text:
2.Kf.27.057/2008/15. szám
A Fővárosi Ítélőtábla az MBI Nemzetközi Marketing Tanácsadó és Biztosításközvetítő Kft. (Budapest) I.r. és az UNION Biztosító Zrt. (Budapest) II.r. felpereseknek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest., hivatkozási szám: Vj-45/2006.) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a Fővárosi Bíróság 2007. évi szeptember hó 13. napján kelt 2.K.35.010/2006/29: számú - kiegészített - ítélete ellen az alperes által 30. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés, valamint az I.r. felperes által a Fővárosi Ítélőtáblánál Kf/3. sorszám alatt előterjesztett csatlakozó fellebbezés folytán az alulirott napon - tárgyaláson kívül - meghozta a következő
A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezéssel nem támadott rendelkezéseit nem érinti, fellebbezéssel támadott rendelkezését megváltoztatja és az I.r. felperes keresetét teljes egészében elutasítja.
Kötelezi az I.r. felperest, hogy 15 napon belül fizessen meg az alperesnek 100.000 (azaz százezer) forint együttes első- és másodfokú perköltséget, valamint az államnak - az illetékügyekben eljáró hatóság külön felhívására - 16.500 (azaz tizenhatezerötszáz) forint kereseti és 36.000 (azaz harminchatezer) forint fellebbezési illetéket.
A másodfokú bíróság által kiegészített tényállás szerint az I.r. felperes 1989-ber kezdte meg biztosítást, nyugdíjalapot kiegészítő tevékenységét. Elsődlegesen biztosításközvetítést folytat. Ügynökei egyéni vállalkozók és betéti társaságok amelyek multilevel rendszerben tevékenykednek.
A versenyhatóság az 1999. évi május hó 10. napján kelt Vj-168/1998/78. számú határozatával megállapította, hogy az I.r. felperes a fogyasztói döntés tisztességtelen befolyásolására alkalmas magatartást tanúsított azzal, hogy eljárás alá vont társával együtt biztos életbiztosítás fedezete melletti lakáshitelhez jutás lehetőségét, többszörös állami támogatást és átlagon felüli hozamot ígértek) a fogyasztóknak, továbbá azzal, hogy 1998. február 23-ától nem tájékoztatták a fogyasztókat a hitelhez jutás általuk ismert feltételeiről. Ezért az I.r. felperest 3.000.000 forint versenyfelügyeleti .bírság megfizetésére kötelezte.
A határozat bírósági felülvizsgálata iránt indított perben a Legfelsőbb Bíróság a 2003. évi április hó 23. napján kelt Kf.II.39.908/2001/5. számú ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta és a felperesek keresetét teljes egészében elutasította.
A versenyhatóság a 2000. évi április hó 9. napján kelt Vj-7/2000. számú határozatával megállapította, hogy az I.r. felperes eljárás alá vont társával az "MBI Otthonteremtés" elnevezésű prospektusaikban a fogyasztók megtévesztésére alkalmas tájékoztatást adtak. Ezen prospektusok terjesztését a határozat kézhezvételével egyidejűleg megtiltotta. Az I.r. felperest 4.000.000 forint bírsággal sújtotta.
A felperesek 2.000. évi szeptember hó 15. napján biztosításközvetítői megállapodást kötöttek az "MBI Befektetési Jövőszámla" elnevezésű termék vonatkozásában. Ez időben a felperesek egyike sem állt szerződésben a Kereskedelmi és Hitelbank Rt.-vel a megállapodás tárgyát képező biztosítással rendelkező ügyfelek által igénybe vehető hitellehetőségek tárgyában.
Az alperes a 2006. évi szeptember hó 7. napján kelt Vj-45/2006/27. számú határozatában megállapította, hogy az I. és II.r. felperesek 2000. szeptember 19-étól 2002. május 31-éig, a Kereskedelmi és Hitelbank Rt. 2002. január 1-jétől 2002. május 31-éig az "MBI Befektetési Jövőszámla" elnevezésű biztosítási termékhez kapcsolódó hitellehetőséggel kapcsolatban megsértették a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban Tpvt.) 8. §-ának (2) bekezdés a) pontját, mert a fogyasztók megtévesztésére alkalmas magatartást tanúsítottak. Ezért az I.r. felperessel szemben 72.000.000 forint, a II.r. felperessel szemben 24.000:000 forint, míg a perben nem álló bankkal szemben 3.000.000 forint bírságot szabott ki a Tpvt. 78.§-ának (1) bekezdése alapján. Indokolása szerint e körben - a Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdése alapján - figyelembe vette a vizsgálattal érintett termék sajátos bizalmi jellegét, a jogsértéssel érintett több éves időtartamot, a jogsértéssel elért fogyasztói kör nagyságát, azt a körülményt, hogy a biztosítási szerződés megkötésével a fogyasztó legalább húsz évre lekötelezte magát, évekre vállalva a díj fizetését, amely azt is jelenti, hogy a más biztosítókhoz fordulás (újabb szerződéskötés) lehetősége korlátozottabbá vált, így a jogsértő magatartás piaci hatása időben elhúzódó volt. A felperesek esetében értékelte továbbá, hogy a biztosítási terméknek csak az egyik lényeges tulajdonságaként ismertették a kedvezményes hitellehetőséget, és ez nem az összes fogyasztót befolyásolhatta a versenyjogilag releváns döntés meghozatalában. Emellett a Legfelsőbb Bíróság 2006. évi május hó 11. napján kelt Pfv.VIII.20.248/2006/7. számú ítélete szerint a felperesek a biztosítási szerződés megkötésekor nem tanúsítottak szándékos megtévesztő magatartást a kedvezményes lakáshitel biztosításával kapcsolatban. Az I.r. felperes vonatkozásában figyelemmel volt a biztosítási szerződések után részére kifizetett jutalékok magas összegére, valamint a megszűnt szerződések utáni jutalék-visszaírásokra is. Súlyosító körülményként értékelte, hogy az I.r. felperest korábban már két ízben marasztalták a fogyasztói döntések tisztességtelen befolyásolására alkalmas magatartása miatt, így már ismertnek kellett lennie előtte, hogy milyen versenyjogi követelményeknek kell eleget tennie. A II.r. felperes esetében az életbiztosítási piacon - ezen belül a befektetési egységekhez kötött életbiztosítások alpiacán - fennálló részesedését, és a perben nem álló bank 2002. május 27-i keltezésű levelének kézhezvételét követően tanúsított magatartását emelte ki. A bírság összegének meghatározásakor a Legfelsőbb Bíróság eseti döntéseire utalással arra hivatkozott, hogy a preventív cél csak olyan mértékű bírsággal valósítható meg, amely a jogsértést elkövető vállalkozásoknak érezhető megterhelést jelent.
Az I.r. felperes keresetében elsődlegesen az alperesi határozat megváltoztatásával annak megállapítását kérte, hogy magatartása nem volt versenyjogsértő. Másodlagos kérelme a bírság törlésére irányult, a jogsértés csekély jelentőségére hivatkozással. Harmadlagosan a bírság összegének mérséklését, és a másik két eljárás alá vonttal szemben kiszabott bírsághoz való arányosítását kérte. A bírságkiszabás körében kifogásolta, hogy az alperes a jogsértő állapot időtartamának meghatározását nem bizonyította, és a jogsértéssel elért előnnyel összefüggésben a jutalék magas összegűként való értékelését nem indokolta. Álláspontja szerint a vele szemben folytatott két korábbi versenyfelügyeleti eljárást nem lehetett volna figyelembe venni, mert a vizsgált időszakban az elmarasztaló határozatok még nem voltak jogerősek. Sérelmezte, hogy az esetében értékelt enyhítő körülmények ellenére az alperes a törvényi maximumban határozta meg a bírságösszeget, amely az eljárás alá vontak jogsértésért való felelősségének mértékét is figyelembe véve belső aránytalanságot mutat. Állította, hogy a biztosítási termék piaci szempontból nem volt jelentős, ezért nem volt piaczavaró hatása. A biztosítási termék után járó jutalék a bírságkiszabás alapja nem lehet.
A II.r. felperes keresetében az alperesi határozat megváltoztatásával a versenyfelügyeleti eljárás megszüntetését és a bírságkiszabás mellőzését, avagy annak mérséklését kérte.
Az alperes - a határozatban foglaltak fenntartása mellett - a felperesek keresetének elutasítását kérte azzal, hogy a bírság kiszabása során a mérlegelés szempontjainak rögzítése mellett mindkét felperes tekintetében megfelelően határozta meg a bírság mértékét.
Az elsőfokú bíróság ítéletében - az I.r. felperes kereseti kérelmének részben helyt adva - az alperes határozatát megváltoztatta, és az I.r. felperes terhére megállapított bírságot 10.000.000 forintra mérsékelte, ugyanakkor a II.r. felperes keresetét elutasította. Megállapította, hogy az alperes a tényállást feltárta, a felperesek versenyjogi felelősségére és annak arányára vonatkozóan levont jogi következtetése helytálló volt. Megítélése szerint a Tpvt. 78.§-ának (l) bekezdése szerint kiszabható bírságmaximumból kiindulva és a felperesek azonos arányú felelősségét alapul véve a bírságösszegeknél megmutatkozó belső aránytalanságra tekintettel a versenyhatóság nem végzett okszerű mérlegelést. Kifejtette, hogy amennyiben a bírságösszeg csökkentésének irányába ható enyhítő körülmények fennállnak, akkor a törvényi maximum szerinti összegben a bírság jogszerűen nem szabható ki. Ezt meghaladóan a II.r. felperes esetében enyhítő körülményként értékelt tényezőket - az alacsony piaci részesedést, valamint a 2002. május 27-i keltezésű banki levél kézbesítését követően tanúsított magatartást - az I.r. felperes esetében is figyelembe veendőnek tartotta.
Az alperes fellebbezésében nem vitatta az elsőfokú bíróságnak a felperesek terhére rótt jogsértések körében tett megállapításait, kizárólag a bírságot mérséklő részében kérte az elsőfokú ítélet megváltoztatását, és az I.r. felperes keresetének teljes egészében való elutasítását. Hangsúlyozta, hogy a Tpvt. 78.§-ának (1) bekezdése nem értelmezhető akként, hogy a versenyhatóságnak a törvényi maximumból kellene kiindulnia. Ez a szankció meghatározásakor csak a legvégén bír jelentőséggel oly módon, hogy ezt a határt a kiszabott bírság összege nem haladhatja meg. Álláspontja szerint a határozatában a II.r. felperesnél egyedi enyhítő körülményként figyelembe vett tényezőket - bizonyítottság hiánya miatt - az elsőfokú bíróság nem értékelhette volna bírságcsökkentő körülményként az I.r. felperes javára. Kiemelte, hogy a jelen harmadik versenyfelügyeleti eljárásban is azonos jogsértést elkövető I.r. felperes a részéről ténylegesen közvetített szerződések után milliárdos összegű jutalékra volt jogosult. Állította, hogy a Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdésében foglaltaknak megfelelően állapította meg a bírság összegét, amelynek indokait a határozata 85. pontjában részletesen rögzítette. Okszerű mérlegelésére figyelemmel az elsőfokú bíróság tévesen mérsékelte az I.r. felperest terhelő bírság összegét.
Az I.r. felperes az alperesi fellebbezés kézhezvételét követően előterjesztett csatlakozó fellebbezésében az elsőfokú bíróság ítéletének megváltoztatását kérte, mind a jogalap, mind a bírságkiszabás körében a kereseti kérelmében foglaltaknak megfelelően. Hangsúlyozta, hogy az alperes a perben nem álló, mégis a legsúlyosabban felróható magatartást elkövető bankot éves árbevételének 0,005%-ának megfelelő összegű bírsággal sújtotta, amelyhez képest a saját bevételéhez viszonyítottan csak ennél alacsonyabb összegű bírság kiszabásának van helye. Erre figyelemmel az elsőfokú bíróság által megállapított 10.000.000 forint összegű bírság további mérséklését kérte.
A másodfokú bíróság az I.r. felperes csatlakozó fellebbezésének a jogsértés hiányára alapított - elutasított - kereseti kérelemmel összefüggő részét hivatalból elutasította. A Legfelsőbb Bíróság Kpkf.IV.37.288/2008/2. számú végzésével a másodfokú bíróság végzését helybenhagyta.
A II.r. felperes fellebbezést nem terjesztett elő.
Az alperes fellebbezése alapos, az I.r. felperes csatlakozó fellebbezése nem alapos.
A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét a Pp. 253.§-ának (3) bekezdése szerinti terjedelemben, az előterjesztett fellebbezés, csatlakozó fellebbezés és ellenkérelem korlátai között - az I.r. felperessel szemben kiszabott bírság tekintetében - bírálta felül. Ennek során megállapította, hogy az elsőfokú bíróság a bírságkiszabás során értékelhető tényezőket részben nem teljes körűen, részben pedig helytelenül tárta fel, így azok helyesbítésre, illetve kiegészítésre szorulnak, valamint a helyesen feltárt körülményeket nem a súlyuk, nyomatékuk szerint értékelte.
Ezzel összefüggésben rámutat a Fővárosi Ítélőtábla - amint azt korábban már több eseti döntésében is kiemelte -, hogy a (büntetés jellegű) bírság szankciót a ténylegesen elkövetett jogsértés súlyához, jellegéhez, valamint az adott ügyben feltárt enyhítő és súlyosító körülményekhez igazodóan, mérlegeléssel kell kiszabni, aminek főbb szempontjait - példálózó jelleggel - a Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdése határozza meg. Eszerint a bírság összegét az eset összes körülményeire - így különösen a jogsérelem súlyára, a jogsértő állapot időtartamára, a jogsértéssel elért előnyre, a jogsértő felek piaci helyzetére, a magatartás felróhatóságára, az eljárást segítő együttműködő magatartására, a törvénybe ütköző magatartás ismételt tanúsítására - tekintettel kell meghatározni. A jogsérelem súlyát különösen a gazdasági verseny veszélyeztetettségének foka, a fogyasztók, üzletfelek érdekei sérelmének köre, kiterjedtsége alapozhatja meg.
E helyen csak utal arra a másodfokú bíróság; hogy az alperes is a Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdése alapján köteles mérlegelni, de ennek során figyelembe veheti a bírságszámítás körében kiadott Közleményét is, amely zsinórmértékként az egyes szempontok szerinti súlyozásban nyújt segítséget számára. A bíróság azonban semmilyen formában nincs kötve az alperesi Közleményhez, mint az általa alkalmazott matematikai számításhoz, mivel a bírósági felülvizsgálat jogszerűségi vizsgálatot vagyis a törvénynek (Tpvt. 78.§) való megfelelőség vizsgálatát - jelenti. A jelen ügyben is a bíróságnak a 2005. évi november hó 1. napját követően hatályos és az ezt követően indult peres eljárásokban alkalmazandó Pp. 339/B.§-a szerint kellett vizsgálnia a mérlegelési jogkörtén hozott határozatrész jogszerűségét, így azt, hogy a közigazgatási szerv a tényállást kellő mértékben feltárta-e, az eljárási szabályokat betartotta-e, a mérlegelés - Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdése szerinti - szempontjai megállapíthatóak-e, és a határozat indokolásából a bizonyítékok ekkénti mérlegelésének okszerűsége kitűnik-e.
Az adott perbeli esetben a bírságkiszabás körében az első- és a másodfokú bíróság álláspontja lényegesen eltérő volt, aminek az oka alapvetően az enyhítő és súlyosító körülmények mikénti feltárása és mérlegelése körében keresendő. Ezért a jelen ügy kapcsán a Fővárosi Ítélőtábla - á bírságkiszabás aránytalanságainak megelőzése érdekében - indokoltnak látta általánosságban is kiemelni azokat a főbb szempontokat , amelyeket döntésénél az enyhítő és súlyosító körülmények értékelése során vezérfonalként szem előtt tartott - azzal a megjegyzéssel, hogy eddig is ezek voltak és ezt követően is ezek lesznek azok az elvek, amelyek alapján a másodfokú bíróság eljár(t).
A Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdésében írt rendelkezés a versenyhatóság és a bíróságok számára azt a kötelezettséget jelenti, hogy a felek által felajánlott bizonyítás keretei között a bírságkiszabás során figyelembe jövő valamennyi (tehát nemcsak az e törvényhelyben exemplifikatív módon meghatározott) alanyi és tárgyi tényezőt felderítsék, és azokat a jogkövetkezmények alkalmazásakor értékeljék. E feltárandó bírságkiszabási tényezőket nyilvánvalóan nem lehet egyszer s mindenkorra, végleges érvénnyel meghatározni, de a Fővárosi Ítélőtábla a fentiekből következően mégis szükségesnek látott egy olyan általános iránymutatást, amely felsorakoztatja mindazokat a körülményeket, amelyek felderítését és értékelését a versenyhatóság és a bíróságok részéről - a törvény rendelkezése alapján - indokoltnak tartja. A törvény előtti egyenlőség alapelvének (Alkotmány 57.§ (1) bek.) ugyanis az egységes jogalkalmazás felel meg, és ebbe az is beletartozik, hogy a szankcionálást - a büntetésjellegű bírság kiszabását - befolyásoló körülmények értékelése ne mutasson feltűnő és indokolatlan eltéréseket.
Lényeges, hogy a bírságkiszabást befolyásoló körülményeket nem általánosságban, nem elvontan, nem mechanikusan - a Közlemény szerinti számszaki adatok matematikai műveletekkel való kezelésével -, hanem a konkrét ügy tényeire vonatkoztatva kell értékelni, és megindokolni. Valamely, általában súlyosítónak vagy enyhítőnek tartott tényezőt akkor lehet a konkrét ügyben is ilyenként értékelni, ha az indok, amely miatt annak súlyosító vagy enyhítő hatása van, az adott ügyben is megállapítható.
A bírságkiszabási körülményeket egymással egybevetve, összefüggésükben kell értékelni. Nem a számuk, hanem az adott esetben meglevő hatásuk a döntő a bírság összegének meghatározásánál. A bírságot befolyásoló tény nyomatéka annál nagyobb, minél nagyobb mértékben áll fenn az indok, amely miatt az adott körülménynek enyhítő vagy súlyosító hatása van. Azonos jelentőségű enyhítő és súlyosító körülmények egymás hatását semlegesíthetik. Lehetséges, hogy a súlyosító körülményeknek együttesen vagy közülük egynek olyan nagy nyomatéka van, hogy az a szemben álló körülmények hatását teljesen kioltja, és az enyhítő körülmények mellett is sor kerülhet a maximális összegű bírság (a Tpvt. 78.§-ának (1) bekezdése szerinti, a jogsértést megállapító határozat meghozatalát megelőző üzleti évben elért nettó árbevétel tíz százalékának) kiszabására.
A huzamosabb ideje jogszerűen végzett tevékenység enyhítő körülmény, de ha az eljárás alá vont a tevékenységét a jogsértés elkövetése előtt nem sokkal kezdte meg, a korábbi marasztalás hiánya nem enyhítő körülmény. Alig van jelentősége olyan esetben, amikor a huzamosabb ideje jogszerűen tevékenykedő eljárás alá vont kiemelkedő súlyú jogsértést követ el. A huzamosabb ideje jogszerűen végzett tevékenység általában nem tekinthető enyhítő hatásúnak, ha a korábbi versenyfelügyeleti eljárást az ügyfél kötelezettségvállalására (Tpvt. 75. § (1) bek.) figyelemmel szüntették meg.
Azt a körülményt, hogy az eljárás alá vont a tevékenységet a jogsértés elkövetése előtt nem sokkal kezdte meg, csak abban az esetben lehet enyhítőként figyelembe venni, ha bizonyítható, hogy a csekély súlyú jogsértés az üzleti életben való járatlanságának tudható be, ezen felül törekedett a jogsértés káros következményeinek elhárítására, valamint az eset összes körülményének gondos mérlegelése után alappal feltehető, hogy a jövőben jogkövető magatartást folytat.
Enyhítő körülményként vehető figyelembe, ha az eljárás alá vont más piaci szereplő ráhatására vagy befolyása alatt követte el a jogsértést.
Enyhítő körülmény az eljárás alá vont felróhatóságának hiánya, vagyis ha bizonyítható, hogy úgy járt el, ahogy az adott helyzetben általában elvárható, a társadalom értékítéletének megfelelő volt, illetve az is, ha a magatartásának felróhatósága csekély fokú. Az eljárás alá vontnak felróható a fogyasztók nem igaz, nem valós és nem pontos módon történő tájékoztatása, ám ha ennek valamilyen formában igyekszik eleget tenni (például apróbetűs tájékoztatás), akkor a magatartása felróhatóságának fokát nem lehet olyan súlyúnak értékelni, mintha erre nem is törekedett volna.
Az együttműködés körében az eljárás alá vont adatszolgáltatása, valamint azon körülmény, hogy a jogsértést elismerte, nem tekinthetők a jogkövető magatartást előíró törvényi kötelezettségen túlmutató mértékű olyan enyhítő körülményeknek, amelyek önmagukban enyhébb szankció kiszabását vonnák maguk után. Enyhítő hatású ugyanakkor az eljárás alá vont olyan mértékű közreműködése, amely a jogsértés felderítésének eredményességét szolgálta. Fokozottabban enyhítő körülmény a jogsértés önkéntes bejelentése. Különös a nyomatéka, ha ennek folytán vált lehetővé a jogsértő cselekmény felderítése, vagy a bejelentés ezt jelentős mértékben elősegítette.
Az eljárás alá vontnak a jogsértés káros következményeinek elhárítására, tevőleges jóvátételére vonatkozó tevékenysége enyhítő körülmény, különösen akkor, ha a jogsértő állapot megszüntetésére az eljárás megindítását megelőzően kerül sor.
A jogsértéssel okozott jogsérelem súlyát nagymértékben a cselekmény káros következményei határozzák meg, egyebek mellett a piaci viszonyokat torzító hatás (ténylegesen bekövetkezett versenykorlátozás, avagy az arra való alkalmasság), illetve a piaci szereplőknek, fogyasztóknak okozott hátrány mértéke. A jogsértéssel általában együtt járó jogsérelemnél lényegesen kisebb mértékű káros következmények enyhítő körülményként értékelhetők.
Enyhítő körülményként vehető figyelembe a jogsértéssel elért előny hiánya, ezzel szemben nem enyhít az előny feltárásának hiánya.
Ha a jogsértés elkövetésétől számított hosszabb idő telt el, az enyhítő körülmény, de minél súlyosabb a jogsértés, annál hosszabb az az idő, amely enyhítőként értékelhető. Minél nagyobb az időmúlás, annál erősebb a nyomatéka; viszont csökken, sőt akár el is enyészhet, ha az időmúlást maga az eljárás alá vont idézte elő.
A korábbi marasztalást követő ismételt jogsértés általában súlyosító körülmény. Ha azonban a korábbi marasztalás kisebb súlyú jogsértés miatt történt, és a versenyhatóság határozatának meghozatala óta már hosszabb idő eltelt, ennek súlyosító körülményként való értékelése általában nem indokolt. Növeli azonban a jogsértés ismételt voltának súlyosító hatását, ha az eljárás alá vont vállalkozást korábban súlyos jogsértés miatt szankcionálták, illetve ha a határozat meghozatalától az újabb jogsértés elkövetéséig rövid idő telt el. Az ismételt jogsértés megállapíthatóságához a törvényi tényállás azonossága nem szükséges, azonban e körülmény súlyosító ereje nagyobb abban az esetben, ha különös (az eljárás alá vont ugyanolyan vagy hasonló jogsértést követ el ismételten) vagy többszörös (ismételt jogsértést követően bármely jogsértés újabb elkövetése) ismétlésről van szó. Ennél is fokozottabb az ismételt jogsértés nyomatéka, ha az eljárás alá vont sorozatosan jogsértő magatartást tanúsít. A jogsértés ismételtségének megállapítása során nemcsak a közigazgatási bíróság által már jogerősen felülvizsgált döntéseket lehet figyelembe venni, értékelhetőek a jogerős hatósági döntések - az esetlegesen folyamatban lévő bírósági eljárástól függetlenül - is.
Ha a korábbi versenyfelügyeleti eljárást az ügyfél kötelezettségvállalására (Tpvt. 75. § (1) bek.) figyelemmel szüntették meg, és a kötelezettségvállalás ugyanolyan vagy hasonló jogsértés kapcsán történt, az súlyosító körülmény lehet, főként ha az eljárás alá vont ezt a korábban vállalt kötelezettségét nem, vagy csak bírság kiszabását (Tpvt. 76.§ (4) bek. a) pont) követően teljesítette.
Súlyosító körülmény az is, ha az eljárás alá vont a jogsértést az ellene folyamatban lévő más versenyfelügyeleti eljárás alatt követi el.
A bizalmi jellegyű termékekkel (például gyógyszerekkel, gyógyhatású készítményekkel -banki és pénzügyi szolgáltatásokkal, illetve általában az ún. magasabb érdekeltségű szolgáltatásokkal) összefüggésben elkövetett jogsértés súlyosabb megítélésű.
Az eljárás alá vont kezdeményező, vezető, másokat jogsértésbe vivő szerepe súlyosító körülmény.
Ha a jogsértést többen együttesen követik el, akkor egymás szándékát kölcsönösen erősíthetik, végre tudnak hajtani olyan jogsértést is, amelyre külön-külön nem lennének képesek. Az együttes elkövetés általában a jogsértés veszélyesebb formája, ezért például a kartellmegállapodós súlyosan jogsértőnek minősül. E körülménynek annál nagyobb a nyomatéka, minél többen vesznek részt az együttes elkövetésben. Kiemelt súllyal indokolt figyelembe venni abban az esetben, ha az eljárás alá vontnak - például a jogsértésben való részvételtől való tartózkodása vagy visszalépése folytán - lehetősége lett volna a jogsértést megakadályozni.
Súlyosabban ítélendő meg a felróható magatartás, amely az adott helyzetben általában elvárható magatartási mércét nem éri el, a társadalom értékítéletének nem felel meg.
A jogsértés több elkövetési magatartással történő megvalósítása súlyosabban ítélendő meg.
Az elkövetési mód nagyfokú intenzitása - különösen az üzleti döntések tisztességtelen befolyásolásának tilalma körében értékelhetően - súlyosító körülmény.
Szintén súlyosabb megítélés alá esik az időben elhúzódó jogsértés.
A cselekmény káros következményeinek vizsgálata körében a jogsértéssel általában együtt járó jogsérelemnél lényegesen nagyobb mértékű káros következmények (így a jogsértés továbbgyűrűző piaci hatása, illetve az érintett fogyasztói kör körülményeinek hátrányos változását, rosszabbodását előidéző jogsértés) súlyosító körülményként értékelhetők.
Szintén súlyosító körülmény a jogsértő magatartással elért előny; aminek annál nagyobb a nyomatéka, minél tetemesebb ez az előny az eljárás alá vont oldalán.
Súlyosító körülmény a jogsértéssel érintett fogyasztói kör, illetve piac átlagosat lényegesen meghaladó nagysága, kiterjedtsége.
Súlyosabban ítélendő meg, ha az érintett fogyasztói kör sérülékeny, figyelembe véve a potenciálisan sérelmet szenvedők tudásszintjét is.
A jogsértések elszaporodottsága súlyosító körülmény akkor, ha a köztudomás szerint az adott ügyben elbírált vagy az ahhoz hasonló jogsértések száma az elkövetéskor a korábbi időszakhoz képest lényeges emelkedést mutat, vagy ha a számuk az adott földrajzi piacon lényegesen magasabb volt az átlagosnál.
Mindezen tényezők mérlegelése során minden esetben szem előtt kell tartani a szankcionálás speciál- és generálpreventív célját, vagyis az egyéni és az általános megelőzés szempontjait. Az előbbi követelmény azt jelenti, hogy az adott szankció alkalmazása folytán az eljárás alá vont újabb jogsértéstől való tartózkodása legyen elérhető. Az egyéni visszatartásnak - a jogirodalomban "jogi nevelésként" is ismert módja nem feltétlenül jelenti az eljárás alá vont értékrendjének kedvező irányú változását, mert megvalósul akkor is, ha az újabb jogsértéstől csupán az újabb szankció kiszabásának lehetősége miatt tartózkodik. Megfelelően megválasztott fajtájú és mértékű szankciókkal emellett valamennyi piaci szereplő magatartása meghatározott irányba befolyásolható. A joghátrány ezen utóbbi, általános visszatartó hatása akkor kedvező, ha az abban kifejeződő etikai megítélés a társadalom tagjaiban a pozitív, kívánatos értékrend megszilárdulásának folyamatához járul hozzá.
A fentebb kifejtett általános elvek alapulvételével a konkrét perbeli esetben nem tartotta elfogadhatónak a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróságnak azt az okfejtését, amely szerint a bírságkiszabás során a kiindulási pontot a Tpvt. 78.§-ának (1) bekezdésében meghatározott maximális összeg jelenti. Ez a törvényi rendelkezés ugyanis - amint arra az alperes a fellebbezésében helyesen utalt is - a kiszabható bírság felső határát állapítja meg, meghatározva egyben a mérlegelés keretét is. Ezért mindig ez a keret az, amelyen belül a bírság összege minden esetben egyedileg, a Tpvt. 78.§-ának (3) bekezdése szerinti mérlegeléssel megállapítható.
Tévedett az elsőfokú bíróság akkor is, amikor a felpereseknek az alperesi határozat 81. pontjában megállapított azonos mértékű versenyjogi felelősségéből lényegében arra következtetett, hogy velük szemben azonos arányú bírságot kell kiszabni. Ez a megállapítás mindössze arra vonatkozhat, hogy a felperesek mindegyikének a felelőssége megállapítható a vizsgált jogsértés tekintetében, tevékenységük összefüggő láncolata alakította ki a fogyasztók megtévesztésére alkalmas, önmagában is jelentős súlyú jogsértő magatartást, amelyet - az együttes elkövetésre figyelemmel - még súlyosabban kell értékelni.
Ebben az együttműködési láncolatban kiemelkedik az I.r. felperes magatartása, hiszen ügynökei révén ő állt közvetlen kapcsolatban a fogyasztókkal, vagyis mint legutolsó láncszem, lehetősége lett volna a. fogyasztók igaz, valós, pontos tájékoztatására, amit mégis elmulasztott.
Erre figyelemmel az eljárás alá vontak szankcionálásának az alperesi határozaton belüli belső arányossága sem az azonos mértékű, de még az azonos arányú szankcióban sem fejeződhet ki, mert a belső arányosság a jelen esetben - és általánosságban is - az eljárás alá vontak által elkövetett cselekménnyel, az abban való közrehatással, és az erre figyelemmel is értékelt enyhítő és súlyosító körülményekkel való arányosságot jelenti.
A bírságkiszabási körülményeket megvizsgálva megállapítható, hogy tévedett az elsőfokú bíróság, amikor az I.r. felperes esetében enyhítő körülményként értékelte az alacsony piaci részesedését, mert erre vonatkozó adat nem állt rendelkezésre. Ugyancsak téves azt a körülményt az I.r. felperes javára értékelni, hogy nem merült fel adat arra nézve, hogy a banki levél kézhezvételét követően ne módosított volna a piaci magatartásán, ezt ugyanis az I.r. felperesnek kellett volna bizonyítania.
Az alperesi határozatban írt enyhítő körülményeken túl további - a javára figyelembe vehető - körülményre az I.r. felperes nem hivatkozott és nem bizonyított, továbbá ilyen tényezőre egyéb adat sem merült fel az eljárás során.
Ezzel szemben az alperes helyesen értékelte az I.r. felperes terhére súlyosító körülményként, hogy az I.r. felperes a perbeli jogsértést bizalmi jellegű termékkel kapcsolatosan követte el, hiszen az "MBI Befektetési Jövőszámla" elnevezésű biztosítási termék a fogyasztók számára legalább 20 évre szóló leköteleződést jelentő, így elhúzódó piaci hatással bíró életbiztosítási konstrukció volt. Szintén helyesen értékelte súlyosító körülményként az I.r. felperesi jogsértés több mint másfél éves (hosszú) időtartamát, valamint hogy a jogsértés széles fogyasztói kört érintett. A jogsértő magatartással - a jutalékokból és jutalék-visszaírásokból elért - tetemes előny is alappal értékelhető az I.r. felperes terhére.
Igen nyomatékos súlyosító körülményként kellett értékelni az I.r. felperes terhére, hogy korábban már kétszer marasztalták el ugyanilyen jogsértés miatt, így a jelen esetben különös és többszörös ismételt jogsértést követett el. Tovább fokozza ennek nyomatékát, hogy az ismételt jogsértések között rövid idő telt el. A versenyhatóság korábbi határozataival kiszabott - alacsony összegű - bírságok a speciális prevenció céljait nyilvánvalóan nem voltak képesek érvényre juttatni az I:r. felperessel szemben, hiszen nem tartották őt vissza az újabb jogsértéstől. Nem lehet e körben enyhítő körülménynek tekinteni a jogerős bírói ítélet hiányát, hiszen a korábbi versenyfelügyeleti eljárásokban hozott versenyhatósági döntések jogerősek. Megjegyzi a másodfokú bíróság; hogy az első elmarasztalás kapcsán már jogerős ítélet is született a versenyhatósági határozat jogszerűségének kérdésében.
Szintén az I.r. felperes terhére értékelendő a jogsértés együttes elkövetése.
Súlyosabb megítélésű az I.r. felperes magatartásának megítélése abból az okból is, hogy - a II.r. felperesnek az I.r. felperes által kétségbe nem vont nyilatkozatára figyelemmel - a vizsgált jogsértés elkövetésében a kezdeményező, vezető szerepet az I. r. felperes játszotta, az ő alapötlete volt a termékkapcsolás, így ő vitte a jogsértésbe a II.r. felperest is.
Az I.r. felperes magatartása felróható volt, mert nem az adott helyzetben általában elvárható módon, hanem a társadalom értékítéletét súlyosan sértő módon járt el akkor, amikor nehéz gazdasági helyzetben ismételten banki fedezet nélkül kínált hitelt a fogyasztóknak.
Az ekként részben megváltozott (helyesbített, kiegészített) bírságkiszabási körülményeket mérlegelve a másodfokú bíróság úgy ítélte meg, hogy az I.r. felperes esetében az elsőfokú bíróság által csökkentett mértékű bírság összege eltúlzottan enyhe, míg az alperes által a határozatban a törvényi maximumban kiszabott mértékű bírság minden szempontból jogszerű. Az I.r. felperessel szemben a fentiek szerint feltárt súlyosító körülmények nyomatéka olyan mértékű, hogy azok a javára értékelhető enyhítő körülmények hatását teljes mértékben semlegesítik, kioltják. Erre figyelemmel a speciális és generális prevenció törvényes céljaival az alperes által kiszabott bírság arányban áll, azok eléréséhez mindenképpen szükséges, annak mérséklésére a másodfokú bíróság törvényes lehetőséget nem látott.
Ezért a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett rendelkezését, a Pp. 253.§-ának (2) bekezdése alapján megváltoztatta, és az I.r. felperes keresetét teljes egészében elutasította (a fellebbezéssel nem támadott rendelkezések érintetlenül hagyása mellett).
Az alperes fellebbezése eredményes volt, míg az I.r. felperes csatlakozó fellebbezése nem vezetett eredményre, ezért a másodfokú bíróság - a peres felek pernyertességének és pervesztességének arányára figyelemmel - a Pp. 78.§-ának (1) bekezdése alapján rendelkezett az együttes első- és másodfokú perköltség viseléséről. Az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény (a továbbiakban: Itv.) 43.§-ának (3) bekezdése szerinti mértékű kereseti, valamint az Itv. 39.§-ának (3) bekezdés c) pontja és 46.§-ának (1) bekezdése szerinti mértékű fellebbezési, továbbá az Itv. 46.§-ának (4) bekezdése szerinti mértékű csatlakozó fellebbezési illeték viselésére a bírósági eljárásban alkalmazandó költségmentességről szóló 6/1986. (VI. 26.) IM rendelet 13.§-ának (2) bekezdése alapján köteles az I.r. felperes.
Budapest, 2008. évi november hó 27. napján
Vj-045/2006/27
Az MBI Nemzetközi Marketing Tanácsadó és Biztosításközvetítő Kft., az Union Biztosító Zrt. és a Kereskedelmi és Hitelbank Rt. a fogyasztók megtévesztésére alkalmas magatartást tanúsítottak

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Szoftverrel kapcsolatos találmányok szabadalmi oltalmának helyzete
A szoftverrel kapcsolatos találmányok szabadalmazhatósága az Európai Szabadalmi Egyezmény szerint
Az Európai Szabadalmi Hivatal (EPO) korábbi és jelenleg érvényes joggyakorlata (engedélyezési eljárás)
Az EPO Fellebbviteli Tanácsainak a döntései
A szoftverrel kapcsolatos találmányok szabadalmazhatósága a Német Szabadalmi Hivatal joggyakorlata szerint, a Német Szövetségi Legfelső Bíróság és a Német Szövetségi Szabadalmi Bíróság döntései
A szoftverrel kapcsolatos találmányok szabadalmazhatósága az Egyesült Államokban
A jelenlegi jogi szabályozás okozta korlátok Európában
E kétrészes összeállítás első része némi áttekintést ad a szoftvert is tartalmazó találmányok szabadalmazhatóságának, vizsgálatának nemzetközi gyakorlatáról, második, ez év októberében megjelenő része pedig az ilyen típusú találmányok kutatási nehézségeit, a kutatással kapcsolatban várható intézkedéseket, a szoftvert is tartalmazó találmányokra vonatkozó bejelentések elkészítésének általános szempontjait és az e téren kialakult magyar joggyakorlatot fogja ismertetni.
A számítógépi programok szabadalmazhatóságának kérdése közel harminc éve foglalkoztatja a jogalkotókat és a jogalkalmazókat éppúgy, mint a gazdaság érintettjeit vagy akár a téma "szerelmeseit".
Ellentétben a szerzői joggal, amely egy számítógépi programnak csak a formáját képes védeni, magát a koncepciót, a létrehozását elősegítő gondolatot nem, a szabadalmi jog a műszaki tanítás, a műszaki tartalom, vagyis egy számítógépi program gondolatának és koncepciójának a műszaki megvalósítását hivatott oltalom alá helyezni.
Sokan keresték az elmúlt évtizedekben az alapvető különbséget a kérdés szempontjából a szerzői jog és a szabadalmi jog között. Széles körű egyetértés mutatkozott abban, hogy szabadalmi oltalomban csak a technológia területére eső, műszaki jellegű találmányok részesülhetnek, igen nagy mértékben vitatott volt azonban a "technológia" és a "műszaki jelleg" szavak jelentése. A szabadalmi jog kezdetei óta a "műszaki jelleg" megléte volt az, ami markáns határvonalat jelentett a szabadalmazható találmányok és azon megoldások között, amelyek nem részesülhettek szabadalmi oltalomban. Ami a számítógépi programokat illeti, sokszor elhangzott az érvelések során, hogy ezek "szellemi tevékenységnek" tekinthetők, és mint ilyenek, nem részesülhetnek szabadalmi oltalomban. Másrészről sokan érveltek azzal, hogy végső soron valamennyi találmány "szellemi tevékenységet" igényel a feltaláló részéről a kész találmány konkrét létrehozását megelőzően. A későbbiek során lábra kapott az a másik végletet képviselő nézet is, miszerint a számítógépi programok minden esetben műszaki természetűek. Ellentétben a szerzői joggal védhető egyéb alkotásokkal, a számítógépi programok nem csupán szemlélésre vagy szórakoztatásra szolgálnak, hanem egy elektronikus adatfeldolgozó rendszer vezérlésére egy specifikus probléma megoldása céljából, ez a nézet akár helyesnek is tűnhet, legalábbis abban az esetben, ha magának a programnak a célja nem tartozik azok közé, a nem szabadalmazható dolgok közé, amelyek igen sok ország szabadalmi jogában fellelhetőek.
Sokáig nem volt érdemleges eredménye a kérdés körül kialakult heves vitáknak, az utolsó néhány esztendőben létrejött nemzetközi együttműködés (Európai Szabadalmi Hivatal, Japán Szabadalmi Hivatal és Amerikai Szabadalmi és Védjegy Hivatal) azonban olyan fejlődést hozott, ami kihatott a globális jogharmonizációs tárgyalásokra, ennélfogva a kérdés európai, vagyis számunkra talán legérdekesebb, megítélésére is.
Az Európai Szabadalmi Egyezmény (EPC) 52. cikkelyének (1) bekezdése szerint európai szabadalmat olyan találmányokra adnak, amelyek újak, feltalálói tevékenységen alapulnak és iparilag alkalmazhatók.
Az EPC nem rögzíti a találmány fogalmát, de az 52. cikkely (2) bekezdése felsorolja azokat a tárgyakat és tevékenységeket, amelyek különösen nem tekinthetők találmányoknak az 52. cikkely (1) bekezdése értelmében, így
a felfedezések, a tudományos elméletek és a matematikai módszerek;
az esztétikai alkotások;
a szellemi tevékenységre, játékokra, üzleti tevékenységre vonatkozó tervek, szabályok és eljárások, a számítógépi programok; valamint
az információ megjelenítése.
Bár az EPC nem kísérli meg a találmány fogalmának definiálását, az 52. cikkely (2) bekezdésében található felsorolásból, valamint az EPC jogi történelméből kiderül, hogy az 52. cikkely (1) bekezdése szerinti szabadalmazható találmánynak műszaki jellegűnek kell lennie.
Az EPC nem említi explicit módon, így nem is definiálja a műszaki jelleg koncepcióját, az EPC 27. és 29. szabályából következik azonban, hogy egy szabadalmazható találmánynak
műszaki területre kell vonatkoznia,
műszaki feladatot kell megoldania és
az igénypontokban műszaki jellemzők megadásával kell meghatározva lennie.
Az EPC 52. cikkelyének (3) bekezdése korlátozza az 52. cikkely (2) bekezdésének terjedelmét, amikor kimondja, hogy a (2) bekezdés rendelkezései csak abban a mértékben zárnak ki egy tárgyat vagy egy tevékenységet a szabadalmazható találmányok köréből, amilyen mértékben egy bejelentés vagy egy szabadalom az ilyen tárgyakra vagy tevékenységekre, mint olyanokra vonatkozik.
A jelen értelmezés szerint ez azt jelenti, hogy bármely igényelt tárgyat vagy tevékenységet, mint teljes egészet kell tekinteni, azaz helytelen az oltalmi igény tárgyának egyes jellemzőit a műszaki jelleg szempontjából külön-külön megítélni, vagyis bármely igényelt tárgyat vagy tevékenységet az 52. cikkely (1) bekezdése szerinti találmánynak lehet tekinteni, ha az egy műszaki feladattal összefüggésben valamivel hozzájárul az adott műszaki területen a technika állásához. E hozzájárulás-megközelítés mögött az az érvrendszer húzódik meg, hogy egy alapvetően nem szabadalmazható dolog, mint például egy esztétikai alkotás nem válhat hirtelen szabadalmazhatóvá pusztán azáltal, hogy egy ismert tárggyal került kapcsolatba, mint ahogyan az ismert tárgy sem válhat hirtelen szabadalmazhatóvá egyszerűen azáltal, hogy egy festett minta vagy bizonyos adat kerül a felületére.
Az EPO módszertani útmutatója az egyes átdolgozások, kiegészítések során először 1985-ben tartalmazott utalásokat a szoftverrel összefüggő találmányokra vonatkozóan. Ezt egy, az EPO elnöke által kijelölt munkacsoport sokéves munkája előzte meg. Ennek a munkacsoportnak a tagjai az EPO képviselőin kívül a nemzeti szabadalmi hivatalok munkatársai, az ipar képviselői, valamint az Európai Szabadalmi Egyezmény egyes tagországainak a területén működő szabadalmi ügyvivők közül kerültek ki.
Az érdekelt felek alapvetően a következő érvrendszert alkalmazták:
egyenlőség; hardver és szoftver csereszabatos,
beruházásvédelem; egyenlő ráfordítás hardverre és szoftverre,
a műszaki haladás támogatása;korlátozott időtartamú oltalom a nyilvánosságra hozatalért cserébe.
Ami a szabadalmazhatóság kérdését illeti, az a nézet vált általánossá, hogy nem lehet jelentősége annak, hogy a feltaláló hardver vagy szoftver megoldást választott egy feladat végrehajtására, mivel ez a választás gyakran csupán gazdasági vagy gyakorlati okok függvénye. Ha a bejelentés tárgya műszaki természetű, a szabadalmi oltalmat nem lehet pusztán amiatt megtagadni, mert egy program került felhasználásra. Az engedélyezett szabadalmak alapján úgy tűnik, hogy az EPO feladta azt a régi álláspontját, miszerint nem beszélhetünk találmányról, ha a megoldás egyetlen új jellemzője maga a program.
Az EPO módszertani útmutatójának /C-IV, 2.3/ tanítása szerint, ha egy számítógépi programra fizikailag rögzített formában, pl. egy hagyományos szalagon vagy lemezen rögzítve, kér valaki oltalmat, a technika állásához való hozzájárulás szempontjából ez még nem több, mint egy számítógépi program, mint olyan. Ez összhangban van azzal az általánosan elfogadott tézissel, miszerint egy zenemű még nem válik azáltal szabadalmazhatóvá, hogy egy ismert mágnesszalagon van rögzítve, illetve megfordítva, egy ismert mágnesszalag sem tekinthető még szabadalmazható találmánynak, ha az egyetlen eltérés a technika állásához képest a rajta rögzített zenemű.
Az EPO módszertani útmutatója szerint az elbírálónak meg kell határoznia - a szabadalmi igénypont kategóriájától függetlenül, hogy az igényelt oltalom tárgya, mint egész, ténylegesen hozzátesz-e valamit a technika állásához.
Ennek a hozzájárulásnak műszaki jellegűnek kell lennie, de az még nem akadálya feltétlenül a szabadalom engedélyezésének, ha pusztán a számítógépi program tekinthető a megoldás új elemének.
Példaképpen említi meg az útmutató azt az esetet, amikor egy program egy ismert adatfeldolgozó berendezés esetében azt eredményezi, hogy az technológiai szempontból új módon működik, amikor is a találmány szabadalmazható, mivel itt a program és az adatfeldolgozó berendezés új, funkcionális kombinációjáról van szó, nem pedig egyszerűen "számítógépi programról, mint olyanról".
Alapítása óta (illetve gyakorlatilag 1984 óta) az EPO több mint 13 000 szoftverrel kapcsolatos találmányra engedélyezett oltalmat az információtechnológia központi területén (az erre jellemző G06 és a G11 osztályokban) és jelentős számban más szakterületen, míg mindössze mintegy 100 ilyen tárgyú bejelentést utasítottak el.
Álljon itt néhány példa annak szemléltetésére, hogy milyen típusú találmányokra adott az EPO szabadalmat e téren:
EP-B-484 362
Ez a találmány szállodai szobák foglalására vagy akár tanárok órarendjének létrehozására használható fel, engedélyezett főigénypontja a következő volt.
Eljárás adatrekordoknak bizonyos időbeni sorrendben időpontokhoz történő rendelésére, ahol is az időket adatsorként tároljuk egy mezőben, egy adatsor elejéről kiolvassuk az egyes időket egészen a kiválasztott időig, és egy memóriacímet rendelünk hozzájuk, ahol is a memóriacím megcímez legalább egy adatrekordot.
EP-B-280-549
Ez a találmány szövegadatok tömörítésére alkalmas. A megoldás azon a feltételezésen alapszik, hogy egy adott tárgyú cikk mindössze 2-3000 szóból álló halmaz elemeiből tevődik össze, a gyakran használt szavak egy korlátozott számú csoportjáról van szó, és ezek a szavak többnyire olyan speciális szavak, amelyek lényegében sohasem fordulnak elő más témájú cikkekben.
Az EPO által engedélyezett főigénypont a következő volt.
Eljárás szövegadatok tömörítésére, amelynél egy bemeneti szót keresünk egy szótárban, egy megfelelő kódszót állítunk elő, ha a bemeneti szót megtaláltuk, kiszámítjuk a bemeneti szó előfordulási gyakoriságát, és egy rövidebb kódszót rendelünk hozzá a bemeneti szóhoz, ha annak előfordulási gyakorisága növekszik, azzal jellemezve, hogy a szótár pszeudoszavakat tartalmaz, és ha a keresés révén nem találunk rendes szót, a bemeneti szót fix hosszúságú pszeudoszavakra osztjuk, keresést végzünk a pszeudoszavakra, egy megfelelő kódszót állítunk elő, ha a pszeudoszót megtaláltuk a szótárban, és a bemeneti szót új szóként tüntetjük fel a szótárban.
EP-B-182 969
Ez a találmány lehetővé teszi, hogy egy képernyőn mozgatható tárgyat precízen pozicionáljunk, pl. fedésbe hozzunk egy másik tárggyal, és egyszersmind kijelezzük, hogy hány centiméternyit vagy hány foknyit kellett ehhez a tárgyat eltolni vagy elforgatni annak érdekében, hogy ezt az egybeesést elérjük. A találmány különösen a robottechnikában alkalmazható hasznosan.
Az engedélyezett főigénypont a következő volt.
Eljárás egy tárgynak egy képernyőn történő precíz elforgatására és eltolására, amelynél kiválasztjuk a tárgyat a képernyőn, elmozdítjuk a tárgyat a képernyő egyik pontjából a képernyő egy másik pontjába, azzal jellemezve, hogy az adott tárgy mozgása során numerikus formában kijelezzük az adott tárgy relatív elmozdulását önmagához képest, miáltal a numerikus kijelző állapota dinamikusan változik az adott elmozdulás függvényében, és együtt mozog a kijelzett tárggyal.
Az engedélyezett szabadalmak nagy számát és tartalmát tekintve úgy tűnik, hogy az Európai Szabadalmi Hivatalban az EPC 52. cikkelyének szándékával összhangban megengedő, liberális szabadalmazási gyakorlat alakult ki. Bár a számítógépi program, mint olyan, explicit módon ki van zárva a szabadalmi oltalomból, az 52. cikkely jelen értelmezése - amint ez a módszertani útmutatóból és az EPO Fellebbviteli Tanácsainak számos döntéséből (hozzávetőlegesen 40 döntés született az elmúlt évtizedben e téren) kiderül - megengedi az olyan tárgyú találmányok szabadalmazhatóságát, amelyek műszaki szempontból hozzájárulnak a technika állásához, még akkor is, ha ezek számítógépi programot foglalnak magukba.
A Fellebbviteli Tanácsok feltételezték, hogy az Európai Szabadalmi Egyezmény tagállamainak jogszabályai szerint egy találmánynak mindig műszaki jellegűnek kell lennie, vagy más szóval, műszaki hozzájárulást kell jelentenie a technika állása szempontjából. Ezzel összefüggésben figyelmük az EPC 27. szabályára terelődött, amelyben megjelent a "műszaki terület" és a "műszaki feladat" fogalma, valamint a 29. szabályra, amelyben a "műszaki jellemzők" fogalma került megemlítésre. A műszaki jelleg meglétének a kérdését az igénypont által definiált teljes kitanítás fényében ítélték meg döntéseikben, amelyek közül néhány döntés a kérdés megítélése szempontjából igen nagy jelentőségű volt.
A Fellebbviteli Tanácsok véleménye szerint az a (műszaki) hozzájárulás, adalék a technika állásához, amely egy találmányt szabadalmazhatóvá tesz, a következőket jelentheti:
magát a megoldandó feladatot,
a szóban forgó feladat megoldását célzó eszközöket (műszaki jellemzőket) vagy akár
a probléma megoldása révén elért hatásokat.
Elviekben nincsen szükség ezért arra, hogy ez a hozzájárulás új műszaki jellemzőt foglaljon magába, lehet ez megoldott műszaki feladat is vagy elért műszaki hatás is.
Ezeket a megállapításokat támasztják alá azok az érvelések, amelyek az elmúlt években a Fellebbviteli Tanácsok döntéseiben megjelentek.
Ezen döntések közül érdemes kiemelni néhány jellemző gondolatot.
 Az ún. VICOM-döntésben /T 208/94/ az ügyben eljáró Tanács véleménye az volt, hogy míg a kétdimenziós adattömbök digitális szűrésére vonatkozó eljárás absztrakt, elvont fogalom marad, éppúgy, mint egy matematikai módszer, egy digitális képfeldolgozó eljárás az adattömbök képként való értelmezését követően műszaki, vagyis következésképpen szabadalmazható eljárásnak tekinthető. Ez a programvezérelt műszaki eljárás a Tanács megítélése szerint már nem volt tekinthető "számítógépi programnak, mint olyannak". A technika állásához való (műszaki) hozzájárulás ebben az esetben a digitális módon feldolgozott képek a műszaki minőségének a javulása vagy helyreállítása volt, tehát a probléma megoldása révén elért hatás.
 Az ún. KOCH & STERZEL-ügyben (T26/86) a megtámadott szabadalom tárgya röntgenberendezés volt, amelynél a megoldás újdonsága abban rejlett, hogy az alkalmazott program révén bizonyos értékeket számított ki áramkörök kiválasztásához, egy nagyfeszültségű generátor beállításához. A támadás alapja az az érvelés volt, hogy jelen esetben maga a találmány csupán egy új program az ismert számítógéphez.
Az ügyben eljáró Tanács azt a nézetet képviselte, hogy ha egy számítógépi program úgy vezérli egy ismert, általános célú számítógépnek a működését, hogy ez a számítógép műszaki szempontból eltérő módon működik, akkor a program és az általános célú számítógép kombinációja szabadalmazható találmánynak minősül. Ez azt jelenti, hogy a találmányt, mint "egészt" közelítették meg, és nem zárták ki azt, hogy egy szabadalmazható találmány műszaki és nemműszaki jellemzők keverékéből álljon. A Tanács megítélése szerint egy olyan találmány, amely műszaki és nemműszaki jellemzőket is tartalmaz, szabadalmazható lehet, ha egyáltalán felhasznál műszaki eszközöket egy műszaki probléma megoldása érdekében. Eközben a nemműszaki elemeknek is persze hozzá kell járulniuk a műszaki hatás eléréséhez.
 Az IBM cég egyik szoftverrel kapcsolatos találmánya ügyében (T 115/85) a Tanács azt a nézetet vallotta, hogy egy berendezés vagy egy rendszer mindenkori állapotának automatikus, optikai úton történő megjelenítése, például egy "állapot" vagy egy "esemény" hibaüzenetként való kijelzése alapvetően műszaki feladat. A szóban forgó bejelentés ilyen típusú specifikus problémára javasolt megoldást, nevezetesen egy szövegfeldolgozó rendszer bemeneti/kimeneti egységében előforduló események optikai kijelzésére. A megoldás magában foglalta egy számítógépi program alkalmazását, valamint memóriában tárolt olyan táblázatokat, amelyek a kijelzendő kifejezéseket tartalmazták.
A Tanács véleménye szerint egy találmány, amely szabadalmazható lenne a hagyományos szabadalmazási feltételek alapján, nem zárható ki a szabadalmi oltalomból csupán abból a tényből kifolyólag, hogy megvalósításánál modern műszaki eszközöket alkalmazott a bejelentő, jelen esetben számítógépi program formájában. (Természetesen ebből a megállapításból kiindulva a fordított következtetésre sem szabad jutni, miszerint egy számítógépi program mindig műszaki eszköznek lenne tekinthető.)
 A Siemens cég karakterek alakjára vonatkozó bejelentésének ügyében (T 158/88) az eljáró Tanács olyan találmánnyal foglalkozott, amely arab karaktereknek vizuális kijelzőegységen történő kijelzésére, megjelenítésére vonatkozó eljárást foglalt magában, amely eljárás során a karakterek elszigetelt, szó eleji, közbülső vagy szó végi alakban való kijelzésére került sor, azoknak egy szóban elfoglalt helyzetétől függően.
A Tanács úgy ítélte meg, hogy a bejelentésben csupán adatfeldolgozásról van szó, nem pedig - mint a "VICOM"-döntésben - képfeldolgozásról. A Tanács úgy vélekedett, hogy az adatok csak információtartalom tekintetében különböznek, nem pedig műszaki szempontból. A feldolgozandó adatok karaktereket képviselnek és a feldolgozást követően ezek az adatok csak arra szolgálnak, hogy a szemlélő számára felfoghatóbbakká váljanak a karakterek anélkül, hogy befolyásolnák ezek megjelenítésének (műszaki) eszközeit. Az igényelt eljárás nem eredményez változást az eljárásnak megfelelően dolgozó berendezés fizikai vagy műszaki működésében. Következésképpen a Tanács a megoldást nem tartotta szabadalmazhatónak.
 Az IBM cég egyik, szövegszerkesztéssel kapcsolatos ügyében (T 38/86) a találmány tárgya olyan eljárás volt, amely arra szolgált, hogy automatikusan észlelni és helyettesíteni lehessen azokat a nyelvi kifejezéseket, amelyek meghaladták az előre meghatározott érthetőségi, nevelési szintet.
Az ügyben eljáró Tanács arra az álláspontra helyezkedett, hogy mindaz, ami a megoldásban rejlik, megvalósítható "papír és ceruza" alkalmazásával, miközben a feladatot végző személy olyan szellemi tevékenységet végez, amely az EPC 52. cikkelye szerint ki van zárva a szabadalmi oltalomból.
A Tanács arra hivatkozott továbbá, hogy az Egyezmény megalkotásánál az a szándék nyilvánult meg, hogy csak azokban az esetekben legyen engedélyezhető szabadalom, amelyekben a találmány olyan területen járul hozzá a technika állásához, amely terület nincs kizárva a szabadalmi oltalomból.
Ezt a megfogalmazást a Tanácsok később is - szinte "rutinszerűen" - alkalmazták negatív döntéseik indokolása során, például az alábbi megoldásokkal kapcsolatban:
automatikus helyesírás-ellenőrző és -javító rendszer (/T 121/85),
olyan rendszer, amely automatikusan generálja azon kifejezéseknek a jegyzékét, amelyek szemantikai szempontból egy adott nyelvi kifejezéssel vannak kapcsolatban (T 52/85),
olyan eljárás, amely egy szöveges dokumentumban, a szövegtől függő homofon hibák automatikus detektálására és kijavítására alkalmas (T 65/86),
valamint egy interaktív szövegfeldolgozó rendszerben térbeli kapcsolatban álló adatok kijelzésére és szerkesztésére szolgáló eljárás (T 186/86).
 Az AT&T cég programkomponensek generálására vonatkozó bejelentése ügyében (T 204/93) a találmány olyan rendszerre vonatkozott, amely alkalmas volt arra, hogy konkrét számítógépi programokat hozzon létre programelemekből vagy programmodulokból. Ezzel a találmány-nyal lehetőség nyílt arra, hogy olyan programelemeket írjon és teszteljen valaki, amelyek különböző programokhoz használhatók fel oly módon, hogy ezeket később egy adott programban lehessen felhasználni tesztelt programrészekként.
A Tanács annak a véleményének adott hangot, hogy a találmány nem tartalmaz semmiféle műszaki intézkedést, "csak" a programozókat "szólítja meg". A programozási tevékenység azonban - mint szellemi tevékenység - ki van zárva a szabadalmi oltalomból még abban az esetben is, amikor a létrejövő program műszaki eljárás vezérlésére lesz alkalmas. Még a programozási tevékenység automatizálása sem teszi a programozási eljárást műszaki jellegűvé, hacsak nincs a hagyományostól eltérő eszközökre szükség annak megvalósításához. Az adott esetben - a Tanács indokolása szerint - az eredmény mindig "csak" néhány számítógépi program lesz, függetlenül az egyes alkalmazásoktól.
Általánosságban elmondható, hogy a Fellebbviteli Tanácsok jogeseteiből, különösképpen az utóbbi időben született döntésekből arra lehet következtetni, hogy az ügyekben eljáró Tanácsok a meglévő jogi szabályokat igyekeznek olyan nagyvonalúan értelmezni, ahogyan az csak lehetséges, de természetesen nem hanyagolhatják el az Egyezményben megfogalmazott kizárásokat.
A Német Szabadalmi Hivatal 1986-ban megjelent módszertani útmutatójának legelső fejezetében az olvasható, hogy a találmányok még akkor is szabadalmazhatóak, ha adatfeldolgozó programot, számítási vagy szervezési szabályt, egyéb szoftverjellemzőket vagy egy programszerű eljárást tartalmaznak, ami - ellentétben a Német Szövetségi Legfelső Bíróság abban az időben jellemző jogeseteivel - fontos lépésnek volt tekinthető egy nagyvonalúbb szabadalomengedélyezési gyakorlat irányába, ráadásul - akárcsak az EPO módszertani útmutatójában - a műszaki jelleg meglétének a megítélése a bejelentés egészének a figyelembevételével történt.
A számítógépi programok műszaki természetének több, mint 15 éves tagadását követően a Német Szövetségi Legfelső Bíróság végül elismerte egy program műszaki természetét a "Page Buffer" nevű ügyben hozott határozatában. Ez a döntés áttörés volt Németországban a számítógépi programok szabadalmi oltalma szempontjából. A Bíróság megítélése szerint a találmány szerinti kitanítás nem csupán adatok kiválasztására, szervezésére és elhelyezésére vonatkozott - ami nem lett volna szabadalmazható -, hanem inkább az adatfeldolgozó rendszer működésének a javítására. Az oldal-buffer találmány szerinti alkalmazása révén az adatfeldolgozó rendszer gyorsabban működött, mivel a holtidők elkerülhetők voltak. Ebben az esetben tehát az adatfeldolgozó rendszer működésére gyakorolt közvetlen hatásról volt szó.
A Német Szövetségi Szabadalmi Bíróság döntéseit vizsgálva úgy tűnik, hogy a hatóság megítélése szerint a szabadalmi oltalom minden olyan esetben lehetséges, amikor a számítógépi program egy berendezés, egy készülék, egy rendszer, egy szabályozó eszköz vezérlésére, beállítására vagy más módon történő befolyásolására használható. Ezekben az esetekben valamilyen műszaki hatás lehet jelen.
Az Egyesült Államok minden valószínűség szerint a legliberálisabb ország a téma kezelését illetően. A Szövetségi Fellebbviteli Bíróság (CAFC) döntéseit elemezve úgy tűnik, hogy csak a természeti törvények, a természetben előforduló jelenségek és az elvont gondolatok, ötletek azok, amelyek nem tekinthetők szabadalmi oltalomban részesíthető megoldásoknak.
Az Egyesült Államokban született case-law-ból ismert Alappat-ügyben hozott határozat megfogalmazása szerint egy általános célú számítógép annak speciális céllal történő programozása révén szabadalmazható, speciális célú számítógéppé alakul át. Elméletileg egy általános célú számítógép bármire alkalmas, gyakorlatilag azonban csak arra, amire programozva van.
A számítógépi szoftvert tartalmazó találmányok szabadalmazásának helyzete az Egyesült Államokban jelenleg igen pozitív. A szoftverrel kapcsolatos találmányokat tartalmazó bejelentéseket ugyanúgy kezelik az Amerikai Szabadalmi és Védjegy Hivatalban /USPTO/, mint bármely, más területre eső szabadalmi bejelentést. Az elbírálók nem szűrik ki a számítógépi szoftvert tartalmazó találmányokat, mint olyanokat, amelyek nem tartalmaznak szabadalmazható megoldást, és a technika állására vonatkozó kutatási lehetőségek is jónak mondhatók.
Az a változás, ami a USPTO-ban lezajlott a szoftverrel kapcsolatos találmányok megközelítésével összefüggésben, nyilvánvaló az 1996-ban kiadott "Számítógéppel kapcsolatos találmányok vizsgálati módszertani útmutatója" című kiadványt tanulmányozva. A kiadványban ugyanis ez áll: "Egy számítógéppel kapcsolatos (szoftveres) találmány a technológiai alkotások körébe tartozik. Egy számítógépes találmánynak a gyakorlatban való alkalmazása a szabadalmazhatóságból ki nem zárt tárgynak minősül." Következésképpen, az elbírálónak már nem kell a vizsgálatot annak meghatározásával kezdenie, hogy egy adott igénypont nem egy matematikai algoritmust tartalmaz-e.
Miután az Egyesült Államok-beli joggyakorlat-változások is mintegy 30 éves vívódást tükröznek a számítógépi szoftverek szabadalmazhatóságát illetően, igencsak üdvözölhető a mai útmutatóban fellelhető rendkívül határozott állásfoglalás.
Egy számítógépi szoftvert tartalmazó találmány az USPTO útmutatásai szerint leírható és igénypontba foglalható, mint egy készülék, eljárás vagy termék. E három válfaj alátámasztására a bejelentés általában tartalmazza egy általános célú számítógépnek a rövid leírását és egy program jelfolyamábrájának a részletes ismertetését a végrehajtásra kerülő funkciók illusztrálására.
Az Egyesült Államok-beli liberális megítélésre mi sem jellemzőbb annál, minthogy az EPO Fellebbviteli Tanácsai negatív döntései között szereplő, korábban felsorolt ügyek egytől-egyig US elsőbbségűek voltak, és az USPTO valamennyi esetben szabadalmat adott a bejelentésben foglalt megoldásra.
Sok szakértő hivatkozik ma arra, hogy a számítógépi programok szabadalmi oltalmának kezelésére nagy valószínűséggel erős hatással lesz a GATT/TRIPS Egyezmény. Ezen Egyezmény 27. cikkelye explicit módon rámutat arra, hogy valamennyi műszaki területen lehetőséget kell adni szabadalmi oltalom megszerzésére. A téma szakértői közül többekben kialakult az a meggyőződés, hogy mivel a "számítógépi programok, mint olyanok" kifejezés magában foglalja a "műszaki jellegű számítógépi programokat, mint olyanokat" is, ezért legalábbis ez az általános megfogalmazás határozottan ellentétben áll a TRIPS Egyezményben foglaltakkal.
Sok európai ország, így pl. Németország és az EPO esetében, de beszélhetünk akár Magyarországról is, a jelen jogi szabályozás /a német vagy a magyar szabadalmi törvény 1. §-a, az Európai Szabadalmi Egyezmény 52. cikkelye/ az e témában érintettek körében jórészt azt az érzetet kelti, hogy a számítógépi programok, valamint a szoftverrel kapcsolatos találmányok nem részesülhetnek szabadalmi oltalomban. Sokak véleménye szerint az Európai Szabadalmi Egyezmény 52. cikkelyéből a "számítógépi programok, mint olyanok" kifejezésnek a törlése lehetőséget adna a "műszaki jelleg" alkalmasabb definiálására a számítógépi programokat illetően, és lehetővé tenné az Európai Szabadalmi Egyezménynek az Egyesült Államok és Japán liberálisabb jogszabályához való alkalmas illesztését, ami nagyon fontos lenne pl. a multinacionális cégek számára.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság