text:
23/2018. számú közigazgatási elvi határozat | K Ú R I A
23/2018. számú közigazgatási elvi határozat
Az egyenlő bánásmód követelményének megsértése miatt indított eljárásokban a jogsérelmet szenvedett félnek a valószínűsítése és a másik félnek a kimentési esetek bizonyítási kötelezettsége konkrétan meghatározott.
[2003. évi CXXV. tv. (Ebktv.) 5. §, 7. §, 8. §, 17/A. §, 19. §, 22. §, 2012. évi I. tv. (Mt.) 65. §, 66. §, 78. §, 79. §, 2004. évi CXL. tv. (Ket.) 1. §, 50. §, 72. §, 1952. évi III. tv. (Pp.) 206. §, 221. § ]
[1] B. P. (a továbbiakban: kérelmező) panasszal fordult az alpereshez. Ebben előadta, hogy 2016. február 15. napján létesített munkaviszonyt a felperesnél, R2R specialista munkakörben. A felek a munkaszerződésben három hónapos próbaidőt kötöttek ki. A kérelmező arra hivatkozott, hogy a felperes várandóssága miatt szüntette meg a munkaviszonyát a próbaidő alatt, ugyanis 2016. április 11. napján tájékoztatta közvetlen felettesét M. Cs.-t a várandósságáról, aki ekkor még arról biztosította, hogy emiatt hátrány nem fogja érni, mert a munkájával maximálisan elégedett. A kérelmező 2016. április 22. napjától betegállományban volt, a táppénz időtartalma alatt 2016. május 5-én tájékoztatta a felettese, hogy a kérelmező munkaviszonyát azonnali hatállyal megszüntetik. A felmondás indokaként a felperes a kérelmező nem megfelelő munkavégzését jelölte meg és kifogásolta, hogy az állásinterjún nem tájékoztatta a munkáltatót arról, hogy lombikprogramban vesz részt, „bár nem ez volt a felmondás oka”.
[2] Az alperes 2016. június 3. napján hivatalbóli eljárást indított a felperessel szemben. A bizonyítási eljárás során a felperest nyilatkozattételre hívta fel és személyesen meghallgatta a kérelmezőt, a felperest, valamint M. Cs. tanút. Az eljárás eredményeként az alperes a 2016. október 12. napján kelt határozatával megállapította, hogy a felperes a kérelmező anyaságával összefüggésben megsértette az egyenlő bánásmód követelményét azzal, hogy a kérelmező munkaviszonyát a próbaidő letelte előtt azonnali hatállyal megszüntette. Ezzel a felperes közvetlen hátrányos megkülönböztetést alkalmazott a kérelmezővel szemben várandóssága miatt. Megtiltotta a jogsértő magatartás jövőbeni tanúsítását, elrendelte a jogsértést megállapító jogerős határozatnak 30 napra történő nyilvános közzétételét. A felperessel szemben 500.000 forint bírságot szabott ki. Határozatában az egyenlő bánásmódról és esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény (a továbbiakban: Ebktv.) 5. § d) pontjára, 8. § 1. pontjára, 7. § (1), (2) bekezdés b) pontjára, 21. § c) pontjára, 19. § (1) és (2) bekezdésére, valamint az Alkotmánybíróság 17/2014.(V.30.) számú határozatára hivatkozott.
A kereset és ellenkérelem
[3] A felperes keresetében az alperes határozatának felülvizsgálatát, hatályon kívül helyezését és az alperes új eljárásra kötelezését kérte. Álláspontja szerint az alperes határozata megsértette a a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény (a továbbiakban: Ket.) 1. § (1) és (2) bekezdését, 50. § (1) és (6) bekezdését.
[4] Az alperes ellenkérelme a kereset elutasítására irányult.
[5] A bíróság a felperes keresetét alaposnak értékelte, az alperes 2016. október 12. napján kelt határozatát hatályon kívül helyezte és az alperest új eljárásra kötelezte.
[6] Egyetértett a bíróság a felperessel abban, hogy az alperes a tényállás tisztázási kötelezettségének maradéktalanul nem tett eleget, a rendelkezésre álló bizonyítékokat okszerűtlenül mérlegelte, azok közötti ellentmondásokat nem oldotta fel, illetve megállapításai részben iratellenesek, a határozat pedig nem felel meg a Ket. 72. § ea) pontjában foglalt követelményeknek.
[7] Kifejtette a bíróság, hogy a felperes a felmondás indokaként két okot jelölt meg. Egyrészt arra hivatkozott, hogy ezt a munkakört megszüntette és emiatt szükségtelen volt a kérelmező további foglalkoztatása, valamint azt, hogy nem volt elégedett a kérelmező munkájával. A bíróság megállapította, hogy az alperes a Ket. 50. § (6) bekezdésének megsértésével okszerűtlen következtetést vont le a kimentés körében, amikor nem tekintette releváns felmondási indoknak a R2R specialista munkakör megszüntetésére történő felperesi hivatkozást. Rámutatott a bíróság, hogy a jelen ügy nem munkaügyi jogvita, amelyben a továbbfoglalkoztatás lehetőségét kellett volna tisztázni.
[8] A bíróság a nem megfelelő munkavégzéssel kapcsolatos felmondási indok körében kifejtett alperesi érvelést nem helytállónak minősítette. Egyet értett a felperessel abban, hogy a felmondás jogszerűségével kapcsolatban az elfogadható felmondási indokok körében a határozatban felsorolt és támasztott követelmények minden jogszabályi alapot nélkülöznek. A Munka Törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (Mt.) 79. § (1) bekezdés a) pontja kifejezetten akként rendelkezik, hogy a próbaidőn a munkaviszony azonnali hatállyal, indokolás nélkül megszüntethető. E törvényi rendelkezésből fakadó jogokat nem korlátozhatja, nem szűkítheti sem az Európai Közösségek Tanácsának 92/85/EK. számú – egyébként közvetlenül nem is alkalmazható - irányelve, sem az Mt. általános rendelkezései közölt deklarált – az alperes által konkrétan meg nem jelölt – általános alapelvek. A határozat indokolása szerint az alperes a felperestől olyan bizonyítási szintet követelt meg, amely konkrét jogszabályi rendelkezésből nem levezethető. A bíróság álláspontja szerint az Mt. 79. § (1) bekezdés a) pontjában foglalt rendelkezés az általánostól (rendes és rendkívüli felmondás) jóval alacsonyabb bizonyítási szintet követel meg azzal, hogy indokolási kötelezettséget nem fűz a munkaviszony megszüntetéséhez. Önmagában ez olyan súlyos eljárási szabálysértésnek minősül, amely az alperesi határozat hatályon kívül helyezését megalapozza.
[9] Hangsúlyozta a bíróság, hogy az ügy megítélése szempontjából annak van jelentősége, hogy a felmondás – a felperes által megjelölt – valós indokon alapult-e. Kiemelte a bíróság, hogy a közigazgatási eljárás során a felperes tanúvallomással bizonyította, hogy a kérelmező munkájával kapcsolatban, amely mindössze egy két és félhónapos időtartamot ölelt fel, voltak problémák, ennek a ténye nem volt vitatható, a tanúvallomás is kétséget kizáróan alátámasztotta. Tévesen értelmezte az alperes a tanú nyilatkozatát, amikor azt állította, hogy csak két mulasztás volt a kérelmező részéről. A tényállás teljes körű feltárása e körben elmaradt, a felperesnek lehetőséget kellett volna adni, hogy egyéb bizonyítási indítvánnyal éljen. Az alperesnek részletesen ki kellett volna térnie döntésében arra, hogy egy ilyen kiemelt bérezéssel és beosztással járó munkakörben, mely mulasztások tekinthetők súlyosnak és melyek azok a lényegesnek tekinthető munkajogi kötelezettségek, amelyek elmulasztása súlyos kötelezettség szegésnek minősül.
[10] A bíróság megállapítása szerint az alperesi határozat ellentmond az iratoknak a munkáltatói jelzéssel kapcsolatban is. Nem volt vitatott az eljárás során, hogy a kérelmező munkavégzésével kapcsolatban a munkáltató jelzéssel élt a kérelmező felé. Ennek időpontja volt vitás a felek között, a nyilatkozatok közötti ellentmondás azonban nem kerül feloldásra a közigazgatási eljárás során, a hatóság ugyanakkor minden indok nélkül elfogadta a kérelmező állítását és tényként kezelte, hogy a terhesség közlését megelőzően a munkáltató nem élt visszajelzéssel.
[11] A jogerős ítélet ellen az alperes nyújtott be felülvizsgálati kérelmet, amelyben annak hatályon kívül helyezését és a kereset elutasítását kérte. Másodlagosan a hatályon kívül helyezés mellett kérte a bíróság új eljárásra és új határozat hozatalára utasítását. Arra hivatkozott, hogy a jogerős ítélet sérti a Pp. 206. § rendelkezéseit, mivel több ponton iratellenesen állapította meg a bíróság a tényállást.
[12] A felperes felülvizsgálati ellenkérelme a jogerős ítélet hatályban tartására irányult.
[13] A felülvizsgálat kérelem alapos.
[14] A Kúria álláspontja szerint a bíróság megfelelő alapossággal feltárta és rögzítette ítéletének indokolásában az ügyben irányadó tényállást, abból azonban az idevonatkozó jogszabályi rendelkezések részben téves értelmezésével és alkalmazásával, nem helytálló jogi következtetést vont le.
[15] Kiemeli a Kúria, hogy a felülvizsgálati eljárás során a Pp. 270. § (2) bekezdése és 272. § (2) bekezdése értelmében a kizárólag a jogerős ítélet jogszerűsége vizsgálható, a Pp. 275. § (2) bekezdésének megfelelően a felülvizsgálati kérelemmel érintett körben.
[16] A bíróság helyesen idézte jogerős ítéletének indokolásában az ügy elbírálásakor irányadó jogszabályi rendelkezéseket. Helyesen rögzítette azt is, hogy jelen ügy nem munkaügyi jogvita, amelyben a tovább-foglalkoztatás lehetőségét kellett volna tisztázni. Tévedett azonban akkor, amikor ebből azt a következtetést vonta le, hogy a közigazgatási eljárás kizárólag a felmondás indokának vizsgálatára terjedhetett ki és ebből a szempontból végezte el az alperes határozatának jogszerűségi felülvizsgálatát. Az ítélet indokolásában az Mt. 66. § (2) bekezdésének hivatkozása nem bírt jelentőséggel és az alperes bizonyítási szintjének meghatározásakor sem a jogszabályi előírásokkal összhangban álló megállapításokat tett a bíróság.
[17] Leszögezi a Kúria, hogy az alperesnek az eljárását az Ebktv. rendelkezései szerint, az ott rögzített szabályrendszernek megfelelően kellett lefolytatnia. Alapvető jelentőséggel az Ebktv. 19. § (1) és (2) bekezdése bírt. Eszerint az egyenlő bánásmód követelményének megsértése miatt indított eljárásokban a jogsérelmet szenvedett félnek vagy a közérdekű igényérvényesítésre jogosultnak kell valószínűsítenie, hogy
a) a jogsérelmet szenvedő személyt vagy csoportot hátrány érte vagy – közérdekű igényérvényesítés esetén – ennek közvetlen veszélye fenyeget, és
b) a jogsérelmet szenvedő személy vagy csoport a jogértéskor – ténylegesen vagy a jogsértő feltételezése szerint – rendelkezett a 8. §-ban meghatározott valamely tulajdonsággal. A (2) § előírja, hogy az (1) bekezdésben foglaltak valószínűsítése esetén a másik felet terheli annak bizonyítása, hogy
a) a jogsérelmet szenvedett fél vagy a közérdekű igényérvényesítésre jogosult által valószínűsített körülmények nem állnak fen, vagy
[18] A törvény szabályozásából következően a kérelmezőnek – mint jogsérelmet szenvedett félnek – valószínűsíteni kellett azt, hogy hátrány érte és a jogsértéskor az Ebktv. 8. §-ában meghatározott valamely tulajdonsággal rendelkezett.
[19] Ez a kérelmező részéről annak valószínűsítését jelentette, hogy munkaviszonyát a felperes megszüntette és erre terhessége (Ebktv. 8.§ l.) miatt került sor. A Kúria álláspontja szerint a kérelmező ezen valószínűsítési kötelezettségének maradéktalanul eleget tett, az alperes felé intézett kérelem ezen tartami elemeket úgy, ahogy azt a jogszabály is előírja konjunktív módon tartalmazta.
[20] Ezt követően - mivel ezen valószínűsítés megtörtént - a felperest terhelte annak bizonyítása, hogy a valószínűsített körülmények nem álltak fenn vagy megtartotta az egyenlő bánásmód követelményét, illetve nem volt köteles azt megtartani.
[21] Nem vitásan az alperes eljárásában az képezte bizonyítás tárgyát az eljárás alá vont – felperes – részéről, hogy a kérelem alaptalan. A fentiekből következően a kérelmező azt valószínűsítette – és azt a peres felek egyike sem vitatta –, hogy a munkaviszonya megszüntetésre került és annak időpontjában terhes volt, így az Ebktv. 19. § (2) bekezdés a) pont szerinti bizonyítás eredményre nem vezethetett, ilyen irányban bizonyítási cselekmény a felperes részéről nem is történt. A felperes a b) pont tekintetében kellett volna, hogy bizonyítsa az alperes eljárásában azt, hogy az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, illetve az adott jogviszony tekintetében nem volt köteles megtartani.
[22] A Kúria álláspontja szerint az alperes megalapozottan feltárt tényállás alapján jogszerűen jutott azon következtetésre, hogy a felperes ezen bizonyítási kötelezettségének nem tudott elfogadható mértékben, megfelelően eleget tenni, így e körben kimenteni magát nem tudta. Megállapítható volt, hogy a kérelmezett az alpereshez intézett kérelmében nem hivatkozott arra, hogy munkaviszonyának megszüntetésénél bármilyen szerepet játszott volna a munkakörének megszüntetése. Erre az eljárás megindítását követően a felperes hivatkozott. Alaptalanul állapította meg a bíróság tehát az alperes terhére, hogy ezen körülményre a kérelmezőt nem nyilatkoztatta, hiszen ilyen nyilatkozatról nem tudott a munkaviszony megszüntetésekor, ezen okot a felperes számára nem jelölte meg. A tanúvallomás is alátámasztotta ezt, mely szerint a tanú arról nyilatkozott, hogy a munkaviszony megszüntetését azzal indokolta, hogy szakmailag nem elégedett a kérelmezővel, a munkakör megszüntetése, mint a munkaviszony megszüntetési ok ekkor fel sem merült. Megjegyzi a Kúria, hogy azon körülmény, amely az alperes által feltárt tényállásból nyilvánvalóvá vált, hogy a kérelmező által ellátott feladatok megmaradtak és a felperes által alkalmazott további három specialista munkaköre nem szűnt meg, kizárólag a várandós kérelmezőé, megerősítette az összefüggést a kérelmező védett tulajdonsága és a joghátrány között.
[23] Hangsúlyozza a Kúria, hogy az alperes perben felülvizsgált eljárása az Ebktv. rendelkezései alapján folyt, nem pedig az Mt-nek a kérelmező foglalkoztatására, munkaviszonyra vonatkozó rendelkezései alapján. Az alperes egy olyan diszkriminációs ügyet kellett, hogy kivizsgáljon, amelyben a felperest terhelte a bizonyítási kötelezettség az Ebktv. 19. § (2) bekezdés körében. A bizonyítás alatt a jogalkotó azt érti – összhangban az Ebktv. 22. § (1) bekezdés a) pontjával –, hogy az eljárás alá vontnak, azaz a felperesnek, olyan tényeket kell felsorakoztatnia és megfelelően alátámasztania, amelyek alkalmasak arra, hogy az alperesben az a meggyőződés alakuljon ki, hogy az egyenlő bánásmód követelménye nem sérült. E törvényi rendelkezések alkalmazása során volt kizárólag relevanciája a felperes által felhozott indokoknak, amely indokoknak a jogsérelem meg nem történtének alátámasztására kellett irányulnia, nem pedig a kérelmező munkaviszonya megszüntetésének indokait kellett vizsgálni.
[24] A Kúria álláspontja szerint tévedett akkor a bíróság, amikor összemosta ezen indokok vizsgálatát és a perben arra vonatkozóan folytatott le bizonyítást és vizsgálatot, hogy a kérelmező munkaviszonyának megszüntetése milyen indokok mentén vált szükségessé.
[25] Az Ebktv. 22. § (1) bekezdés a) pontja szerint nem jelenti az egyenlő bánásmód követelményének megsértését a munka jellege, vagy természete alapján indokolt, az alkalmazásnál számba vehető minden lényeges és jogszerű feltételre alapított arányos megkülönböztetés.
[26] A felperesnek e törvényi rendelkezésnek megfelelően kellett volna az Ebktv. 19. § (2) bekezdés szerinti bizonyítási kötelezettségének eleget tenni, azonban erre sem a közigazgatási eljárás során, sem a perben nem került sor. A várandós kérelmezőnek a próbaidő alatti munkaviszony megszüntetése tekintetében a felperes nem tudta igazolni azt, hogy a kérelmező által valószínűsített körülmények nem állnak fenn és azt sem, hogy az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, avagy nem is volt köteles megtartani. Az sem nyert bizonyítást, hogy az egyenlő bánásmód követelményének sérelme indokolt volt, avagy arányos megkülönböztetésnek minősült.
[27] A keresettel támadott alperesi határozat jogszerűségi felülvizsgálata szempontjából a fenti megállapítások bírtak egyedül jelentőséggel és az – ahogy azt a bíróság is helyesen rögzítette –, hogy a perben a Pp. 324. § folytán alkalmazandó Pp. 164. § (1) bekezdés szerint a keresettel támadott határozat jogszabálysértő voltának bizonyítása a felperest terhelte. Ilyen bizonyítás azonban a perben nem történt.
[28] Utal arra a Kúria, hogy alaptalanul rótta azt is a bíróság az alperes terhére, hogy a közigazgatási eljárás során bizonyítási lehetőséget nem biztosított a felperesnek. Ezzel szemben a közigazgatási iratanyagból megállapítható volt, hogy az alperes az eljárás megindításáról szóló értesítésében felhívta a felperesi munkáltatót, hogy a kérelemmel kapcsolatban bizonyítási indítványát terjessze elő, jelölje meg tanúit és az üggyel összefüggő iratokat csatolja. A felperes ügyféli jogosultságait gyakorolhatta, bizonyítási indítvánnyal élhetett – e körben egy tanú meghallgatását indítványozta –, az alperesi hatóságtól a további bizonyítási indítványok megtételére kért határidőn belül nem élt további indítvánnyal. Hangsúlyozza a Kúria, hogy az alperes az eljárása során a felperes által megjelölt tanút részletesen meghallgatta, határozatának indokolásában értékelte a tanú vallomását, a többi bizonyítékkal összevetve mérlegelte azt és az abból levont következtetésének részletes indokát is adta, ezért eljárása minden tekintetben megfelelt a Ket. 50. § rendelkezéseinek. Az alperes a rendelkezésére állt bizonyítékokból helytállóan állapította azt meg, hogy a próbaidejét töltő kérelmezőt egyetlen egyszer sem figyelmeztette a felperes, elégedetlenségét csak a felmondás közlésekor tárta a kérelmező elé, kifejezetten a kérelmező kérdésére válaszolva. A felperes által e körben megjelölt kötelezettségek semmiképp sem voltak olyan súlyúnak tekinthetők, amely a munkavállaló munkaviszonyának megszüntetését megfelelően indokolhatták volna – különösen a várandóság tényének bejelentését követően. Egyetértett a Kúria azon alperesi megállapítással, miszerint a felperes nem tudott elfogadható választ adni arra, hogy pontosan mi volt az az elvárás, amit a kérelmező olyan mértékben nem teljesített, ami az elbocsátását indokolta. A munkakör megszüntetésére vonatkozó felperesi érvelés sem bírt relevanciával, ugyanis maga a felperesi tanú nyilatkozott arra vonatkozóan, hogy fel sem merült, hogy a kérelmezőt tovább foglalkoztathatnák egy nem specialista munkakörben.
[29] Megalapozottan állapította meg azt az alperes a rendelkezésére állt adatok, körülmények és bizonyítékok összevetéséből, hogy azok a felperes kimentése körében nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a kérelmező terhessége az elbocsátásáról szóló döntés meghozatalában nem játszott szerepet. Ezen túl a felperes azt sem tudta bizonyítani, hogy a döntését már azt megelőzően meghozta volna, hogy a kérelmező terhességéről értesült, illetve, hogy az általa felhozott indokok más munkavállaló esetében is a munkaviszony próbaidő alatti megszüntetéséhez vezettek volna. Okszerűen jutott mindebből azon következtetésre az alperes, hogy a felperes nem szüntette volna meg a kérelmező munkaviszonyát, ha nem derül ki róla, hogy várandós. A várandóssággal, mint védett tulajdonsággal összefüggésben történő elbocsátás az egyenlő bánásmód követelményébe ütközött. A Kúria álláspontja szerint az alperesi jogértelmezés állt összhangban az Európai Közösségek Tanácsának 92/85/EGK irányelv 10. cikkében foglaltakkal is.
[30] Nyomatékosan hangsúlyozza a Kúria, hogy az eljárás során a felperesi kimentés körében kellett vizsgálni az indokoltságot, nem pedig a felmondás indokai körében. A bizonyítás téves irányának meghatározása a jogerős ítélet indokolásában és az alperes megismételendő eljárására vonatkozóan adott iránymutatásban is tetten érhető. Azon körülmény, hogy az Mt. 79. § (1) bekezdés a) pontja próbaidő alatt indokolás nélkül azonnali hatályú felmondással lehetővé teszi a munkaviszony megszüntetését, az Ebktv. 19. § (2) bekezdés alkalmazása szempontjából alacsonyabb bizonyítási szintet nem jelent. A munkaviszony megszüntetésének indoka legfeljebb az Ebktv. 22. § (1) bekezdés a) pontja szempontjából lett volna értékelhető, azonban az itt meghatározott törvényi előírások szerinti tartalmú bizonyítási kötelezettségének sem tudott a felperes eleget tenni.
[31] Tévesen határozta meg azt is a bíróság, hogy az ügy megítélése szempontjából annak volt jelentősége, hogy a felmondás a felperes által megjelölt valós indokon alapult-e. Ezen körülménynek az Mt. 79. § (1) bekezdés a) pontja szerinti felmondás körében nem volt jelentősége, mert az indokolás nélkül megtehető lett volna, az alperes határozatának jogszerűségét pedig a tekintetben érintette, hogy a kimentési ok bizonyítottságának hiányát támasztotta alá. Indokolatlanul írta azt is elő a bíróság az alperes számára, hogy a megismételt eljárásban vizsgálja, hogy a kérelmező munkájával kapcsolatosan voltak-e problémák, ha igen milyen súlyúak voltak. A kérelmező munkájával kapcsolatos felperesi megjegyzések, jelzések és azok időpontja az egyenlő bánásmód követelmények megsértése szempontjából relevanciával nem bírt, így az alperesnek arra vonatkozóan további részletes bizonyítási eljárást – mint ahogy azt a bíróság előírta – indokolatlan lefolytatnia. Nincs relevanciája annak, hogy a kiemelt bérezéssel és beosztással járó adott munkakörben mely mulasztások tekinthetők súlyosnak és annak sincs, hogy a felperes a kérelmező munkaviszonyának megszüntetése után betöltötte-e vagy sem, illetve megszüntette-e az adott munkakört.
[32] A Kúria álláspontja szerint az alperes a Ket. 50. § (1) és (6) bekezdésének megfelelően megfelelő mélységben feltárta az ügy elbírálása szempontjából irányadó tényállást és abból az idevonatkozó jogszabályi rendelkezések alapulvételével, hatáskörében eljárva helytálló és megalapozott döntést hozott. Ennek jogszabálysértő volta a perben sem nyert bizonyítást, így a hatályon kívül helyezésére a Pp. 339. § (1) bekezdése értelmében jogszerű lehetőség nem volt.
[33] Minderre tekintettel a Kúria megállapította, hogy a jogerős ítélet jogszabálysértő a felülvizsgálati kérelemmel érintett körben, ezért azt a Pp. 275. § (4) bekezdése alapján hatályon kívül helyezte és a felperes megalapozatlan keresetét a Pp. 339. § (1) bekezdése értelmében elutasította. (Kúria, Kfv.III.37.585/2017.)

matches:
§ 1
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria


text:
Szabad a gazda? - Jogi eszközökkel az új adók ellen - Január 1-jétől bővült az önkormányzatok adó-megállapítási mozgástere | hírek | Jogi Fórum
Szabad a gazda? - Jogi eszközökkel az új adók ellen - Január 1-jétől bővült az önkormányzatok adó-megállapítási mozgástere
2015.02.27. Jogi Fórum / KCG Partners
2015. január 1-jétől bővült a települési önkormányzatok adó-megállapítási mozgástere: a helyhatóságok már akár több települési adót is bevezethetnek, feltéve, ha az adott terület még nem esik központi vagy helyi adó hatálya alá. A KCG Partners ügyvédi társulás legfrissebb összefoglalója rámutat: a főként a termőföldekre kivetett új helyi adókat közvetve a földbérlő gazdálkodók fizetik meg, pedig többféle jogorvoslati lehetőség áll a rendelkezésükre az ambiciózus önkormányzatok ellen.
Még nem készült Magyarországon olyan átfogó összesítés, amely az újonnan bevezetett helyi adókat összehasonlítható, szűrhető és kereshető adatbázisba rendezné, de a Magyar Államkincstár (MÁK) által üzemeltetett https://hakka.allamkincstar.gov.hu honlapon az adózók településenként tájékozódhatnak az esetleges új adóterhekről – hívja fel a figyelmet a KCG Partners Ügyvédi Társulás elemzése. A MÁK oldalán elérhető rendszer a jegyzők adatszolgáltatásai alapján valamennyi önkormányzat kihirdetett adórendeleteit tartalmazza.
„A MÁK adataiból megállapítható, hogy egyes önkormányzatok már tavaly decemberben határoztak új helyi adók bevezetéséről, melyek többsége, így vagy úgy, a termőföldtulajdont adóztatja – foglalta össze Hajnal Márton, a KCG Partners adójogi csoportjának ügyvédje. "Bár a termőföldet terhelő adót a magánszemélyek kötelesek megfizetni, elkerülhetetlen, hogy a jövedelmezőség csökkenése ne hozza magával a földbérleti díjak emelkedését, amely közvetetten a mezőgazdasági vállalkozások terheit növeli.”
Hajnal Márton elmondta: a földadó éves mértékét egyes településeken a földterület hektárban (esetleg m2-ben) kifejezett nagyságához, míg más esetekben kataszteri tiszta jövedelméhez, azaz aranykorona-értékéhez viszonyítják. Hozzátette: nem csak az új helyi adófajták elvi kialakításában, de a kiszámításuk módjában és a tényleges adóteher mértékében is számottevő eltérések mutatkoznak.
Meglehetősen esetleges, hogy az egyes településeken pontosan mennyit kell fizetnie a tulajdonosnak, hiszen a legmagasabb talált érték 400 Ft/aranykorona/év, illetve 10 ezer Ft/hektár/év volt, míg a legalacsonyabb 150 Ft/aranykorona/év, illetve 5 ezer Ft/hektár/év.
„Nem szükségszerű, hogy az önkormányzatok – esetenként az üzleti racionalitásokat figyelmen kívül hagyó – döntéseinek következményét a földtulajdonosok és a mezőgazdasági vállalkozások viseljék. Több érdekérvényesítési eszköz áll a rendelkezésükre ahhoz, hogy ne, vagy csak mérsékelten növekedjenek a terheik” – mutatott rá a szakértő.
Így például az aranykorona értékhez kötött adók esetén az adóterhek mérséklődését eredményezheti, ha az évtizedekkel, vagy akár több mint száz éve megállapított aranykorona értéket felülvizsgáltatják – állítja a jogi szakértő.
Az úgynevezett földminősítési eljárás során – igazgatási szolgáltatási díj ellenében – kérhető az ingatlanügyi hatóságtól az aranykorona-érték újbóli, esetlegesen – ha a tulajdonos úgy véli, termőföldjének minősége már gyengébb, mint az aranykorona érték megállapításakor volt – alacsonyabb értéken történő megállapítása. A települési adók bevezetése így áttételesen a termőföldek jövedelmezőségének felülvizsgálatát, azaz az aranykorona értékek újbóli megállapítását is elősegítheti, az új megállapításoknak köszönhetően, pedig csökkenthető az adóteher.
Ugyancsak lehetőség van arra, hogy egy jogellenesnek tartott önkormányzati rendelettel szemben a hatósághoz forduljanak az érintettek, de fontos, hogy tisztában legyenek azzal, hogy ilyen esetekben az egyéni jogvédelem és az egyének által kezdeményezhető eljárások helyett az ellenőrző, felügyeletet gyakorló állami szervek által indított, és a Kúria illetve az Alkotmánybíróság előtt lefolytatott eljárások lehetnek a leghatékonyabbak.
A Kúria Önkormányzati Tanácsa például vizsgálhatja az önkormányzati rendeletek törvényességét, illetve magasabb szintű jogszabályoknak való megfelelését.
A Kúria eljárását három szerv bármikor kezdeményezheti: törvényességi felügyelet keretében a fővárosi és megyei kormányhivatalok, az alapvető jogok biztosa, illetve a jogellenesnek tartott rendeletet érintő jogvitában eljáró bíró.
Hajnal Márton szerint jó hír az érintett adóalanyoknak, hogy bár lehet, hogy csak közvetetten, de mindhárom esetben lehetőség van a törvénysértő rendeletekkel szembeni állampolgári észrevételek becsatornázására.
„Az egyén élhet közérdekű bejelentéssel vagy panasszal a kormányhivatal felé a jogellenes önkormányzati rendelet ellen, ugyanakkor a Kúria előtti eljárás már az állami szerv döntése alapján indul – hivatalból. Az önkormányzati rendelet miatt sértett fél ugyancsak fordulhat az alapvető jogok biztosához is, aki szintén kezdeményezhet felülvizsgálatot a Kúria előtt” – magyarázta a szakember.
Hozzátette: a jogellenesnek tartott önkormányzati rendeletet érintő jogvitában pedig az eljáró bíró általában akkor fordul a Kúriához felülvizsgálat céljából, ha valamelyik peres fél ezt indítványozza.
A Kúria mellett az Alkotmánybíróság is jogosult normakontrollt gyakorolni az önkormányzati rendeletek felett, de csak akkor, ha a rendelet megsemmisítésére irányuló indítvány kizárólag az Alaptörvény megsértésére hivatkozik. Ha az indítvány alacsonyabb szintű jogszabály megsértését is felhozza, akkor az AB megállapítja hatáskörének hiányát és átteszi az indítványt a Kúriához.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
2010. évi CXXVII. törvény - 1.oldal - Törvények és országgyűlési határozatok
1. A nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi 13. törvényerejű rendelet módosítása
KÖZPONTI HATÓSÁGI MEGKERESÉS VÉGREHAJTÁSA A TARTÁSRA KÖTELEZETT ADATAINAK BESZERZÉSE ÉRDEKÉBEN
Időállapot: közlönyállapot (2010.XI.26.)
a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló 4/2009/EK tanácsi rendelet végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges törvénymódosításokról *
1. § A nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi 13. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: Nmtvr.) 45. § (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A szülő és gyermek közötti családi jogi jogviszonyokra, így különösen a gyermek névviselésére, elhelyezésére, gondviselésére, törvényes képviseletére és vagyonának kezelésére - a tartási kötelezettséget kivéve - a gyermek személyes joga irányadó.”
2. § Az Nmtvr. 46. §-a helyébe az alábbi rendelkezés lép:
„46. § Magyar állampolgár vagy Magyarországon lakó gyermek családi jogállására, illetőleg a közte és szülői között fennálló családi jogi jogviszonyokra - a tartási kötelezettséget ide nem értve - a magyar jogot kell alkalmazni, ha az a gyermekre nézve kedvezőbb.”
3. § Az Nmtvr. 75. §-a a következő (6) bekezdéssel egészül ki:
„(6) E törvény 45. § (1) bekezdése, 46. §-a a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18-ai 4/2009/EK tanácsi rendelet 1. cikkének végrehajtásához szükséges rendelkezést állapít meg.”
4. § E törvény hatálybalépésével egyidejűleg hatályát veszti az Nmtvr.
a) 39. § (1) bekezdésében a „tartást,” szövegrész,
b) 39. § (4) bekezdésében az „a tartást és” szövegrész,
c) 47. § és 56. §-a, valamint
d) 50. §-ában a „, tartása” szövegrész.
5. § A bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény (a továbbiakban: Vht.) 10. §-a a következő h) ponttal egészül ki:
„h) a 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján kijelölt hazai központi hatóság által a tartásra kötelezett adatainak beszerzésére kiállított megkeresés.”
6. § A Vht. 16. §-a a következő l) ponttal egészül ki:
„l) a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben, a 2007. november 23-án elfogadott, a tartási kötelezettségekre alkalmazandó jogról szóló hágai jegyzőkönyv (a továbbiakban: hágai jegyzőkönyv) hatálya alá tartozó tagállamokban hozott bírósági határozat (perbeli egyezség) alapján az adós lakóhelye, székhelye - ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye - szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság.”
7. § A Vht. 23/B. §-a helyébe a következő rendelkezés lép:
„23/B. § (1) Az okiratot végrehajtási záradékkal látja el a következő bíróság:
a) a 44/2001/EK tanácsi rendelet szerinti közokiratot az adós lakóhelye, székhelye - ezek hiányában végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye - szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,
b) a 2201/2003/EK tanácsi rendelet szerinti közokiratot a kötelezett, vagy a gyermek szokásos tartózkodási helye szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,
c) a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben a hágai jegyzőkönyv hatálya alá nem tartozó tagállamokban kiállított közokiratot az adós lakóhelye - ennek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye - szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság.
(2) Végrehajtási záradékkal látja el
a) a 805/2004/EK rendelet szerint európai végrehajtható okiratként hitelesített külföldi közokiratot az adós lakóhelye, székhelye - ezek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye, külföldi székhelyű vállalkozás magyarországi fióktelepe, illetve közvetlen kereskedelmi képviselete esetén a fióktelep, illetőleg a képviselet helye - szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság,
b) a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben a hágai jegyzőkönyv hatálya alá tartozó tagállamokban kiállított közokiratot az adós lakóhelye - ennek hiányában az adós végrehajtás alá vonható vagyontárgyának helye - szerinti megyei bíróság székhelyén működő helyi bíróság, Budapesten a Budai Központi Kerületi Bíróság.”
8. § (1) A Vht. 31/C. § (1) bekezdés a következő e) ponttal egészül ki:
[Az első fokon eljárt bíróság kérelemre kiállítja]
„e) a 4/2009/EK tanácsi rendelet I. és II. melléklete szerinti kivonatot.”
(2) A Vht. 31/C. § (2) bekezdés a következő c) ponttal egészül ki:
[A közokiratot kiállító hatóság székhelye szerint illetékes helyi bíróság, ha pedig a közokiratot közjegyző állította ki, továbbá a közjegyző által hozott, marasztalást tartalmazó végzés és a közjegyző által jóváhagyott - a bírósági egyezséggel azonos hatályú - egyezség esetén a közjegyző kérelemre kiállítja]
„c) a 4/2009/EK tanácsi rendelet III. és IV. melléklete szerinti kivonatot.”
(3) A Vht. 31/C. § (5) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(5) Az (1) bekezdés a), b) és e) pontja szerinti, valamint a (2) bekezdés a) és c) pontja szerinti tanúsítvány, igazolás és kivonat több alkalommal is kiállítható.”
9. § A Vht. 37/B. § (4) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(4) Nem kell kézbesítési megbízottat megjelölni a 861/2007/EK rendelet és a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti határozat végrehajtására indult eljárásban.”
10. § A Vht. 48. § (8) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(8) A végrehajtást foganatosító bíróság dönt az adósnak a 805/2004/EK rendelet 23. cikke, a 1896/2006/EK rendelet 23. cikke, a 861/2007/EK rendelet 23. cikke, valamint 4/2009/EK tanácsi rendelet 21. cikk (3) bekezdése szerinti kérelméről. A bíróság a 805/2004/EK rendelet 23. cikkének a) pontja, az 1896/2006/EK rendelet 23. cikkének a) pontja, valamint a 861/2007/EK rendelet 23. cikkének a) pontja szerinti kérelemnek a végrehajtás felfüggesztésével ad helyt.”
11. § A Vht. 164. §-a a következő (2) bekezdéssel egészül ki és a § jelenlegi szövegének számozása (1) bekezdésre változik:
„(2) A 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási igény végrehajtására indult ügyben az ezen végrehajtási ügyre jutó végrehajtási költségeket a tartásdíj-követeléssel azonos sorrendben, de a 166. § szerinti egyéb költségeket megelőzően kell kielégíteni azzal, hogy a befolyt összegnek legfeljebb az 50%-a számolható el a végrehajtási költségekre.”
12. § A Vht. 186. § (3) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(3) Biztosítási intézkedés rendelhető el e § alapján akkor is, ha a követelés olyan bírósági határozaton alapul, amelyet a 44/2001/EK tanácsi rendelet vagy a 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján Magyarországon el kell ismerni. A biztosítási intézkedést a 16. § c) pontjában meghatározott bíróság rendeli el.”
13. § A Vht. 187. § (3) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(3) Biztosítási intézkedés rendelhető el e § alapján akkor is, ha a 44/2001/EK tanácsi rendelet vagy a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti ügyben a kereseti kérelmet az Európai Unió másik tagállamának bíróságához nyújtották be. A biztosítási intézkedést a 16. § c) pontjában meghatározott bíróság rendeli el.”
14. § A Vht. 210/A. § (1) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(1) A bíróság
a) a 44/2001/EK tanácsi rendelet szerinti, a bírósági határozat (perbeli egyezség) és közokirat végrehajthatóságának megállapítására irányuló eljárás során - ha a 44/2001/EK tanácsi rendelet másképpen nem rendelkezik - és
b) a hágai jegyzőkönyv hatálya alá nem tartozó tagállamban, a 4/2009/EK tanácsi rendelet szerinti tartási ügyben hozott bírósági határozat (perbeli egyezség) és kiállított közokirat végrehajthatóságának megállapítására irányuló eljárás során - ha a 4/2009/EK tanácsi rendelet másképpen nem rendelkezik
- az e Fejezetben foglaltak szerint jár el.”
15. § A Vht. a következő új XIV. fejezettel egészül ki és a jelenlegi XIV-XXII. fejezet számozása XV-XXIII. fejezetre módosul:
210/H. § (1) A 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján kijelölt hazai központi hatóság által a tartásra kötelezett adatainak beszerzésére kiállított megkeresés (a továbbiakban e §-ban: megkeresés) alapján indult végrehajtás foganatosítására a végrehajtás foganatosításának közös szabályait az e fejezetben foglalt eltérésekkel kell alkalmazni azzal, hogy az adóson a tartásra kötelezettet kell érteni.
(2) Végrehajtást kérőnek az állam minősül, amelynek nevében a központi hatóság jár el; a végrehajtás költségeit az állam viseli.
(3) Ha a központi hatóságnak nem áll rendelkezésére az adós belföldi lakóhelyére, tartózkodási helyére vonatkozó adat, a polgárok személyi adatait kezelő szervet keresi meg a lakóhelyre vagy tartózkodási helyre vonatkozó adat beszerzése érdekében, és a beszerzett adat alapján küldi meg a megkeresést az illetékes végrehajtónak.
(4) A végrehajtó a megkeresést az adós megkeresésben megjelölt adatainak beszerzésével, a 47. § alkalmazásával teljesíti. A végrehajtható okirat az adós részére nem kerül kézbesítésre.
(5) A végrehajtás felfüggesztésének és szünetelésének nincs helye.
(6) A végrehajtó a megkeresés teljesítéséről a beszerzett adatok feltüntetésével jegyzőkönyvet készít, amelyet megküld a központi hatóságnak.”
16. § A Vht. 211. § (3) bekezdése helyébe a következő rendelkezés lép:
„(3) A bíróság akkor is visszavonja a végrehajtási lapot vagy törli a végrehajtási záradékot, ha az adós kérelmére megállapítja, hogy
c) a 4/2009/EK tanácsi rendelet 21. cikke (2) bekezdésének második albekezdése alapján a végrehajtás megtagadásának
feltételei fennállnak.”
a) 254/D. § (3) bekezdésében a „beszerzi a miniszternek a végrehajtó irodai tagság létesítésére vonatkozó hozzájárulását,” szövegrész a hatályát veszti,
b) 298. § (1) bekezdésében a „d) vagy e) pontjában” szövegrész helyébe az „f) vagy g) pontjában” szöveg lép.
18. § A Vht. 317. § (2) bekezdése a következő g) ponttal egészül ki:
„g) 16. §-ának l) pontja, 23/B. §-a, 31/C. §-a, 37/B. § (4) bekezdése, 48. §-ának (8) bekezdése, 164. §-ának (2) bekezdése, 186. §-ának (3) bekezdése, 187. §-ának (3) bekezdése, 210/A. §-a és 211. §-ának (3) bekezdése a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18-ai 4/2009/EK tanácsi rendelet [14. cikk, 16-18. cikk, 21. cikk, 26-27. cikk, 36. cikk, 41. cikk (2) bekezdés, 43. cikk, 48. cikk (3) bekezdés, 61. cikk]”
19. § Az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (a továbbiakban: Itv.) 57. § (1) bekezdése a következő t) és u) ponttal egészül ki:
„t) a belföldi végrehajthatóság megállapítása iránti eljárás a 44/2001/EK tanácsi rendelet, a 2201/2003/EK tanácsi rendelet és a 4/2009/EK tanácsi rendelet alapján,
u) a bírósági végrehajtásról szóló 1994. évi LIII. törvény 31/C. §-a szerint tanúsítvány, igazolás és kivonat kiállítása iránti bírósági eljárás.”
20. § Az Itv. 103. §-a a következő (2) bekezdéssel egészül ki:
„(2) E törvény 57. § (1) bekezdés t) és u) pontja
21. § Az Itv. 57. § (1) bekezdés m) pontjából hatályát veszti a „, továbbá a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001/EK rendelet, a nem vitatott követelésekre vonatkozó európai végrehajtható okirat létrehozásáról szóló 805/2004/EK rendelet és a házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve a 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 2201/2003/EK rendelet alapján hozott bírósági határozat (bírósági egyezség), kiállított közokirat végrehajtását kezdeményező eljárás” szövegrész.
22. § A jogi segítségnyújtásról szóló 2003. évi LXXX. törvény (a továbbiakban: Jst.) 5. § (2) bekezdése a következő g) ponttal egészül ki:
„g) a 4/2009/EK tanácsi rendelet 46. cikkében meghatározott jogosultként kér az 56. cikk szerinti eljárás lefolytatásához jogi segítséget.”
23. § A Jst. a következő 90. §-sal egészül ki:
„90. § E törvény 5. § (2) bekezdés g) pontja a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18-ai 4/2009/EK tanácsi rendelet 46. cikkének végrehajtásához szükséges rendelkezést állapít meg.”
24. § (1) Ez a törvény - a (2) bekezdésben foglalt kivétellel - a kihirdetését követő napon lép hatályba.
(2) Az 1-16. § és a 18-23. § 2011. június 18. napján lép hatályba.
25. § Az igazságügyi szakértői tevékenységről szóló 2005. évi XLVII. törvény
a) 7. §-ában a „nem kell megismételni” szövegrész helyébe a „megismételni, valamint a 3. § (3) bekezdés a), e) pontjaiban és a 3. § (4) bekezdésében megjelölt feltételeket igazolni nem kell” szöveg,
b) 32. § (1) bekezdésében a „2010.” szövegrész helyébe a „2012.” szöveg
26. § E törvény 1-16. §-a és 18-23. §-a a tartással kapcsolatos ügyekben a joghatóságról, az alkalmazandó jogról, a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az e területen folytatott együttműködésről szóló, 2008. december 18-ai 4/2009/EK tanácsi rendelet [14. cikk, 16-18. cikk, 21. cikk, 26-27. cikk, 36. cikk, 38. cikk, 41. cikk (2) bekezdés, 43. cikk, 46. cikk, 48. cikk (3) bekezdés, 61. cikk] végrehajtásához szükséges rendelkezéseket állapít meg.
27. § E törvény 2011. június 19-én hatályát veszti.

matches:
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 2011