a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében említett különös eset kivételével az irányelv a munkaidő‑szervezés egyes szempontjainak szabályozására szorítkozik, oly módon, hogy főszabály szerint nem alkalmazható a munkavállalók díjazására (lásd: Dellas és társai ítélet, C‑14/04, EU:C:2005:728, 38. pont, valamint Vorel‑végzés, C‑437/05, EU:C:2007:23, 32. pont; Grigore‑végzés, C‑258/10, EU:C:2011:122, 81. és 83. pont).
49 Következésképpen az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben lévő munkavállalók díjazásának a módja nem az említett irányelv, hanem a nemzeti jog releváns rendelkezéseinek a hatálya alá tartozik.
50 A fenti megfontolások összességére tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2003/88 irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor a munkavállalók nem rendelkeznek állandó vagy szokásos munkavégzési hellyel, az e rendelkezés értelmében vett „munkaidőnek” minősül az utazási idő, amelyet e munkavállalók a lakóhelyük, valamint a munkáltatójuk által kijelölt első és utolsó ügyfél közötti mindennapos utazással töltenek.
A munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló, 2003. november 4‑i 2003/88/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között, amikor a munkavállalók nem rendelkeznek állandó vagy szokásos munkavégzési hellyel, az e rendelkezés értelmében vett „munkaidőnek” minősül az az utazási idő, amelyet e munkavállalók a lakóhelyük, valamint a munkáltatójuk által kijelölt első és utolsó ügyfél közötti mindennapos utazással töltenek.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
"DEVIZÁSOK" ÓRIÁSI VÁLTOZÁS A LÁTHATÁRON! AVAGY LOPOTT PÉNZ VISSZAJÁR! - Nemzeti Civil KontrollNemzeti Civil Kontroll
“DEVIZÁSOK” ÓRIÁSI VÁLTOZÁS A LÁTHATÁRON! AVAGY LOPOTT PÉNZ VISSZAJÁR!
- Belföld, Kiemelt hírek - Tagged: "deviza"-"hitel", A Haza Nem Eladó Mozgalom, Deviza Alapú Csalás, Jogegységi határozat, jogi képviselők, Kásler-ügy, közhiedelem, Lopott pénz, visszamenőleges hatállyal
Visszakaphatnak majd pénzt azok is, akik kifizették adósságukat
Alapjaiban változtatja meg a devizahitelesek kilátásait a Kúria keddi döntése és két hét múlva várható újabb (a korábbiakat is egészen más megvilágításba helyező) jogegységi határozata. A bankoknak kötelezővé válhat a szerződések átszámítása, nemcsak a lakás-, hanem minden más lakossági hitelnél is. Még az árfolyamok terén is lehet változás.
Nemcsak a jelzáloghiteleseknek, hanem minden fogyasztási kölcsönt felvett devizahitelesnek visszajárhat az árfolyamrés – írtuk meg a Kúria keddi döntését követő sajtótájékoztató (képünkön) alapján. Az adósok szempontjából azonban ennél is jelentősebb fejlemények várhatóak. A Kúria Polgári Kollégiuma (PK) június 16-án több fontos pontban dönt majd. Jogegységi határozatot hoznak az árfolyamrés mellett (ez a mostani – hangsúlyozottan egyedi ügyben hozott – döntés alapján borítékolhatóan kedvező lesz az adósoknak) arról is: tisztességtelen-e az a gyakorlat, hogy az árfolyamkockázatot a bankok kizárólag az adósokra terhelik. Ugyancsak vizsgálják, hogy az egyoldalú szerződésmódosítás milyen körülmények között nem felel meg az átláthatóság követelményének, de az árfolyamkockázat esetleges tájékoztatási hiányosságainak tisztességtelenségét is. Az igenlő válaszok minden esetben semmisséget eredményeznek.
A bíróságok előtt levő devizahiteles perek 95 százaléka úgynevezett megállapítási eljárás – mondta az Azénpénzem.hu érdeklődésére Wellmann György, a Kúria Polgári Kollégiumának vezetője. A jogász hangsúlyozta, hogy a semmisség a közhiedelemmel ellentétben nem azt jelenti, hogy az adósoknak ne kellene visszafizetniük a hitelt. Abban az esetben ráadásul (a jogi képviselők ezt állítják be abszolút győzelemként), amikor nem hozható helyre a szerződés, akkor visszamenőleges hatállyal fel kell számolni a jogviszonyt, tehát azonnal lejárttá válik minden tartozás.
Elszámolási módra akadhat minta
A Kúria éppen ezért törekedett arra, hogy találjon olyan elszámolási módot, ami nem bírói mérlegelésen múlik, hanem törvényi alapja van. Az árfolyamrés esetében a Polgári Törvénykönyv egyik passzusában erre rá is leltek. Erre alapozva mondták, hogy a Magyar Nemzeti Bank deviza középárfolyama alapján kell számolni (a devizahiteleket vételi árfolyamon nyújtották a bankok, a törlesztéshez pedig eladási árfolyamot számoltak, 2010 óta azonban már kötelező a középárfolyam alkalmazása).
Ha ugyanezt az analógiát vennék alapul a várható jogegységi döntésnél, akkor a felszámítható kamatok terén is érdekes helyzet állhatna elő. Legalábbis akkor, ha a kamatalkalmazást teljes egészében tisztességtelennek találnák. A jelenleg hatályos Ptk. szerint ugyanis idegen pénznemben meghatározott pénztartozás esetén a kamat mértéke az adott pénznemre a kibocsátó jegybank által meghatározott alapkamat, ha ilyen nincs, a pénzpiaci kamat (a svájci frank irányadó kamata 2007-ben még 2,5 százalék volt, mostanra pedig 0,2 százalékra esett). A késedelemre pluszban ennek egyharmadát lehet felszámítani. Zuhanó kamatok esetén nem mellékes, hogy további rendelkezésként a törvény szerint kamat számításakor a késedelemmel érintett naptári félév első napján érvényes jegybanki alapkamat irányadó az adott naptári félév teljes idejére.
Korábbi számításainkban – az akkori állásnak megfelelően – az árfolyamrés- és a kamatemelés hatásának visszafizetésével kalkuláltunk. Az a havi törlesztőt 15 százalékkal csökkentette volna. A tét azonban azóta jócskán megemelkedett. Ma már a teljes árfolyamrés visszajárhat, a Kúria – mint azt Wellmann be is jelentette – megváltoztatja tavaly nyári döntését (amiben még csak az emelést találták jogszerűtlennek). Nagyon nagy kérdés, hogy a kamatokról hogyan határoznak. Az adósok számára azonban a legnagyobb jelentősége annak van, hogy az egyoldalúan az adósra hárított árfolyamkockázatról milyen döntés születik.
Akárhogy is lesz, az már biztos, hogy az adósok számára kedvező irányban mozdult el az ügy. A menetrend szerint június 16-án megszületik a jogegységi döntés, erre alapozva hozhat a kormányzat jogszabályt. Ezt követően Wellmann szerint a bankok átszámolják a szerződéseket, ami okafogyottá teszi a pereket. Nagy részük meg is szűnik majd. (Az ügyvédeknek esetenként több százezer forintot fizető pereskedők mindenesetre ennyivel járhatnak rosszabbul a többieknél, bár az azért nem hallgatható el, hogy nélkülük aligha jutottak volna el idáig a folyamatok.) AzEnPenzem.huSzerző: B.Varga Judit
NYÍLT LEVÉL MEGCÍMEZVE – KÁSLER ÁRPÁDTÓL
ÓRIÁSI A TÉTJE A KÚRIA DEVIZAHITELES DÖNTÉSÉNEK
KÁSLER ÁRPÁD MA REGGEL CÍMŰ MŰSORBAN
“DEVIZAHITELES” ÍTÉLET: TISZTESSÉGTELEN, SEMMIS AZ ÁRFOLYAMRÉS!
Devizahiteles ítélet: semmis az árfolyamrés! Váratlan és meglepő ítéletet hozott a Kúria: úgy, ahogy van, tisztességtelennek nyilvánította az árfolyamrés alkalmazását...
“DEVIZA”-“HITEL” PERT NYERT KÁSLER! GRATULÁLUNK!
Kásler Árpád: Csányi Sándort csak a nép érdektelensége mentette meg! Kedves "deviza"-"hiteles" ! Gondolkozz el ezen a kijelentésen! Tedd fel...

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria KÚRIA


text:
Az első nagyon lényeges lépés a csődeljárás csődtörvényi újradefiniálása volt. Korábban, a Csődtörvény I. novellája által bevezetett fogalom szerint a csődeljárás olyan eljárás, amelynek során az adós - a csődegyezség megkötése érdekében - fizetési haladékot kezdeményez, illetve csődegyezség megkötésére tesz kísérletet. Ez egy dologban változott az V. novella hatására, mégpedig abban, hogy a fizetési haladékot nem kezdeményezi, hanem kap, ami sokkal megfelelőbb megfogalmazás, hiszen a hitelezők egyetértésével az adóst megilleti a moratórium. Mindemellett bekerült a törvény szövegébe az EGT- állam fogalmánk a meghatározása.
A hitelezői választmány szabályozása a Csődtörvény V. novellájának rendelkezései által tisztult le, ugyanis az addigi kissé kaotikus szakaszokat az V. novella egységesítette, pontosította a megalakítás módjának szabályait, meghatározta a működését, illetve jogait. Már egy korábbi novella hatására bekerült a Csődtörvény szövegébe az, hogy egy adós gazdálkodó szervezetnél csak egy hitelezői választmány működhet, ezt a szabályt az V. novella is megtartotta, de pontosította azt, hogy hogyan is alakítható meg. Csődeljárásban a választmány megalakításának Csődtörvényben meghatározott feltétele, hogy azt a hitelezők legalább egyharmada hozza létre, és ezek a hitelezők rendelkezzenek a szavazatok több mint felével. Ha a választmányt működtető hitelezők száma utóbb csökken, és ennek következtében az abban való részvételi arány már nem éri el az említett Csődtörvény szerinti mértéket, a választmány az említett körülmény bekövetkeztétől számított 30. napon megszűnik, kivéve, ha az említett határidő lejárta előtt kellő számú hitelező csatlakozott.
A választmánnyal kapcsolatos szabályok közül kiemelendő még az is, hogy a Csődtörvény maximalizálta a választmány tagjainak számát, így a választmány minimum 3, legfeljebb héttagú lehet. A Csődtörvény új szakaszai szerint a hitelezőknek egymás közötti megállapodásban kell rendelkezniük a választmány jogosultságairól, működési költségeinek viseléséről. A hitelezők kötelezettsége továbbá, hogy a választmány megalakulásáról értesítsék az adóst, a bíróságot, illetve a vagyonfelügyelőt a megalakulástól számított 3 munkanapon belül. A választmány 5 munkanapon belül elfogadja az ügyrendjét. Az ügyrendben szabályozni kell a választmány döntéshozatalának eljárásrendjét és azt is, hogy a választmány döntéseihez, intézkedéseihez milyen módon kell kérni a választmányt működtető hitelezők véleményét. Továbbá nagyon fontos megemlíteni a Csődtörvény azon szakaszát, mely szerint a csődeljárás alatt létrehozott hitelezői választmány az azt követő felszámolási eljárásban tovább működhet. A választmánynak a hitelezők képviseletére szóló megbízatása megállapodással meghosszabbítható a csődeljárás vagy felszámolási eljárás jogerős befejezését követő időszakra is, amennyiben az az eljárások során kötött egyezség végrehajtásának ellenőrzése, valamint a hitelezők érdekeinek védelme érdekében indokolt.
A csődeljárás szabályainak alakulásában rendkívül fontos szerepet játszott az V. novella, hiszen az I. novella volt az, ami teljes új II. fejezetet írt a Cstv-ben, a későbbi novellák csak kismértékben változtattak az eljárás szabályain, míg az V. novella szintén újra írta a Cstv. második fejezetét.
Az adós gazdálkodó szervezet vezetője a bírósághoz csődeljárás lefolytatása iránti kérelmet nyújthat be. Korábban a kérelem benyújtásáról értesítenie kellett a bankszámláit vezető valamennyi pénzintézetet, ám az V. novella az adós ezen kötelezettségét megszüntette.
Bizonyos esetekben azonban az adós nem nyújthat be csődeljárás lefolytatás iránti kérelmet, az régebbi szabályozás szerint a kérelemnek a bírósághoz való érkezésétől számított két éven belül az adós újabb kérelmet nem nyújthatott be, ha a korábban lefolytatott eljárás során már fizetési haladékban részesült. A Csődtörvény V. novellája viszont lényegesen bővítette ezt a kört, így az adós gazdálkodó szervezet nem nyújthat be csődeljárás iránti kérelmet, ha ellene csődeljárás van folyamatban, vagy felszámolás iránti kérelmet nyújtottak be ellene, és a felszámolás elrendeléséről már meghozták az elsőfokú végzést.
Mindemellett az adós csődeljárás iránti újabb kérelmet sem nyújthat be addig, amíg a korábbi csődeljárás elrendelésének időpontjában fennállt, illetve annak során keletkezett hitelezői igény kielégítésre nem került, és a korábbi csődeljárás jogerős befejezésének közzétételétől számítva két év még nem telt el, vagy a korábbi csődeljárás iránti kérelmét a bíróság hivatalból elutasította, és az erről szóló jogerős végzés közzétételétől számítva egy év még nem telt el.
A törvény meghatározza azt is, hogy mit kell ezen kérelmekhez csatolni. A korábbi rendelkezések szerint csatolni kell az adós gazdálkodó szervezet három hónapnál nem régebbi mérleget (egyszerűsített mérleget) és az adós adószámát, valamint a hitelezők névsorát, a hitelek összegét és lejáratok időpontját, illetve a közzétételi költségtérítés befizetését igazoló okiratot. Az adósnak nyilatkoznia kell arról is, hogy a kérelem benyújtását megelőző két éven belül részesült-e fizetési haladékban. Ezen változtatván az V. novella hatályba lépése óta alapvetően két esetkört különíthetünk el, az egyik az adós kérelme alapján lefolytatott csődeljárás, a másik a hitelező kérelme alapján lefolytatott csődeljárás, amelyek esetén más a csatolandó dokumentumok listája.
Az V. novella szerint az adós kérelmére indult csődeljárásban a kérelemnek tartalmaznia kell az adós nevét, székhelyét, cégjegyzékszámát, adószámát, három hónapnál nem régebbi éves (egyszerűsített éves) beszámolót vagy közbenső mérleget és az adós vezetőjének írásbeli nyilatkozatát arról, hogy az az adós vagyoni helyzetéről valós és megbízható képet ad, az adós vezetőjének nyilatkozatát arról, hogy a benyújtott beszámoló vagy közbenső mérleg elfogadása óta az adós vagyoni helyzetében milyen lényeges változások történtek. Mindemellett abban az esetben, ha az adós a gazdasági társaságokról szóló törvényben szabályozott elismert vagy tényleges vállalatcsoport tagja, akkor az ezzel összefüggő szerződéseket is mellékelni kell. Csatolni kell továbbá az adós hitelezőinek névsorát, a hitelek összegét és lejáratuk időpontját, valamint azt, hogy az adós mely követeléseket ismer el és melyeket vitat, melyek a biztosított és a nem biztosított hitelezői igények, a csődeljárás elrendeléséről és a fizetési haladékról szóló közzététel költségtérítésének befizetését igazoló okiratot, az adós vezetőjének nyilatkozatát arról, hogy az adós mely pénzügyi intézménynél vezet számlát, a számlaszámok megnevezésével, az adós vezetőjének kötelezettségvállaló nyilatkozatát arról, hogy a csődeljárás iránti kérelem benyújtásával egyidejűleg értesíti a számlavezetőket a csődeljárás iránti kérelem benyújtásáról oly módon, hogy a számlavezetők erről az ideiglenes fizetési haladék közzétételét megelőző munkanapon 15 óráig hitelt érdemlő módon tudomást szerezzenek, továbbá nem kezdeményez olyan fizetési műveletet vagy átutalást, amely a fizetési haladék célját meghiúsítaná, valamint nem tesz más olyan intézkedést sem, amellyel valamely hitelezőt előnyös helyzetbe hozna a többi hitelezőhöz képest, valamint az adós vagyoni helyzetét bemutató, az adós vezetője által aláírt, külön jogszabály szerinti adatokat tartalmazó adatlapot.
A hitelező által benyújtott csődeljárás iránti kérelemnek tartalmaznia kell, illetve a kérelemhez csatolni kell az adós nevét, székhelyét, cégjegyzékszámát, nyilatkozatot az adóssal szembeni követelés fennállásáról, és az ezzel összefüggő nyilatkozatokat, okiratokat, nyilatkozatot arról, hogy amennyiben a követelés kiegyenlítésre kerül, azt haladéktalanul bejelenti a bíróságnak, az adós arról szóló nyilatkozatát, hogy a csődeljárás megindítását nem ellenzi, és erre vonatkozóan a legfőbb szerv előzetes egyetértését megszerezte, az adós vezetőjének kötelezettségvállaló nyilatkozatát arról, hogy a hitelező csődeljárás iránti kérelme benyújtásával egyidejűleg értesíti számlavezetőit a csődeljárás iránti kérelem benyújtásáról, továbbá nem kezdeményez olyan fizetési műveletet vagy átutalást, amely a fizetési haladék célját meghiúsítaná, valamint nem tesz más olyan intézkedést sem, amellyel valamely hitelezőt előnyös helyzetbe hozna a többi hitelezőhöz képest, a csődeljárás elrendeléséről és a fizetési haladékról szóló közzététel költségtérítésének befizetését igazoló okiratot.
Az V. novella a csődeljárás iránti kérelem benyújtása esetére kötelezettségként írja elő a bíróság számára, hogy egy munkanapon belül intézkedjen a kérelemnek, továbbá az adóst megillető azonnali, ideiglenes fizetési haladéknak - külön jogszabályban meghatározott módon - a Cégközlönyben történő közzétételéről. Az ideiglenes fizetési haladék a közzétételtől illeti meg az adóst.
Korábban a törvény szövege egyáltalán nem tartalmazott arra vonatkozó szabályozást, hogy milyen esetekben utasíthatja el a bíróság a kérelmet. Ezt a hiányt azonban az V. novella bőségesen pótolta. Az új szabályozás szerint bíróság a közzétételt követően haladéktalanul, de legkésőbb az adós által benyújtott kérelem beérkezésétől számított 5 munkanapon belül megvizsgálja, hogy az megfelel-e a törvénybe foglalt feltételeknek. Ha a kérelem hiányos, azt 5 munkanapos határidővel hiánypótlásra adja vissza. Abban az esetben ha a hiánypótlásra visszaadott kérelmet a bejelentő 5 munkanapon belül nem egészítette ki, vagy azt ismét hiányosan terjesztette elő a bíróság az adós által kezdeményezett csődeljárás iránti kérelmet hivatalból elutasítja. Ugyanez a következménye annak az esetnek, ha a kérelemből hiányzik a legfőbb szerv előzetes egyetértése, valamint ha a korábbi csődeljárás elrendelésének időpontjában fennállt, illetve annak során keletkezett hitelezői igény kielégítése még nem történt meg, illetve ha a korábbi csődeljárás jogerős befejezésének közzétételétől számítva két év még nem telt el, valamint ha az adós ellen más bíróság előtt csődeljárás van folyamatban, és abban az esetben, ha az adós ellen felszámolási eljárás indult, és a fizetésképtelenség megállapításáról és a felszámolás elrendeléséről már végzést hoztak. Szintén hivatalból utasítja el a bíróság az adós által kezdeményezett csődeljárás iránti kérelmet, ha az azt megelőző egy éven belül az adós már adott be ilyen kérelmet, amelyet a bíróság hivatalból elutasított, és az erről szóló jogerős végzés közzétételétől számítva egy év még nem telt el, valamint abban az esetben, ha az adós ellen az Európai Unió más tagállamában főeljárás megindításáról szóló határozat került közzétételre a Cégközlönyben.
A csődeljárás iránti kérelmet hivatalból elutasító végzésnek tartalmaznia kell az adós nevét, székhelyét, cégjegyzékszámát, a bíróság nevét és az ügy számát, továbbá a csődeljárás iránti kérelem elutasításának okát, valamint azt, hogy az ideiglenes fizetési haladék a jogerős végzés közzétételével megszűnik. A csődeljárás iránti kérelmet hivatalból elutasító végzés elleni fellebbezést soron kívül, de legfeljebb 8 munkanapon belül kell elbírálni.
A hitelező által benyújtott kérelmet csak abban az esetben utasítja el a bíróság, ha az a hiánypótlási felhívás ellenére sem felel meg a feltételeknek Abban az esetben, ha a kérelem az említett követelményeknek megfelel, a bíróság azt 5 munkanapon belül megküldi az adósnak, azzal, hogy a kézhezvételtől számított 15 napon belül csatolja a törvényben meghatározott iratokat, és nyilatkozzon arról, hogy a követelést elismeri-e, van-e ellene csődeljárás vagy felszámolási eljárás folyamatban, felszámolási eljárás folyamatban léte esetén a fizetésképtelenség megállapításáról és a felszámolás elrendeléséről hoztak-e végzést, volt-e ellene korábban csődeljárás folyamatban, ha igen, csatolja az erre vonatkozó adatokat, és nyilatkozzon arról is, hogy a korábbi csődeljárás megindításának időpontjában fennállt és az annak során keletkezett hitelezői igény kielégítésre került-e, volt-e olyan korábbi csődeljárás iránti kérelme, amelyet a bíróság a (4) bekezdésben foglaltak szerint hivatalból elutasított, és az erről szóló jogerős végzés közzétételétől számítva egy év még nem telt el.
A hitelező által benyújtott kérelmet csak abban az esetben utasítja el a bíróság, ha az a hiánypótlási felhívás ellenére sem felel meg a feltételeknek Ha az adós a hitelezői kérelemben meghatározott követelést nem vitatja, és eleget tesz a korábban említett iratcsatolási, illetve nyilatkozattételi kötelezettségének, a bíróság a határidő lejártát követő 8 munkanapon belül hozza meg a csődeljárás elrendeléséről szóló végzést. Ha az adós a hitelezői kérelemben meghatározott követelést nem vitatja, és eleget tesz a korábban említett iratcsatolási, illetve nyilatkozattételi kötelezettségének, a bíróság a határidő lejártát követő 8 munkanapon belül hozza meg a csődeljárás elrendeléséről szóló végzést. Ha azonban az adós a követelés fennállását vitatja, vagy igazolja, hogy a követelést kiegyenlítette, vagy az iratcsatolási kötelezettségének nem tesz eleget, a bíróság az adós említett nyilatkozatának és dokumentumainak beérkezésétől, illetve az iratcsatolásra nyitva álló határidő eredménytelen elteltétől számított 8 munkanapon belül hivatalból elutasítja a hitelező csődeljárás iránti kérelmét.
A bíróság megszünteti a csődeljárást akkor is, ha hitelt érdemlően tudomást szerez arról, hogy a csődeljárás iránti kérelem benyújtása előtt az adós felszámolását elrendelő végzést hoztak, vagy az adós ellen az Európai Unió más tagállamában főeljárás megindításáról szóló határozat került közzétételre a Cégközlönyben.
Abban az esetben, ha a bíróság elrendeli a csődeljárás lefolytatását, akkor haladéktalanul intézkednie kell a végzés Cégközlönyben való közzétételéről. Többnyire nem sokat változott az, hogy mit kell tartalmaznia a közzétételnek, viszont ami említést érdemel, hogy ez a felsorolás kiegészült. Így az V. novella óta a közzétételi közleménynek tartalmazni kell a hitelezőknek szóló felhívást arra, hogy fennálló követeléseiket a csődeljárás elrendeléséről szóló végzés közzétételétől számított 30 napon belül- a csődeljárás kezdő időpontját követően keletkező követeléseiket pedig 3 munkanapon belül jelentsék be az adósnak és a vagyonfelügyelőnek. A csődeljárás során a hitelezőkkel kötendő egyezségkötés szabályai is megváltoztak Először is fontos megemlíteni, hogy az V. novella szerint a csődeljárás kezdő időpontjától számított 45 napon belül meg kell tartani a tárgyalást, korábban erre nem volt törvényi szabályozás.
A tárgyalásra szóló meghívók kézbesítési ideje is megváltozott, korábban ugyanis 15 nappal a tárgyalás előtt már meg kellett érkeznie a meghívottakhoz, míg az V. novellával ez 8 munkanapra íródott át. Mindemellett az V. novella előírja a hirdetményi kézbesítés kötelezettségét is a nyilvántartásba nem vett hitelezők értesítése céljából. A hirdetménynek tartalmaznia kell az adós nevét és székhelyét, cégjegyzékszámát, a csődeljárás kezdő időpontját, a tárgyalás helyét és idejét,az arra vonatkozó tájékoztatást, hogy a törvényben meghatározott iratokat a hitelezők a tárgyalás előtt hol tekinthetik meg.
A korábbi törvényszöveg nem tartalmazta azt, hogy a kik azok a hitelezők, akik szavazhatnak az egyezségi tárgyaláson, így a hiányt pótolandó, az V. novella szerint az a hitelező rendelkezik szavazati joggal, aki határidőn belül bejelentette igényét, azt a vagyonfelügyelő elismert vagy nem vitatott követelésként nyilvántartásba vette, valamint megfizette a nyilvántartásba vételi díjat. Itt szabályozza azt is a novella, hogy hogyan kell a szavazatokat számítani, eszerint a szavazatok számításánál a hitelezőket minden 100 000 forint elismert vagy nem vitatott követelésként nyilvántartásba vett szavazat után egy szavazat illeti meg. A 100 000 forint alatti követelések hitelezői is egy szavazattal rendelkeznek. A hitelezőkkel folytatott tárgyaláson az adós kérheti a hitelezők egyetértését a fizetési haladék meghosszabbításához is oly módon, hogy a fizetési haladék teljes időtartama a meghosszabbítással együtt sem haladhatja meg a csődeljárás kezdő időpontjától számított 365 napot. A fizetési haladék a csődeljárás kezdő időpontjától számított legfeljebb 180 napig hosszabbítható meg, ha az adós a kérelemhez a szavazati joggal rendelkező hitelezőktől, a biztosított és a nem biztosított hitelezői osztályokban egyaránt, a követelésekre vonatkozóan a szavazatok többségét külön-külön megkapta. Az adóst a fizetési haladék meghosszabbításakor a fizetési haladék a csődeljárás kezdő időpontjától számított legfeljebb 365 napig illeti meg, ha ehhez a szavazati joggal rendelkező hitelezőktől a biztosított és a nem biztosított hitelezői osztályokban egyaránt, a követelésekre vonatkozóan a szavazatok kétharmadát külön-külön megkapta.
A hitelezők többsége a fizetési haladék időtartamának meghosszabbítását ahhoz kötheti, hogy az adós a vagyonfelügyelő számára együttes cégjegyzési jogot, illetve a bankszámlák feletti együttes rendelkezési jogot biztosítson. Amennyiben az adós ezt a hozzájárulását visszavonja, a vagyonfelügyelő értesítése alapján a bíróság a fizetési haladékot megszüntető végzést hoz, és az erről szóló végzést a Cégközlönyben haladéktalanul közzéteszi A vagyonfelügyelő a fizetési haladék meghosszabbításának jóváhagyásáról szóló jegyzőkönyvi határozat általa ellenjegyzett példányát, a közzétételi kérelmet, a hitelezői követelésekről készített nyilvántartást, a hitelezőkkel folytatott tárgyalás (tárgyalások) jegyzőkönyveit, a hitelezők cégszerű aláírással ellátott nyilatkozatait a fizetési haladék meghosszabbítására vonatkozó hozzájárulásukról megküldi a bíróságnak, legkésőbb a 90 napos határidő leteltét megelőző 8. munkanapon. A bíróság a fizetési haladék meghosszabbításáról 5 munkanapon belül dönt. A végzés ellen külön fellebbezésnek nincs helye. Ha a kérelmet a bíróság nem utasítja el, haladéktalanul intézkedik a fizetési haladék meghosszabbításáról szóló végzés Cégközlöny honlapján történő közzétételéről oly módon, hogy a közzététel még a 90 napos határidő letelte előtt megtörténjen. A közzétételre a Cégközlöny honlapján kerül sor, napi feltöltéssel.
Ezek után a csődeljárás befejezetté nyilvánítására, illetve megszüntetésére ugyanazok a szabályok vonatkoznak, mint korábban.
Hozzászólások CSODELJARAS-VALTOZASAI-A-CSODTORVENY-2009-ES-MODOSITASA-ALAP témában (0)Még nincs hozzászólás. Legyen Ön az első!Szóljon hozzá Ön is!	Név vagy becenév:
Értesítés az új hozzászólásokról CSODELJARAS-VALTOZASAI-A-CSODTORVENY-2009-ES-MODOSITASA-ALAP témában	Név vagy becenév: E-mail címe:
CSODELJARAS-VALTOZASAI-A-CSODTORVENY-2009-ES-MODOSITASA-ALAP lap friss hozzászólásai

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság