text:
A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában - PDF
A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában
Download "A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában"
2 VERSENY ÉS SZABÁLYOZÁS Közgazdasági Szemle, LIV. évf., szeptember ( o.) BARA ZOLTÁN A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában Az Európa Bíróság France Télécom-ügyben hozott ítéletének hatásai Az Európai Közösségek Elsõfokú Bírósága 2007 januárjában a Bizottság egy olyan határozatát hagyta jóvá, amely nélkülözte a kiszorító/felfaló árazás jogszerûtlenségével kapcsolatos mélyreható közgazdasági elemzést, nem támaszkodott a jogsértõnek tartott magatartás várható piaci hatásainak vizsgálatára, és elmaradt az úgynevezett veszteség ellensúlyozási próba (vagyis annak vizsgálata, hogy az esetlegesen sikeres kiszorító árazás utáni helyzetben az erõfölényben lévõ vállalat megalapozottan számíthatott e arra, hogy az elszenvedett veszteségei a késõbbi áremelés következtében megtérülnek). Mi várható ezek után a közgazdasági elemzések jövõbeli szerepével kapcsolatban? Miért vállalnák a nemzeti versenyhatóságok vagy akár maga az Európai Bizottság a sokkal nagyobb kockázattal járó, illetve lényegesen nagyobb erõfeszítést igénylõ közgazdasági elemzések bizonyítékként való alkalmazását, ha a jogsértés formális jogi alapon is könnyen bizonyíthatónak minõsült? Várható e visszalépés a hasonló ügyek vizsgálatában a hatáselvû bizonyítástól a formális alapú bizonyítás irányába?* Journal of Economic Literature (JEL) kód: K21, L12, L41. Az Európai Közösségek Elsõfokú Bírósága 2007 januárjában helybenhagyta a Bizottság júliusi határozatát, amelyben megállapította, hogy a Wanadoo Interactive (a France Télécom akkori leányvállalata) kiszorító/felfaló árazás formájában visszaélt gazdasági erõfölényével az érintett franciaországi ADSL alapú, szélessávú, kiskereskedelmi internethozzáférési piacon. A Bizottság határozata nélkülözte a kiszorító árazás jogszerûtlenségével kapcsolatos mélyreható közgazdasági elemzést, nem támaszkodott a várható piaci hatások vizsgálatára, és elmaradt az alapos veszteség ellensúlyozási próba (recoupment test), vagyis annak modellszerû elemzése, hogy az esetlegesen sikeres kiszorító árazás utáni helyzetben az erõfölényben lévõ vállalat megalapozottan számíthatott e arra, hogy az elszenvedett veszteségei a késõbbi áremelés következtében megtérülnek. Az EU alapszerzõdés 82. cikkének megsértésével foglalkozó bizottsági vitaanyag, amelyet 2005 decemberében tettek közzé, általánosságban hangsúlyozza a közgazdasági elemzések szerepének növekvõ jelentõségét. Mi várható ezek után a közgazdasági elemzések jövõbeli szerepével kapcsolatban? Miért vállalnák a nemzeti versenyhatóságok vagy * A cikk A France Télécom ítélet és a 82. cikk alkalmazásának modernizációja címû elõadás bõvített változata, amely június 8 án hangzott el a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Deák Ferenc Intézetének és a Versenyjogi Kutatóközpontjának közös rendezvényén. A szerzõ a talnulmány írásakor a GVH Versenytanácsának tagja volt. Bara Zoltán a Budapesti Corvinus Egyetem és a Pannon Egyetem docense. A tanulmány a Gazdasági Versenyhivatal Versenykultúra Központ támogatásával jelenik meg.
3 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 801 akár maga az Európai Bizottság ezek után a sokkal nagyobb kockázattal járó, illetve lényegesen nagyobb erõfeszítést igénylõ közgazdasági elemzések bizonyítékként való alkalmazását, ha a jogsértés formális jogi alapon is könnyen bizonyíthatónak minõsült? Jelenti e az Elsõfokú Bíróság ítélete, hogy a 82. cikk megsértésével kapcsolatos bizottsági irányváltással visszalépés várható a hasonló ügyek vizsgálatában a hatáselvû bizonyítástól a formális alapú bizonyítás irányába? A kiszorító árazásról A kiszorító vagy más elnevezéssel felfaló árazás 1 meglehetõsen egyszerû fogalom. A piacon erõfölényben lévõ vállalkozás olyan, költségeit nem fedezõ, költség alatti árat állapít meg, amely elegendõen hosszú ideig fenntartva alkalmas a nála nem hatékonyabb versenytárs piacról való kiszorítására, kizárására. E fogalom három jogi tényállást foglal magában: 1. az erõfölényben lévõ vállalkozás az áruval kapcsolatos költségei alatti árat állapít meg; 2. a versenytárs vállalat nem hatékonyabb, mint az erõfölényben lévõ vállalkozás, ezért az erõfölényben lévõ vállalat költség alatti árai számára is költség alattiak lesznek; 3. az erõfölényben lévõ vállalat nagyobb pénzügyi gazdasági ereje miatt hosszabb ideig képes a veszteségeket vállalni, mint a versenytárs, amely ezért várhatóan elõbb vagy utóbb, de elhagyja a piacot. E jogi meghatározás nem foglalja magában a veszteségek visszanyerésének, a veszteség ellensúlyozásnak (recoupment) a szükségességét, mert e tekintetben az európai és az amerikai joggyakorlat alapvetõen különbözik egymástól. A veszteség visszanyerés vagy veszteség ellensúlyozás a kiszorító árazás közgazdasági értelmezésének kulcskérdése. Ezt a kérdést kimerítõen tárgyalja Valentiny [2004], amely sok tekintetben ma is érvényesen foglalja össze a témakör legfontosabb alapfogalmait és a releváns bírósági ítéleteket, közöttük az Akzo ügyet (Akzo [1991]) és az egyesült államokbeli Brooke versus Brown ügyet (Brooke [1993]), sõt annak bírósági felülvizsgálata elõtt foglalkozik a France Télécom/Wanadoo esettel is (Wanadoo [2003]). Az újabb fejlemények jelentõségének megértéséhez röviden át kell tekinteni a kiszorító árazás versenyjogi tényállásához kapcsolódó két közgazdasági iskola fõ érveit. A chicagói iskola szerint a kiszorító árazás irracionális a hosszú távú profitmaximalizálás szempontjából, mert egyrészt túlságosan nagyok a költségei (az elmaradt haszon), másrészt igen valószínûtlen, hogy a sikeres kiszorítást követõen monopolhelyzetbe került vállalat elegendõen hosszú ideig képes megtartani a monopóliumát. Ez utóbbit az magyarázza, hogy ha korábban voltak versenytársak, akkor azok késõbb is megjelenhetnek, hacsak a technológiai gazdasági feltételekben olyan, rendszerint elõre nem látható változás megy végbe, ami az újbóli belépést a jövõben különösen megnehezíti. Ilyen változásra hosszú távú tervet alapozni nem racionális. A chicagói iskola nem állítja azt, hogy kiszorító árazással nem próbálkoznak vállalkozások, csak azt, hogy amelyik vállalkozás ezt megpróbálja, elõbb utóbb feladja. Az elveszett profit késõbbi visszanyerésének kérdése az 1 Az angol szakkifejezés, a predatory pricing tükörfordítása, a ragadozó árazás a magyar szakirodalomban nem honosodott meg. Jóval inkább elterjedt a felfaló árazás kifejezés. A hazai versenyjogi alkalmazásban kizárólag a felfaló árazás kifejezés használatos. Újabban a nemzetközi, fõképpen a versenyjogi tárgyú közgazdasági szakirodalomban, egyre gyakrabban lehet találkozni a kiszorító árazás (exclusionary pricing) kifejezéssel is. Ezt vette át a Gazdasági Versenyhivatal Versenykultúra Központja által közelmúltban megjelent Motta [2007] kötet fordítógárdája is. A két, azonos tartalmú kifejezés közül jelen cikkben a továbbiakban ez utóbbi szóhasználatát követi a szerzõ.
4 802 Bara Zoltán iskola szerint a kiszorító árazás kulcskérdése, egyben fõ érve annak irracionalitása mellett (Valentiny [2004] 29. o.). A másik, úgynevezett játékelméleti iskola alapmodellje ugyancsak a kiszorító stratégia irracionalitását mutatja ki (Selten [1978], idézi: Valentiny [2004] 31. o.). A modell kiindulópontja az a feltevés, hogy a kiszorító árazásra azért kerül sor, mert egy adott idõperiódusban tanúsított kiszorító magatartásnak elrettentõ hatása lehet a rákövetkezõ idõperiódusban. A bennlévõ a belépés esetén választhat aközött, hogy a versenytárs kiszorítása érdekében kiszorító árat alkalmaz e ( kiszorít ), esetleg osztozik vele a piacon, illetve ha mégsem lép be a versenytárs, akkor nyilván egyszerûen begyûjti a monopolhelyzetébõl származó elõnyöket ( arat ). A játékelméletben használatos kifizetési szerkezet (a játékban elérhetõ nyereség) úgy alakul, hogy a belépõnek az osztozkodás kedvezõbb, mint a távolmaradás, de az utóbbi jobb, mint a kiszorítás. A bennlévõnek a kiszorítás költséges stratégia az osztozkodáshoz képest, a legelõnyösebb, ha arathat. A modell fontos feltevése, hogy a játékosok ismerik a szabályokat, a korábbi játszmák kimenetelét, valamint a saját és a többi játékos kifizetéseit. A legutoljára piacra lépõtõl visszafelé haladva, a modell kimutatja, hogy a kiszorítás nem vezet egyensúlyi helyzethez. A legutolsó piacra lépõ esetében a bennlévõ sohasem választja a kiszorítást, mert az rosszabb, mint az osztozkodás, és mivel már nincs újabb belépõ, nincs kit elrettentenie. Az utolsó belépõ tudja ezt, ezért mindenképpen belép a piacra. A bennlévõ számol azzal, hogy az utolsó belépõt semmiképpen sem tudja elriasztani, ezért az utolsó elõtti belépõ esetében sem választja a kiszorítást. Így visszafelé haladva, végül is sohasem alkalmaz kiszorító árazást. Késõbb, a játékelmélet és a tökéletlen informáltság fogalmi keretének segítségével, jelentõsen újragondolták a kiszorító árazás stratégiáját és logikai lehetõségét. Nagyrészt megoldották az elméleti következetlenségeket, amelynek következtében a kiszorító árazást ma már megvalósítható stratégiának tekintik. Két alapfeltételnek azonban teljesülnie kell: a bennlévõ azt várja, hogy a veszteségeket visszanyeri majd, ugyanakkor képes a belépõ elrettentésére (Valentiny [2004] 31. o.). Új fejlemények a közösségi jogalkalmazásban Valentiny tanulmányának megjelenése óta számos fontos fejlemény történt, ami a kiszorító árazás jelenbeli európai versenyjogi megítélését lényegesen befolyásolhatta tavaszán a Bizottság közzétette az úgynevezett modernizációs csomagját, amelyben egyebek között a 82. cikk 2 alkalmazásának reformját ígéri, kiemelve a közgazdaságtan növekvõ szerepét a versenyhatások elemzésében. A Bizottság hasonló lépéseit rendszerint közleményben vagy iránymutatásban szokta közzétenni, ezért a 82. cikk alkalmazásához kapcsolódóan is számítani lehetett iránymutatás kiadására. Ennek elõkészítése érdekében a Bizottság felkért egy neves közgazdászokból álló csoportot, hogy fogalmazza meg ajánlásait, amelyek 2004 nyarán készültek el. Ezt követõen 2005 tavaszán az OECD közgazdasági munkabizottsága is közzétette a 82. cikk piaclezárással való megsértésére vonatkozó ajánlásait. Végül, több mint egyéves elõkészítés után, többféle elõkészítõ anyag belsõ vitáját követõen a Bizottság Verseny fõigazgatósága (Directorate General for Competition, DG Comp) 2005 decemberében közzétett egy vitaanyagot, amely azonban 2 Az Európai Közösségek Szerzõdése (amit gyakran csak Római Szerzõdésnek neveznek) 82. cikke tartalmazza a gazdasági erõfölénnyel való visszaélés tilalmát, míg a versenyjogi szempontból ugyancsak kiemelkedõen fontos 81. cikk pedig a vállalkozások közötti versenykorlátozó megállapodások (kartell) és összehangolt magatartások tilalmát.
5 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 803 csak a piaclezáró jellegû jogsértések vizsgálatával foglalkozik. A vitaanyagról a Bizottság felhívására igen sok észrevétel érkezett a fõigazgatósághoz, amelyek összegzése 2006 nyarán történt meg. Majd 2007 januárjában megjelent az Elsõfokú Bíróság 3 ítélete a France Télécom ügyben. 4 A 82. cikk alkalmazásának felülvizsgálata mint az EU versenypolitika modernizációjának része május 1. az európai versenypolitikában különleges nap volt. Nemcsak azért, mert ezen a napon bõvült a tagállamok száma 15 rõl 25 re, hanem mert ekkor vezették be hivatalosan az Európai Unió versenyjogi modernizációs programját (Modernisation [2004]). Ebben a csomagban többnyire olyan eljárásjogi szabályokat gyûjtöttek egybe, amelyek alapján a csatlakozást követõen megosztják az Európai Bizottság, az Európai Bíróság, a nemzeti versenyhatóságok és a nemzeti bíróságok között a hivatali felelõsséget, a kötelmeket és más jogokat és kötelezettségeket. A modernizációs csomagba az EU ban a megelõzõ nyolc tíz év során felhalmozódott tapasztalat alapján számos elvi és anyagi jogi változtatást építettek be. Ezek közé sorolhatók például a vertikális korlátozások, a kutatás fejlesztési és más horizontális technológiatranszfer megállapodások korábbinál jóval kevésbé szigorú megítélése és kezelése, a fúziós ügyek piacmeghatározása során a közgazdaságtani alapú megközelítések sokkal következetesebb és alaposabb felhasználása, illetve az engedékenységi program (leniency program) bevezetése a kartelleljárások elõsegítésére. Néhány év, de különösen a legutóbbi idõk folyamatai alapján állítható, hogy az említett változások de ezen belül is különösen a közgazdaságtan növekvõ szerepe a fúziós ügyek kezelésében nem feltétlenül és nem is elsõsorban a Bizottság, illetve a Versenyfõigazgatóság természetes belsõ fejlõdésének köszönhetõ, hanem sokkal inkább az olyan bírósági döntéseknek, amelyek mindegyikében az Elsõfokú Bíróság egybecsengõen hatályon kívül helyezte a Bizottság fúziókat megtiltó határozatát, arra hivatkozva, hogy az közgazdaságtani szempontból kellõen nem megalapozott. Ezek közé tartozik a évi Airtours First Choice, a Schneider Legrand és a TetraLaval Sidel fúzió (Airtours [2002], Schneider Electric [2002], TetraLaval [2002]). Nem véletlen, hogy ezeket az ügyeket követõen 2004 ben kineveztek egy vezetõ közgazdászt, és a Verseny fõigazgatóság munkáját is átszervezték annak érdekében, hogy a közgazdasági elemzés a versenyjogi eljárásban a korábbinál sokkal nagyobb szerepet kaphasson. 5 A évi modernizációs csomagból kimaradt a versenyjog két fontos területe: a gazdasági erõfölénnyel való visszaélés, illetve a versenyt sértõ állami támogatások köre, pedig ezek modernizációjának szükségességével az Európai Bizottság már ekkor tisztában volt. 6 Neelie Kroes elõadta, hogy a reform célja: hasznosabb útmutatást adjon azoknak a vállalkozásoknak, amelyek kénytelenek a piaci hatalommal való visszaéléssel szembesülni (Kroes [2005a]), és határozott ígéretet tett arra, hogy a széles körû vitákat követõen e feladatot teljesítõ munkaanyagok (útmutatások) fognak megjelenni (Kroes [2005b]). 3 Court of First Instance (CFI) az európai ügyek elsõfokú bírósági szintje. 4 A France Télécom, a Bizottság Wanadooval szemben hozott határozata óta egy vállalatba vonta össze a korábban jogilag önálló személyiségû internetszolgáltató cégét és a távközlési szolgáltató vállalkozását, hasonlóképpen, amint az a Matáv és az Axelero esetében a T Com keretében történt Magyarországon. 5 Az elsõ vezetõ közgazdász Lars Hendrik Röller volt, akit 2007 ben Damien Neven követett. 6 Az erõfölénnyel való visszaélésekre vonatkozó fontos határozatok felülvizsgálatának szükségességét már az elõzõ versenybiztos, Mario Monti is felismerte, amely felismerés újra és újra megjelent az új versenybiztos, Neelie Kroes beszédeiben is. A versenybiztosok beszédei elérhetõk a Bizottság weblapján.
6 804 Bara Zoltán A közgazdasági tanácsadó csoport ajánlásai A neves európai kutatókból álló versenypolitikai közgazdasági tanácsadói csoport (Economic Advisory Group for Competition Policy, EAGCP) ajánlásait 2005 júliusában tette közzé (EAGCP [2005]). 7 Bár a Bizottság ösztönzésére az említett modernizációs elvek megvalósítása érdekében kezdett el dolgozni a csoport, a közzétett ajánlások tartalma alapján biztosra vehetõ, hogy azok nem a Bizottság hivatalos álláspontját tükrözték. Az ajánlások lényegüket tekintve ugyanazt az utat javasolták a Bizottságnak, amit az a 81. cikkel kapcsolatos, illetve a fúziós ügyek vizsgálata során már elfogadott: a versenyproblémák formáljogi (form based) megközelítésének felváltását a versenyhatások elemzésén alapuló megközelítéssel (effect based). A hatásalapú elemzés a fogyasztók számára káros, versenyellenes hatásokra összpontosít, és az egyes esetek konkrét tényállásain alapul. Az ajánlás lényege, hogy a 82. cikket érintõ ügyekben a verseny megsértésének vizsgálata az ésszerûség elve, valamint a fogyasztói jólét középpontba helyezésével történhet milyen mértékben ellensúlyozzák az allokációs és/vagy vállalati hatékonyságnövekedésbõl eredõ jóléti nyereségek a verseny korlátozása miatti fogyasztói jólétbeli veszteségeket. E két elv alkalmazásával nem titkolt cél, hogy az európai és a tengerentúli államok jogalkalmazási elvei közeledjenek egymáshoz. Az Egyesült Államok, Kanada, Ausztrália és Új Zéland joggyakorlatában ezek az elvek már mai is érvényesülnek. 8 Az EAGCP [2005] 6. szakasza foglalkozik a kiszorító árazással. E szerint a kiszorító árazásnak szükségszerûen két szakasza van: a kiszorítás (predatory phase), illetve a veszteség ellensúlyozása (recoupment phase). A kiszorító típusú magatartást tehát egy rövid távú árcsökkentési periódus vezeti be. Ezt egy olyan periódus követi, amelyben a vállalkozásnak különösen jelentõs piaci (monopol ) hatalma van, ezért képes az árak emelésére a hosszú távú nyereségesség elérése érdekében. A Valentiny [2004] által bemutatott kiszorító árazást leíró közgazdasági modellekhez képest az EAGCP [2005] megemlíti az úgynevezett jelzészavaró (signal jamming) modellt. E modellben nincs szükség az erõfölényben lévõ vállalat és a belépõ közötti információs aszimmetria feltételezésére: az erõfölényben lévõ vállalat képes olyan piaci jelzéseket adni, amelyek megzavarják a belépõ információit a piaci keresletrõl, s ez megbízható üzleti terv hiányában visszatarthat a belépéstõl. A versenyhatóságnak ilyenkor ki kell mutatnia, hogy az erõfölényben lévõ vállalat által megvalósított alacsony árazás miatt a belépõ nem képes megismerni a piaci keresletet, amelyet normális körülmények között könnyen megismerhetne a rendelkezésére álló piaci eszközök révén (EAGCP [2005] 52. o.). Az ajánlások a kiszorító árazással kapcsolatban azt hangsúlyozzák, hogy a versenyhatóságnak az adott piaci helyzetre jól alkalmazható, jól definiált stratégiai magatartási modellbõl kell kiindulnia, arra kell bizonyítékokat keresnie, hogy a modell kritikus feltételei fennállnak, és az erõfölényben lévõ vállalat, valamint a belépõ/kiszorított vállalkozás magatartásai konzisztensek a modellbõl levezethetõ viselkedéssel, és ezért az azokból levonható következtetésekkel is (EAGCP [2005] 53. o.). 7 Az ajánlásokat a következõ közgazdászok jegyezték: Jordi Gual (IESE Business School és la Caixa, Barcelona), Martin Hellwig (Max Planck Institute for Research on Collective Goods, Bonn), Anne Perrot (Paris I. Egyetem és Conseil de la Concurrence, Párizs), Michele Polo (Bocconi University, Milanó), Patrick Rey (Toulouse i Egyetem), Klaus Schmidt (Müncheni Egyetem), Rune Stenbacka (Swedish School of Economics, Helsinki Egyetem). Az EAGCP számos más témában is megfogalmazta ajánlásait, amelyek közül kiemelhetõk az állami támogatásokkal, illetve a horizontális fúziókkal kapcsolatos anyagok (EAGCP [2006a], [2006b]). 8 Lásd errõl a vonatkozó útmutatókat, például Canadian...[2001], Antitrust... [1995]. John Vickers, a brit versenyhivatal (Office of Fair Trading) elnöke szerint az erõfölénnyel való visszaélésre vonatkozó szabályozás Európában most két fõ irányba fejlõdhet tovább: egyikben a forma, másikban a közgazdasági hatás kap növekvõ hangsúlyt, a szerzõ a második megközelítést támogatja (Vickers [2004] 10. o.)
7 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 805 Az OECD anyaga Az OECD versenyjogi munkacsoportja által készített anyag kinyilvánított szándéka azoknak a témaköröknek az azonosítása, amelyeket a versenyhatóságoknak általában figyelembe kell venniük ahhoz, hogy különbséget tudjanak tenni a káros kiszorító magatartás és a csupán agresszív, de a verseny szempontjából hasznos és kívánatos magatartás között (OECD [2005] 4. o.). Az anyag a kiszorító (ragadozó, predatory) jelzõ helyett az általánosabb érvényû kizáró (exclusionary) jelzõt használja. 9 Sokféle üzleti magatartásról feltételezhetõ, hogy kiszorító, ám ezek általánosan két kategóriára oszthatók: amelyek kiszorító árazásra építenek, valamint amelyek kiszorító hatás nem az árakon nyugszik. Mikor egy vállalat a kiszorító árazás stratégiáját követi, termékeit vagy szolgáltatásait rövid távon irreálisan alacsony áron kínálja hosszú távú céljának megvalósítása érdekében. Pontosabban, a vállalat bizonyos ideig feláldozza profitját, azt feltételezve, hogy ezáltal képes versenytársait kiszorítani a piacról, fegyelmezni õket és/vagy új vállalatok piacra lépését megakadályozni. A kiszorító árazás stratégiája csakis akkor racionális, ha a vállalat attól bizonyos piaci hatalom megszerzését vagy megtartását reméli. Az OECD [2005] tanulmány legfontosabb megállapításai a következõk. Számos ár költség próba létezik, bár történelmileg ezek közül az átlagos változó költségen alapuló Areeda Turner próba a leginkább elfogadott, egyre növekvõ támogatást élvez az átlagos elkerülhetõ költségen (average avoidable cost) alapuló próba is. Ez utóbbi segítségével lehetséges a vállalat outputjának kizárólag arra a tartományára összpontosítani, amely feltételezhetõen kiszorító. Lehetõvé teszi továbbá az állandó költségek figyelembevételét akkor, ha azok kifejezetten a kiszorító kampányt kísérõ kapacitásbõvítéshez kapcsolódnak. Egyes vélemények szerint akkor is el kell járni az olyan piacon bent lévõ vállalat ellen, ha a versenytárs piacra lépésére válaszul az árait csak annyira szállítja le, hogy azok nem süllyednek költségei alá. Ezt a megközelítést követte legalább egy nagyobb jelentõségû bírósági ítélet. Más források élesen kritizálják ezt az elvet, azzal érvelve, hogy annak fogyasztói jólétre gyakorolt hatása legjobb esetben is bizonytalan, és a nem hatékony piacra lépõket részesíti kedvezményben (OECD [2005] 18. o.) A veszteség ellensúlyozás a kiszorító árazás vizsgálatának ellentmondásos területe. A versenyjog mögött meghúzódó versenypolitikai céloktól függõen a veszteségek visszanyerhetõségére vonatkozó próba alapvetõ szerepet tölthet be a kiszorítással kapcsolatos ügyekben. Segít kiválasztani, hogy mely kiszorító magatartás hatása lehet káros a versenyre (és nem a versenytársak érdekeire), így a fogyasztói jólét biztosítékául szolgálhat. Megtakaríthatja továbbá a versenyhatóságok és bíróságok számára az ár költség próba lebonyolítása során esetlegesen fellépõ nehézségek egy részét. Abban az esetben azonban, ha a fogyasztói jóléten túl más célok figyelembevétele is szükséges, a veszteségek ellensúlyozására vonatkozó próba kevésbé nélkülözhetetlen (uo. kiemelés tõlem B. Z.). Ilyen eset lehet például a piacnyitás korai fázisa, amikor a versenytársak gyors megjelenése és piacon maradása kiemelt szabályozási cél, amelynek fontosságát a versenyhatóság is figyelembe veheti. Egy másik ellentmondásos kérdéskör a szándékra vonatkozó bizonyítékok szükségessége. Meg kell különböztetni egymástól egyrészt a versenytársak megsemmisítésének szándékára vonatkozó általános bizonyítékot, másrészt a verseny hosszú távú megszüntetése és a monopolista profit learatása érdekében a rövid távon szükséges költségek elviselésére vonatkozó részletes tervet. Az elsõ fajta bizonyíték nem különösen jelentõs, mivel 9 A kizáró jelzõ mellett ugyanilyen tartalommal használják a piaclezáró (foreclosure) jelzõ is
8 806 Bara Zoltán mindennapos dolog a versenyzõ vállalatok azon törekvése, hogy versenytársaikat valamilyen módon legyõzzék. A második típusú bizonyíték hasznosabb, mert rámutat arra, hogy a feltételezett kiszorító vállalat legalábbis hitt terve sikerében. Mindazonáltal az ilyesfajta bizonyítékokat nem ajánlatos prima facie jogsértés megállapítására használni. Ehelyett használatukat érdemes annak cáfolatára korlátozni, hogy az alperes költség alatti áraira próbált elfogadható üzleti indokkal szolgálni (uo.). Az egy évvel korábban készült EAGCP [2005] és az OECD [2005] jellege között már számottevõ különbség látszik. Míg az elõbbi a formáljogi megközelítéstõl a hatáselvû elemzés irányába radikális elõrelépést sürgetett általában a piaclezáró jellegû visszaélések, illetve még általánosabban a 82. cikk megsértését érintõ ügyek vizsgálatában, az OECD anyag ennek szükségességét nem is említi. Az anyag ugyan igen részletesen felsorolja, hogy a különbözõ jogsértõ magatartásokkal kapcsolatban a jogalkalmazás során milyen körülmények elemzése szükséges, de a fogalmi keret alapvetõen a Bizottság által korábban is követett és a France Telekom ügyben is megerõsített formáljogi megközelítéshez áll közel. A kiszorító árazással kapcsolatban az OECD anyag egyrészt kiszélesíti a kiszorító jellegû magatartások körét a nem ár jellegû magatartásokra is, másrészt csak a vitás kérdések között említi a veszteség ellensúlyozás vizsgálatának szükségességét, illetve a versenytársak áraihoz való alkalmazkodás érvrendszerét. Felsorolja, hogy az elõbbiekben is említett angolszász országok jogrendszereiben milyen érvek alapján mikor tartják szükségesnek a veszteség ellensúlyozás, illetve a versenytársak árainak való megfelelésre (meeting the competition) hivatkozó védekezés vizsgálatát. Az OECD anyag a veszteség ellensúlyozást a kiszorító árazás vizsgálatának egyik hasznos, de nem elkerülhetetlenül szükséges próbájaként említi, részletesen felsorolva, hogy milyen körülmények vizsgálata tartozhat e próba körébe. A már említett megfogalmazás szerint, ha a fogyasztói jóléten túl más célok figyelembevétele is szükséges, a veszteségek ellensúlyozására vonatkozó próba kevésbé hasznos. Ez meglehetõsen homályos megfogalmazás, hiszen nem világos, hogy az európai versenyszabályozás milyen más célokat vehet figyelembe a fogyasztói jóléten túl. Ezen túlmenõen meglehetõsen tág teret enged a hatóságoknak és a bíróságoknak ahhoz, hogy eltekintsenek a veszteség ellensúlyozási próba alkalmazásától, amint az történt például a France Telekom ügyben. A versenytársak áraihoz való alkalmazkodás érve az árdiszkriminációval összefüggésben a Robinson Patman törvénnyel (1936) alakult ki az amerikai jogban, bár már alkalmazták a Sherman törvény (1890) hatálya alatt folytatott kiszorító árazásos ügyekben is. Az Egyesült Államokban bíróságok kimondták, hogy egy cég nem ítélhetõ el kiszorító árazásért, függetlenül költségeitõl, ha árait a versenytársai által már alkalmazott alacsonyabb árakhoz igazítja. Továbbá kimondták, hogy egy céget versenyképtelen árainak fenntartására kötelezni a versenyjog feje tetejére állítása lenne. 10 Európában sem a Bizottság, sem az Európai Közösségek Bírósága korábban egyetlen olyan kiszorító árazásos ügyben sem hozott döntést, amelyben kifejezetten a versenytársak áraihoz való alkalmazkodás érvére hivatkoztak volna. A Bíróság általánosan jelentette ki, hogy ha egy erõfölényt élvezõ céget támadás ér, tehet ésszerû és arányos intézkedéseket saját gazdasági érdekének védelmében. 11 A France Télécom ügy ebben a tekintetben tehát az elsõ olyan ítéletnek tekinthetõ, amelyben az Európai Bíróság elvi döntést hozott errõl a védekezési lehetõségrõl, egyértelmûen visszautasítva azt. 10 United States versus AMR Corp., 335 F.3d 1109, 1121 n.15 (10th Cir. 2003), a hivatkozás forrása (OECD [2005] 34. o.) 11 Compagnie Maritime Belge Transports kontra Commission. Opinion of Advocate General, 342. bek., C O & C 396/96P [1998], a hivatkozás forrása (OECD [2005] 34. o.)
9 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 807 Az Európai Bizottság Verseny fõigazgatóságának vitaanyaga A versenyhatóság több, egymástól több ponton eltérõ, csak a tagországok versenyhatóságai körében közzétett, nem nyilvános változataira tett észrevételeket követõen 2005 decemberében hozta végül nyilvánosságra a 82. cikkel kapcsolatos jogsértések vizsgálatának reformját elõkészítõ vitaanyagát (Verseny fõigazgatóság [2005]). A vitaanyag 96. bekezdése szerint az alacsony fogyasztói árak formájában megvalósuló kiszorító árazás természete a következõkben áll. Az erõfölényben lévõ cég azzal a szándékkal vállal rövid távú veszteségeket, hogy megsemmisítse vagy megfegyelmezze a piaci versenytársait, illetve megakadályozza piacra lépésüket. Az erõfölényben lévõ vállalat azonban csak akkor vállalja ezt az áldozatot, ha úgy látja, hogy egy késõbbi idõszakban a veszteségeket képes ellensúlyozni. A versenytársak kizárásának tehát lehetõvé kell tenni azt, hogy az erõfölényben lévõ vállalat visszaállíthassa, fenntarthassa vagy kialakíthassa az extraprofitot biztosító magas árakat. A kiszorító árazás következtében csökkenõ verseny (a magas árak és/vagy csökkentett minõség vagy választék) miatt a fogyasztó hosszabb távon rosszabbul jár, még akkor is, ha az alacsony kiszorító árak rövid távon kedvezõk számára (Verseny fõigazgatóság [2005] o.) A 97. bekezdés ismételten hangsúlyozza a veszteség ellensúlyozás szükségességét mondván, hogy a kiszorító árazás a 82. cikk alapján akkor lehet jogsértõ, ha az erõfölényben lévõ vállalat megerõsödött gazdasági ereje lehetõvé teszi számára a magasabb árakhoz való visszatérést vagy azok bevezetését. Leszögezi, hogy a kiszorító árazás kockázatos stratégia, mert ha hiba csúszik a vállalat számításaiba (például a versenytársak nem hagyják el a piacot, újra belépnek, vagy újak jelennek meg), az önként vállalt veszteségek csak a versenytársakat erõsítik. Más szóval, a kiszorító árazás bizonyos értelemben a vállalatot saját magát is elriaszthatja (self detering). Mindazonáltal a kiszorító árazás sikeres lehet, különösen olyan esetekben, amikor több piacot érintõ erõfölényes vállalkozásról van szó, amely az egyik vagy másik piacon már korábban tekintélyt teremtett magának azzal, hogy képes volt versenytársait alacsony áraival megfegyelmezni (reputációs hatás), illetve akkor, ha az erõfölényben lévõ vállalat kevésbé szorul külsõ pénzügyi források igénybevételére (Verseny fõigazgatóság [2005] 29. o.). A bekezdésben foglaltaknak azonban elvileg is ellentmondanak azok a bekezdések, ahol a Verseny fõigazgatóság a kiszorító árazás konkrét eseteire nyújt értékelési szempontokat. A bekezdés mintegy tízoldalas fejtegetésében különös hangsúlyt kap, hogy melyik költségszámítás a legalkalmasabb az árak és a költségek közötti viszony vizsgálatában. Miközben az anyag azt elemzi, hogy milyen szoros lehet a kapcsolat a különbözõ költségek és a kiszorító árazás valószínûsége között, megfeledkezik arról az a közgazdasági alapelvrõl, hogy a veszteség ellensúlyozása nélkül nincs értelme a kiszorító árazásnak, e nélkül nem lehet célt érni (ha volt is ilyen cél). Következésképpen, ha nincs veszteség ellensúlyozás, akkor a kiszorító árazás piackizárásra sem alkalmas, tehát nem lehet jogsértõ. A viszonyítási alapként szolgáló költségek tehát csupán a jogsértés valószínûsíthetõségének megalapozására szolgálnak. Ez a metódus visszacsempészi annak lehetõségét, hogy eltekintsenek a veszteség ellensúlyozás vizsgálatától, ami pedig a 96. és 97. bekezdés alapján nélkülözhetetlen. A veszteség ellensúlyozásról csak a 122. bekezdésében esik ismét szó (Verseny fõigazgatóság [2005] 35. o.). A vitaanyag helytállóan fejti ki, hogy a veszteség ellensúlyozásához nem feltétlenül szükséges, hogy a jövõben a jelenlegi (kiszorítónak minõsülõ) árakhoz képest nagyobbak legyenek az árak, elegendõ az is, ha az erõfölényt élvezõ vállalat képes elkerülni vagy késleltetni egy egyébként megvalósuló árcsökkenést. Emiatt gyakran nem lehet pontosan számszerûsíteni a veszteség ellensúlyozási periódusra vonatkozó
10 808 Bara Zoltán ár és a profithatásokat. Ezért a jogsértés megállapításához szükséges veszteség ellensúlyozás megállapításához általában elegendõ az érintett piac belépési korlátainak, a (megerõsödött) bent lévõ vállalat piaci helyzetének, illetve a piac egyéb elõrelátható strukturális változásainak elemzése. Ha a gazdasági erõfölény meglétét korábban már megállapították, ebbõl általában következik, hogy a belépési korlátok megfelelõen magasak a veszteség ellensúlyozás lehetõségének feltételezéséhez. A Bizottság ezért nem látja szükségesnek azt, hogy a jogsértés megállapításához a veszteség ellensúlyozás lehetõségének további bizonyítékát kellene keresnie. A vitaanyag e kitétele egyszerûen azt az alapelvet fogalmazza meg (burkoltan), hogy a veszteség ellensúlyozás lehetõsége valószínûsíthetõen következik a gazdasági erõfölénybõl, ami homlokegyenest ellentmond az elõzõkben vázolt közgazdasági logikának. A 123. bekezdésben leírtak egyenes következményei a 122. bekezdésben leírt gondolatmenetnek. A Bizottság elvi álláspontja szerint az eljárás alá vont vállalkozásnak kell bizonyítania azt, hogy nem áll módjában veszteségét ellensúlyozni, ezért a fogyasztót nem érheti sérelem. A veszteség ellensúlyozással kapcsolatos bizonyítás terhét ezzel a Bizottság egyszerûen áttette a másik oldalra. Vagyis nem a versenyhatóságnak kell megalapozottan bizonyítania, hogy az erõfölényt élvezõ vállalat esetében valószínûsíthetõen számítani lehet veszteségeinek az ellensúlyozására, hanem az eljárás alá vontnak azt, hogy ennek lehetõsége kizárható. A közgazdasági logika teljes mértékû megkerülése vezet ahhoz a helyzethez, hogy nem a vádhatóságnak kell minden kétséget kizáróan bizonyítani azt, hogy a vádlott a gyilkolásra alkalmas fegyver birtokában ténylegesen elkövette a gyilkosságot, hanem a vádlottnak azt, hogy nem. Ez jogi és közgazdasági képtelenség egyszerre. A Bizottság vitaanyagának közzétételét széles körû és nagy szakmai nyilvánosságot megmozgató vita követte. Általánosan osztott helyeslés fogadta a Bizottságnak azt a szándékát, hogy a piackizáró jellegû visszaélések vizsgálatában a jövõben kapjon nagyobb szerepet a közgazdasági elemzés és ebben a tekintetben közeledjen egymáshoz az angolszász és az európai jogalkalmazás. Ugyanakkor nem kevesen voltak, akik a közgazdaságtan térnyerésétõl a jogbiztonságot féltették arra hivatkozva, hogy a formáljogi megközelítés ugyan nem képes pontosan felmérni a magatartás várható versenyhatásait, de a korábbi ügyek általános érvényû mozzanatainak figyelembevétele és ezek vitaanyagban (majd iránymutatásban) történõ összefoglalása segíti a versenyhatóságokat abban, hogy egységesen alkalmazzák az uniós versenyjogot, az erõfölényben lévõ vállalkozásokat pedig abban, hogy számukra a jogszerû és jogszerûtlen magatartás határa világos legyen. A vitában szereplõk másik nagy tábora viszont éppen azt hiányolta a vitaanyagból, amit az elõzõ oldal már most is túlzottnak tartott: a sokkal radikálisabb és határozottabb elmozdulást a 82. cikk hatáselvû megközelítése felé. A Bizottság ily módon mintegy két tûz közé került. A vitát 2006 nyarán zárták le hivatalosan, az azóta eltelt közel egy év alatt a várt iránymutatás (Guidelines) nem jelent meg, és semmi jele annak, hogy az a közeli jövõben várható. A France Télécom-ügy A következõkben áttekintjük az eddig elmondottakat illusztráló konkrét esetet annak érdekében, hogy megítélhessük az EU alapszerzõdés 82. cikkének ígért modernizációjával kapcsolatos kérdések lényegét.
11 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 809 A tényállás A tényállás szerint a Wanadoo az ADSL és az extense szolgáltatásait átlagos változó költségei alatti áron kínálta a 1999 végétõl 2001 augusztusáig, majd ezt követõen körülbelül azzal megegyezõ, de számottevõen az átlagos teljes költség alatti árakat állapított meg. A Wanadoo a költség alatti árazás következtében 2002 végéig jelentõs mértékû veszteséget könyvelt el. Bizonyítható volt, hogy a vállalkozás tisztában volt az ebbõl eredõ üzleti és jogi kockázatokkal, és ennek tudatában alakította ki árstratégiáját, amelyet ban és 2004 ben is folytatni kívánt. A Wanadoo piaci részesedése 2001 januárja és 2002 szeptember között 46 százalékról 72 százalékra emelkedett egy olyan piacon, amelynek mérete ugyanezen idõszak során az ötszörösére növekedett. A Wanadoo árpolitikája következtében az ADSL versenytársak piaci részesedése 10 százalék alatt maradt, egyikük el is hagyta a piacot. Az árpolitika nemcsak az ADSL piacra hatott versenykorlátozóan, hanem a kábeltelevíziós társaságok szélessávú internetszolgáltatására is. A határozat preambulumának 110. bekezdése több olyan dokumentumot sorol fel, amely bizonyítja a Wanadoo célzatos piacszerzési üzleti stratégiáját: egy júliusi irat kifejti a 2000 második felében és 2001 ben követendõ célkitûzést: az ADSL piacon való piacszerzés minden költséget magában foglaló csomagajánlattal, valamint a évi befektetések felgyorsítása negatív mérleg mellett ; egy júliusi elektronikus levél, amely az árak megfelelõ szintjére vonatkozik, és amely kijelenti, hogy nehéz lesz piacot szerezni túl magas árat alkalmazva ; egy a évre vonatkozó keretlevél, amely a következõ megjegyzést tartalmazza: az ADSL piacon történõ piacszerzésünk elengedhetetlenül fontos ; egy február 28 ai beszámoló, amely említést tesz a nagy sebességû internet hozzáférés ágazatának [Wanadoo] általi megszerzésére irányuló új kampányról ; a évre vonatkozó stratégiai terv, amely a idõszakra a nagy sebességû internet hozzáférési piac erõteljes fejlõdésére és az érintett piacon való piacszerzésrõl mint értékteremtõ tényezõrõl tesz említést. A visszaélésnek az ágazati szabályozó hatóság azon döntése vetett véget, amely 2002 októberétõl az érintett piac nagykereskedelmi szegmensén a France Télécom által kérhetõ nagykereskedelmi hozzáférési díjakat több mint 30 százalékkal csökkentette. Ezt követõen a piac növekedése felgyorsult, az internetszolgáltatók száma emelkedett. A Bizottság határozatának fõbb megállapításai A Bizottság határozata (Wanadoo [2003]) szerint 2002 októberéig a Wanadoo költség alatti kiskereskedelmi áraival korlátozta a piacra való belépést, illetve új versenytársak megjelenését, amely különösen azért káros a fogyasztók számára, mert az információs társadalom fejlõdése szempontjából kulcsfontosságú piacon történt. A Bizottság a jogsértés miatt több mint tíz millió euró bírságot szabott ki. A bizottsági határozat indoklásának egyik kulcskérdése a költségek meghatározásának módszere volt (Wanadoo [2003]). A Bizottság határozata három különbözõ elemzést mutatott be. Az elsõ egyszerû számviteli alapon nyugvó módszer, amely automatikusan magában foglalja a bevételeket és költségeket (Wanadoo [2003] bekezdés). A második elemzés a korrigált költségek tényleges fedezetét érinti (uo bekezdés). Az amortizáció elvének alapján a Bizottság azzal a feltételezéssel élt, hogy az ügyfélkörszerzési költségeket 48 hónapra kell elosztani. Ezen az alapon külön vizsgálta a korrigált változó költségek megtérülését, valamint a korrigált teljes költségek megtérülését, kije
12 810 Bara Zoltán lentve, hogy a Bíróság két lehetséges költségfedezeti próbát követel meg attól függõen, hogy az erõfölényben lévõ vállalkozás cselekedetei illeszkednek e a versenytársak kiszorítására irányuló tervbe, vagy sem. Ez az elemzés alapozza meg a Bizottság határozatát. A bizottsági határozat preambulumának bekezdése egy harmadik, az elõre látható korrigált költségek megtérülésére vonatkozó kiegészítõ elemzés lehetõségét is felvázolta. A felperes ezt minõsítette az egyedüli helyes költségfedezeti próbának. A Bizottsága azonban kijelentette, hogy kizárólag a korrigált költségekre vonatkozó megközelítés teszi lehetõvé érvényes következtetések levonását. A Bizottság a nem rendszeres változó költségeket az amortizáció elve alapján egy bizonyos idõszakra elosztva igazította ki, annak ellenére, hogy a vállalkozás nem erre az idõszakra és nem ilyen módon számolta ki a várható költségeit. Az úgynevezett ügyfélszerzési költségeket 48 hónapra (ennyire becsülte az átlagos elõfizetés idõtartamát) osztotta el, amelyhez egyébként a reklámköltségeket is sorolta. A bizottsági határozat preambulumának 76. bekezdése megállapította, hogy a konkrét piaci környezetben a vállalkozás célja nem az azonnali aktív számviteli eredmény elérése, hanem a rendszeres költségek (a hálózati költségek és a termelési költségek) megtérülési szintjének elérése [volt], amely ahhoz elegendõ, hogy a rendszeres költségek és a bevételek közötti haszonrés ésszerû idõn belül fedezze a kérdéses termékek üzleti fejlesztésébe fektetett nem rendszeres változó költségeket. A Bizottság szerint elvben igaz, hogy az új belépõk, illetve az erõfölénnyel nem rendelkezõ vállalkozások korlátozott idõszakokra alkalmazhatnak promóciós árakat. Ezen árak egyetlen célja az, hogy a vásárlók figyelmét a puszta reklámüzenetnél meggyõzõbb módon felhívja a termék létezésére, feltéve, hogy ezen ajánlatok a piacra nem gyakorolnak negatív hatást. Ezzel ellentétben az erõfölényben lévõ piaci szereplõ árainak az erõfölénnyel nem rendelkezõ piaci szereplõ promóciós áraihoz való igazítása nem jogszerû. Ugyan igaz, hogy nem feltétlenül tilos az erõfölényben lévõ piaci szereplõnek a versenytársai áraihoz igazodni, ám ha ezek az árak nem fedezik az erõfölényes vállalkozás kérdéses szolgáltatásának költségeit, akkor számára ez a lehetõség nem áll nyitva. Ugyan az erõfölény nem akadályozhatja meg az ilyen helyzetben lévõ vállalkozást, hogy saját veszélyeztetett üzleti érdekeit szem elõtt tartsa, ez a magatartás mégsem fogadható el, ha annak célja éppen az erõfölényes helyzet megerõsítése vagy az azzal való visszaélés. Ezért az erõfölényes vállalkozás különös mértékben köteles elkerülni, hogy magatartásával a közös piacon fennálló hatékony és torzításmentes versenyt veszélyeztesse (uo bekezdés). A Bizottság bizonyítottnak látta, hogy a Wanadoo által megvalósított, a költségeket nem fedezõ díjszabási gyakorlat szándékos kiszorító stratégia része volt, amely arra irányult, hogy piacot szerezzen, és ezért a 82. cikk értelmében visszaélt erõfölényével. A Bizottság határozatában foglalkozott a veszteség ellensúlyozás kérdésével is, megállapítva: ellentétben a Wanadoo állításával az érintett piacra való belépéshez és újbóli belépéshez szükséges kritikus tömeg elérése noha nem lehetetlen, de költséges és idõigényes. A Bizottság ezzel összefüggésben a piacbevezetéshez szükséges magas promóciós költségeket (uo bekezdés) és a France Télécom nagykereskedelmi szolgáltatásának megkerülési költségeit vette számítása. Ez utóbbi két módon volt lehetséges: saját telekommunikációs hálózat kiépítése, illetve a helyi hurok leválasztása (local loop unbundling) révén. A magyar tapasztalat alapján is állítható, hogy a Bizottság helytállóan állapította meg, hogy ezek az alternatívák valóban igen költségesek, és a nem voltak népszerûek az alternatív szolgáltatók körében. A fentiek miatt a Bizottság úgy látta, hogy a veszteség ellensúlyozás legalábbis annak évi bevezetésekor valószínû forgatókönyvnek tûnhetett (367. bekezdés). A Bizottság e megállapítását ennek ellenére nem alapozzák meg a piaci trendek a jogsértést követõ közép és hosszú távú idõszakra vonatkozóan. Ezzel maga a határozat
13 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 811 is foglalkozik, ahol megállapítja, hogy középtávon a legvalószínûbb forgatókönyvben a Wanadoo Interactive folyamatosan képes lesz piaci részesedését 50 és 60 százalék között tartani. Következésképpen, bár középtávon a versenytársak növekedése erodálhatja a Wanadoo Interactive piaci részesedését a szélessávúinternet hozzáférési piacon, lehetséges, hogy a versenytársak sohasem fogják utolérni õt, és a Wanadoo piaci részesedése megmarad azon a szinten, amelyre a jogsértõ magatartás következtében felfutott. Ha a korábban [a jogsértõ magatartás idején B. Z.] megnyert fogyasztók megszerzése nem is valószínû [a versenytársak számára], az új fogyasztók egyenletesebben fognak eloszlani a versenytársak között, feltéve, hogy a Wanadoo felhagy a költség alatti árazással. (Uo bekezdés.) Ez a kitétel azt mutatja, hogy a veszteség ellensúlyozás lehetõsége középtávon igen alacsony, hiszen a Bizottság szerint is gyakorlatilag kizárt, hogy a Wanadoo a versenytársainál magasabb árakat alkalmazhasson anélkül, hogy a piaci részesedése ne csökkenjen. Bár a jogsértõ magatartás a nagykereskedelmi díjak csökkentését követõen megszûnt, a Bizottság fontosnak tartotta a jogsértés megállapítását, illetve bírság kiszabását, alapvetõen két okból. Egyrészt, tartott attól, hogy a visszaélés megismétlõdhet, másrészt jelezni kívánta elkötelezettségét aziránt, hogy különös éberséggel vigyáz a stratégiai jelentõségû piacokon folyó versenyre. Az Elsõfokú Bíróság ítélete Az Elsõfokú Bíróság döntését (France Télécom [2007]) igen nagy várakozás elõzte meg, amelynek oka a Bizottság említett vitaanyagának felemás lezárása volt. Ilyen körülmények között sokan talán maga a Bizottság is a Bíróságtól várják azt, hogy a kiszorító árazásra vonatkozó eljárásokat kimozdítsa a holtpontról. Említettük már, hogy a fúziós ügyek közgazdasági megalapozására irányuló lépéseket három olyan bírósági ítélet indította el, amely azért utasította el a bizottsági határozatot, mert hiányzott a közgazdasági elemzés. A France Telekom ügy esetében is (a 82. cikk tekintetében) indokolt lett volna a mélyreható közgazdasági vizsgálat. A France Télécom védekezése. A védekezés egyebek között a várható versenyhatások nem megfelelõ elemzésére, különösen a veszteség ellensúlyozás valószínûtlenségére hívta fel a figyelmet. Hozzátette, hogy a Bizottság mindenfajta indokolás nélkül vonta kétségbe vonja azt a minden vállalkozásnak járó jogot, hogy árait jóhiszemûen versenytársaiéhoz igazítsa. Ezt a jogot a Bíróság ítélkezési gyakorlata, valamint a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata is elismeri, de bizottsági határozat (France Télécom [2007] 54. bekezdés) lényegesen túllépett a korábbi határozatok gyakorlatán. A France Télécom a gazdasági erõfölény hiányával kapcsolatban azt hozta fel a Bizottsággal szemben, hogy a vizsgálat pusztán a nagy sebességû internet hozzáférési szolgáltatások területén december 31. és augusztus 31. között fennálló piaci részesedésének elemzésére szorítkozott. Eközben piaci részesedésének 2002 augusztusa és 2003 márciusa közötti tíz százalékpontos zuhanása e piac versenyképességét és fejlõdését tanúsítja. Egyébként a France Télécom álláspontja szerint azt a tényt, hogy egy jelentõs pénzügyi eszközökkel és kiterjedt elosztási hálózattal rendelkezõ vállalkozáscsoporthoz tartozik, nem lehet a versenytársak helyzetének figyelembevétele nélkül értékelni. A Bizottság pedig részletesebben nem vizsgálta sem az AOL, sem a T Online/Club Internet, sem a Tiscali társaságok helyzetét, amelyeket kivételes pénzügyi erõvel és ugyancsak széles elosztási hálózattal rendelkezõ csoportok támogatnak. Mindezek azt mutatják,
14 812 Bara Zoltán hogy az érintett piac támadható, gyorsan növekszik és érintett piacán jelentõs erejû versenytársak voltak jelen (France Télécom [2007] 95. és 96. bekezdés). A France Télécom álláspontja szerint a Bizottság jogi hibát követett el azzal, hogy statikus költségfedezeti próbát alkalmazott, amely egyáltalán nem tükrözi a France Télécom elõfizetések jövedelmezõségének gazdasági valóságát. Az elõfizetések esetében a költségek egy részét, valamint a bevételeket hosszú távon kell elosztani, továbbá e költségek az idõk során változnak. Az eljárás alá vont fél ismertette a Bizottsággal az elõfizetések diszkontált nettó értékének kiszámítására szolgáló diszkontált pénzáramlási módszerre alapozott eredményeket. E módszer az egyes elõfizetésekkel járó költségek és bevételek összességének felsorolásából és a pénzügyi piacok által meghatározott diszkontrátával történõ leszámítolásából, majd az így kapott diszkontált pénzáramlás értékének hozzáadásából áll. A termék ára a kezdetben fizetett ügyfélszerzési költségekbõl tevõdik össze, amelyhez hozzá kell adni a rendszeres havi költségeket. A France Télécom azt állítja, hogy ez a gazdasági szempontból egyetlen megbízható módszer általánosan elismert, és megfelel a közgazdászok, valamint pénzügyi szereplõk által végzett gazdasági befektetési számításoknak. Ezt a módszert alkalmazta a francia versenytanács (Conseil de la concurrence) is, és annak érvényességét az angliai Oxera közgazdasági tanácsadó cég által a brit és az északír versenyhatóság (Office of Fair Trading, OFT) részére készített jelentés is elismerte. Ez azt bizonyítja, hogy a France Télécom teljes költségei kivéve a márciusi költségeket, amelyek termékenként csupán a költségek százalékát fedezték és nyilvánvalóan a változó költségei a teljes idõszak alatt megtérültek (France Télécom [2007] 123. és 125. bekezdés). A France Télécom álláspontja szerint a kiszorító piaci magatartás feltételezi a hosszú távú verseny jelentõs mértékû csökkenését. Ha egyáltalán nincs lehetõsége arra, hogy versenytársait kiszorítsa, vagy legalábbis magatartásukat akadályozza, illetve korlátozza, a kiszorító stratégia meglétét nem lehet ésszerûnek tekinteni. A France Télécom semmiféleképpen sem tudta versenytársait túlzottan alacsony árak fenntartásával kiszorítani. Ezen túlmenõen, tekintettel arra, hogy a piacra lépés akadályai ebben az ágazatban nem jelentõsek, különösen irracionális lenne a versenytársakat e piaci szegmentumból megpróbálni kiszorítani, mivel ez azt jelentené, hogy ha az érintett vállalkozás ki is zárta a versenytársakat a piacról, az újabb belépõk bármikor piacra léphetnek, ami cáfolja a versenytársak kizárásával kapcsolatos bármilyen ésszerû várakozás meglétét (France Télécom [2007] 188. bekezdés). A France Télécom arra hivatkozik, hogy a veszteségek megtérülése a kiszorító piaci magatartástól teljesen független tényezõ, s ezt a Bizottságnak bizonyítania kellett volna. Mivel az érintett piacra való belépés igen könnyû, ezen a piacon semmilyen vállalkozásnak nem érdemes kiszorító árpolitikát folytatnia. Ebben az esetben a vállalkozás által folytatott alacsony árak alkalmazásának magyarázatát szükségszerûen a kiszorító stratégián túl kell keresni. Ezt a nézetet a közgazdasági és jogi szakirodalom, továbbá számos versenyjogi bíróság és hatóság többek között az Egyesült Államok, valamint az Európai Unió több tagállamának versenyhatósága is osztja. A közösségi ítélkezési gyakorlat sem zárja ki e tényezõ bizonyításának szükségét. A verseny feltételeinek a nagy sebességû internet hozzáférési piacon való érvényesülése teljesen eltér azoktól az esetektõl, amelyekkel az Elsõfokú Bíróság és a EK Bíróság a korábbi kiszorító stratégiával kapcsolatos ügyekben találkozhatott. Az e piacra való bejutás akadályai elenyészõk, e piac növekedése erõteljes, a verseny nem torpant meg, és a tényleges, illetve lehetséges piaci belépõk száma magas. A Bizottság tehát súlyosan tévedett, amikor azt állította, hogy a veszteségek megtérülésének bizonyítása nem szükséges (France Télécom [2007] bekezdés).
15 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 813 Az Elsõfokú Bíróság döntése. Az Elsõfokú Bíróság lényegében minden pontjában helyben hagyta a Bizottság határozatát, elvi jelentõséget adva ezáltal az abban foglalt fõ megállapításoknak. Az ítélet indoklásából a tanulmány szempontjából a következõket kell kiemelnünk. A döntés különösen két korábbi eseti döntésen alapult, az évi Akzo és az évi Tetra Pak II. határozatokon, illetve az ezeket követõ bírósági ítéleteken (Akzo [1991], illetve Tetra Pak [1996]). Az Akzo [1991] bekezdése szerint a gazdasági erõfölényben lévõ vállalkozás csak a minõségre alapuló verseny körébe tartozó (uo. 70. bekezdés) üzleti módszereket alkalmazhat versenytársainak megsemmisítésére, így saját piaci helyzete erõsítésére. A jogszerû és jogszerûtlen árverseny megkülönböztetésére az ítélet két alapelvet fektetett le: az Akzo [1991] 71. bekezdés szerint az átlagos változó költség alatti árakat visszaélésnek kell tekinteni, amely nem irányulhat másra, mint a versenytárs megsemmisítésére. Az ilyen árak következtében a vállalkozásnak a fix költségekbõl, valamint a változó költségek meg nem térült részébõl vesztesége képzõdik, amit azért vállal, hogy a versenytárs sikeres megsemmisítését követõ monopolhelyzetét kihasználva megemelje az árakat. az Akzo [1991] 72. bekezdése szerint az átlagos változó költség feletti, de az átlagos teljes költség alatti árakat akkor kell visszaélésnek tekinteni, ha annak alkalmazására egy versenytárs megsemmisítésére irányuló üzleti terv részeként kerül sor. Ezek az árak az erõfölényben lévõ vállalkozással azonos hatékonyságú versenytársakat is képesek a piac elhagyására kényszeríteni, ha a pénzügyi forrásaik kisebbek, ezért nem tudnak ellenállni a költség alatti árakkal történõ árversenynek. A Tetra Pak II. ítélet az elõbbieket annyiban pontosította, hogy a költség alatti árazás lehet versenyszerû akkor, ha a vállalkozás éppen belép egy piacra, és csak így érheti el a piacon maradáshoz szükséges kezdõ megrendeléseket (Tetra Pak [1996] 147. bekezdés). A 44. bekezdés szerint azonban minden esetben büntetni kell a kiszorító árazást, ha esélyt ad arra, hogy a versenytársak a piac elhagyására kényszerülnek. A versenypolitika célja a torzításmentes verseny fenntartása. E cél követése kizárja azt, hogy meg kelljen várni, amíg a kiszorító árazás ténylegesen is elvezet a versenytársak megsemmisítéséhez. Az Elsõfokú Bíróság ítéletének (Tetra Pak [1996]) 223. bekezdése fogalmazza meg azt az elvet, amely a leginkább kritizálható a veszteség ellensúlyozás szempontjából (a veszteség megtérülésének bizonyítása nem feltétele annak, hogy megállapítsák a kiszorító piaci árak alkalmazását): a Bizottság állítása szerint a veszteségek megtérülésének bizonyítása nem elõfeltétele az EK 82. cikkel ellentétes kiszorító piaci árak alkalmazása megállapításának. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az ítélkezési gyakorlat e tekintetben világos. Kiegészítésképpen a Bizottság megjegyzi, hogy a veszteségek megtérülésének valószínûségét a jelen ügyben a piac szerkezete, valamint az ehhez kapcsolódó bevételi kilátások támasztják alá (223. bekezdés). A közösségi ítélkezési gyakorlatot követve tehát a Bizottság jogszerûen állapíthatta meg, hogy az átlagos változó költségeknél alacsonyabb árak visszaélésszerûek. Ebben az esetben az ilyen árazás kiszorító jellege vélelmezhetõ. A teljes költségekkel kapcsolatosan a Bizottságnak ráadásul bizonyítania kellett, a WIN (a Wanodoo Int. ítéletben használt rövidítése B. Z.) kiszorító árazása»piacszerzésre«irányuló terv részét képezte. Egyik esetben sem volt szükséges kiegészítõ jelleggel bizonyítani, hogy a WIN nek tényleges lehetõsége volt veszteségeinek megtérítésére. (227. bekezdés). Ezért a Bizottság jogszerûen állapította meg, hogy a veszteség megtérülésének bizonyítása nem képezte a kiszorító piaci árak alkalmazása megállapításának elõfeltételét. (228. bekezdés). (Kiemelés tõlem B. Z.) A veszteség ellensúlyozás kérdésével szorosan nem függ össze, de nem megkerülhetõ az a kérdés, hogy az annak idején a versenyjogi szakmai körökben az árpréses ügyek
16 814 Bara Zoltán között említett Wanadoo esetbõl miért lett egyszerû kiszorító árazás az Elsõfokú Bíróság ítéletében? 12 A válasz egyszerû: a kiszorító árazás horizontális, az árprés (margin squeeze) vertikális jellegû piackizárás. Az erõfölényben lévõ vállalat helyzetétõl függõen kap értelmet az a megkülönböztetés, hogy az egymással vertikális kapcsolatban lévõ piacokon egyaránt jelenlévõ (vertikálisan integrált), erõfölényt élvezõ vállalat e piacok közül az értékláncban felül lévõ (upstream, nagykereskedelmi) vagy az alul lévõ (downstream, kiskereskedelmi) versenytársaitól igyekszik megszabadulni. A jelen eljárásban érintett ADSL piacon a France Télécom az alsó piacon szolgáltat hozzáférést a felsõ piacon jelenlévõ ISP vállalkozások (Internet Services Provider) 13 közöttük a saját leányvállalata, a Wanadoo számára. Az árprés jelentése az, hogy a vertikálisan integrált erõfölényben lévõ vállalat a nagy és a kiskereskedelmi árai között olyan kicsi rést hagyott (vagy nem hagyott rést egyáltalán), hogy az ISP vállalkozások a nagykereskedelmi hozzáférés árának megfizetése után nem képesek nyereségesen kiskereskedelmi szolgáltatást nyújtani. A France Télécom és a Wanadoo között a jogsértés idõtartama alatt is irányítási kapcsolat volt, amely késõbb is fennmaradt csak a társasági forma változott. Vagyis az eljárás alá vont idõszakban a France Télécom és a Wanadoo együttesen vertikálisan integrált vállalat(csoport)nak számított, ezért az árprés minõsítése jogosnak látszott. A versenyjogi gyakorlat azonban azt is figyelembe veszi, hogy a vertikálisan integrált vállalatnak milyen döntési szabadsága volt megállapítható a nagy, illetve a kiskereskedelmi árak kialakítása tekintetében. Ha a nagykereskedelmi szolgáltatás ára jogi szabályozás alá tartozik (mint a vizsgált esetben), akkor a vertikálisan integrált vállalkozás csak a kiskereskedelmi árait határozhatja meg szabadon, a nagykereskedelmi piaci árait nem. Ebben az esetben a jogsértés vertikális kapcsolatban nem, csak horizontálisban, a kiskereskedelmi ADSL hozzáférés tekintetében értelmezhetõ. Ez a magyarázata annak, hogy a vizsgált jogsértést csak mint kiszorító árazást minõsítették, nem pedig a nagykereskedelmi árak szabad meghatározását is feltételezõ árprésként. Az Elsõfokú Bíróság ítéletének következményei A helybenhagyó ítélet nem váltotta be a hozzáfûzött reményeket, mert a Bizottság nem tett lépéseket a közgazdászok által egyedül helyesnek tartott vizsgálati irányba, a versenyhatásokon alapuló jogalkalmazás felé. Hogyan fogadta a szakmai közösség az Elsõfokú Bíróság döntését? Reakciók az Elsõfokú Bíróság döntésére Az európai és az észak amerikai jogászközösségek, irodák, jogi és közgazdasági tanácsadó cégek egyöntetûen úgy értékelték a döntést, hogy az a korábban követett keményvonalas, a jogi formákon alapuló megközelítés híveinek kedvezõ. Két jellemzõ reakciót emelünk ki. 12 A Wanadoo esetet a szakirodalom a német Deutsche Telekom és a spanyol Telefonica esetekkel együtt szokta tárgyalni, amelyekben a tényállás és az érintett piac is igen hasonló. (Deutsche Telekom eset COMP/ C 1/37.451, , ) A Telefonica ügyben 2007 júliusában meghozott bizottsági határozatról szóló közlemény a Wanadoo esetet kifejezetten mint árpréses ügyet említi (IP/07/1011). 13 Az ISP (internetszolgáltató) vállalkozások a fogyasztóknak közvetlenül hozzáférést biztosító vállalkozások megjelölésére szolgál az értékláncban felül lévõ piacon.
17 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 815 Az amerikai Gibson, Dunn & Crutcher jogi iroda által kiadott közlemény úgy fogalmazott, hogy az ítélet megerõsítette az Unióban, a kiszorító árazás versenyjogi megítélésében eddig követett kemény vonalat 14 (Gibson [2007]). Az Elsõfokú Bíróság nem utasította el a Bizottság által alkalmazott formáljogi megközelítést a hatáselvû elemzés elõsegítése érdekében. Az ítélet után a gazdasági erõfölényben lévõ vállalkozásnak igen nehéz lesz az élete, különösen akkor, ha azt kell meghatároznia, hogy miképpen reagáljanak egy agresszív versenytárs lépéseire. A brit Oxera közgazdasági tanácsadó cég közleménye szerint a bíróság ítélete a versenyjog formáljogi megközelítésének gyõzelmét jelenti a versenyhatások elemzésén alapuló hatáselvû jogi megközelítés felett (Oxera [2007]). Felteszi a kérdést, hogy az ítélet miképpen fogja befolyásolni a Bizottság által folyamatban lévõ, a 82. cikk alkalmazásának reformját. Különösen azt találja aggasztónak, hogy a bíróság ítélete az Akzopróba néven ismert költségvizsgálaton alapult anélkül, hogy teret engedett volna egy, az egyéb tényezõket is figyelembe vevõ közgazdasági hatáselemzésnek, amelynek során vizsgálni lehetett volna a magatartás tényleges jóléti következményeit a fogyasztóra, illetve a kiszorító árazás fenntarthatóságát. Az ítélet kulcsfontosságú eleme annak a jogelvnek a kimondása, hogy a kiszorító árazás jogsértõ mivoltának bizonyításához a versenyhatóságnak nem kell bizonyítania, hogy a fogyasztókat jóléti sérelem érte a költség alatti árazás következtében. Oxera [2007] felhívja a figyelmet arra, hogy ebben a tekintetben éles különbség volt és úgy tûnik, hosszabb idõre meg is marad az amerikai és az európai joggyakorlat között. Miközben az európai versenyhatóság többnyire az Akzo költsépróbára alapozza a határozatait, az amerikai bíróságok rendre megkövetelik az úgynevezett veszteségellensúlyozás azaz a kiszorító árazás következtében az elkövetõt ért veszteség visszanyerés lehetõségének a bizonyítását is. 15 A veszteség ellensúlyozási és az Akzo próba logikája A veszteség ellensúlyozás próbájának közgazdasági magyarázata egyszerû, akárcsak az Akzo próbáé. Ez utóbbi szerint a költség alatti árazás következtében az erõfölényben lévõ vállalat olyan veszteséget vállal, amely elkerülhetõ lett volna, következtetésképpen nem maximalizálja a profitját. Ez a magatartás ezért közgazdaságilag ésszerûtlen, és csak azzal magyarázható, hogy vállalkozás meg akar szabadulni a piaci versenytársaitól. Ha ez a logika helyálló lenne, akkor valóban szükségtelen lenne a veszteség ellensúlyozási próba. A közgazdászok azonban számos más ésszerû magyarázatát adják az elkerülhetõ költségek alatti árak alkalmazásának: többtermékes forgalmazás esetén bizonyítható, hogy a forgalmazó növelheti a profitját, ha különbözõ keresletrugalmasságú termékek számára különbözõ felárat számít fel. A tipikus példa a gépjármû, ahol az alapmodell viszonylag olcsó, de a különbözõ extrák már viszonylag drágák, amelyek esetenként akár csomagban is elérhetõk; a jelentõs átváltási költségek által fogva tartott fogyasztók esetén ésszerû lehet egy 14 The strict approach to EU law on predatory pricing has been confirmed. As in recent cases, the CFI has declined to rein in the Commission s legal approach in favour of a more effects based analysis. For firms which may have market power, the road ahead remains fraught with difficulties, particularly in relation to how they respond to aggressive competition. (Gibson [2007] 1. o.) 15 Lásd például Brooke [1993], illetve Weyerhaeuser versus Ross Simmons (2007), ez utóbbi hivatkozás forrása Oxera [2007].
18 816 Bara Zoltán adott termékre vonatkozó költség alatti ár megállapítása, abban a reményben, hogy az átcsábított fogyasztó más szolgáltatásokat is igénybe fog venni, amelyeken a veszteség behozható (tipikus példa a lakossági bankszolgáltatások piacán az ingyenes folyószámlanyitás, illetve a folyószámla szolgáltatásokra adott kedvezmények); hálózati externáliák jelenléte esetében rendszerint igaz, hogy minél nagyobb egy adott szolgáltatással érintett hálózat mérete, annál kisebb a pótlólagos fogyasztók belépésével kapcsolatos költség, illetve annál nagyobb a fogyasztók átlagos haszna. A hálózati hatások kialakulásához azonban a fogyasztók számának el kell érnie egy bizonyos szükséges kritikus tömeget, ez alatt az említett összefüggés még nem áll fenn. A kritikus tömeg elérése érdekében ésszerû lehet a költség alatti árazás. Az erõfölényben lévõ vállalat vélhetõen maga is jelentõs számú fogyasztót tarthat fogva, illetve hálózati externáliák esetében már elérte az említett kritikus tömeget. Ez azonban önmagában még nem jelentheti azt, hogy az említett marketingeszközökkel semmilyen körülmények között nem élhet az erõfölényes vállalkozás. Mindhárom stratégia ugyanis ésszerû lehet számára is, éppen ezért szükséges a versenyhatások, illetve különösen a fogyasztói jólétre gyakorolt hatások elemzése (Oxera [2007]). A veszteség ellensúlyozás próbája is rendkívül egyszerû. Mivel rendszerint igen bonyolult annak meghatározása, hogyan érinti a jövõben a fogyasztókat egy konkrét, költség alatti jelenlegi árnak köszönhetõ változás a piaci helyzetben és a versenytársak számában, legegyszerûbb ezt a kérdést fel sem tenni. A veszteség ellensúlyozási próba abból a feltevésbõl indul ki, hogy a költség alatti árazási stratégia olyan eredményes és/vagy kitartó, hogy sikerül megszabadulni valamennyi számottevõ versenytárstól. Erre az elképzelt piaci helyzetre kell feltenni azt a kérdést, hogy ez megengedi e majd az erõfölényben lévõ vállalat számára, hogy olyan magas árakat alkalmazzon, amelyek lehetõvé teszik a korábban elszenvedett veszteségek visszanyerését. Egy ilyen helyzet akkor áll elõ, ha a piac alapvetõen nem megtámadható, vagyis az erõfölényben lévõ cégnek nem kell attól tartania, hogy a magas árak ismét belépésre ösztönözhetik a versenytársakat. Ha az nem így van, és a piac megtámadható marad, akkor a verseny lehetõségének nyomása akkor is kikényszeríti az alacsony árakat az erõfölényben lévõ vállalattól, ha komoly versenytárs ténylegesen már nincs a piacon. A verseny lehetõségének nyomása miatt folyamatosan alacsonyan kell tartania az árakat, ezért a korábbi költség alatti árazás miatt elvesztett profit visszaszerzése nem lesz lehetséges. A veszteség ellensúlyozási próba alapján tehát egyértelmûen meghatározható, hogy ésszerû lehet e egy, a versenytársak kizárását célzó költség alatti árazási stratégia. Ha a veszteség ellensúlyozás nem lehetséges, akkor egy ilyen célzatú vállalati árstratégia hosszabb távon is veszteséget okoz a vállalatnak. Igaz, a versenytársak kiszorulnak a piacról, de a fogyasztók viszont az alacsony árak miatt hosszabb távon is jól járnak. Ha a versenypolitika célja a hosszú távú fogyasztói jólét védelme, akkor a veszteség ellensúlyozást lehetõvé nem tevõ költség alatti árazás miatt nincs szükség versenyfelügyeleti beavatkozásra. A veszteség ellensúlyozási próba arra is rámutat, hogy a költség alatti árazásnak nem szükségszerûen csak a versenytársak kizárása lehet a célja, hanem számos más oka lehet, amely az erõfölényt nem élvezõ vállalatok esetében természetes. Az erõfölényben lévõ vállalkozástól sem szabad azt követelni, hogy ne törekedjen piaci részesedésének védelmére, netán növelésére. Éppen ezt nevezik versenynek. Jogos lehet e egy olyan versenyhatósági vagy bírósági követelmény, hogy a piac legnagyobb szereplõje ne versenyezhessen? A veszteség ellensúlyozási próbán megbukott vállalkozások viszont valóban súlyos kárt okozhatnak a fogyasztóknak azáltal, hogy a késõbbi monopolhelyzettel visszaélve, tartósan a versenyzõi árnál magasabb árakat kényszerítenek rájuk.
19 A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában 817 A veszteség ellensúlyozási próba elmulasztásának következményei Ha a versenyhatóságoknak és a bíróságoknak a jövõben nem kell alkalmazniuk a veszteség ellensúlyozási próbát, akkor egy erõfölényben lévõ vállalkozás számára viszonylag egyszerûen meghatározható, hogy hol húzódik a jogszerû és jogszerûtlen költség alatti árazás határa. Az Akzo elv szerint semmilyen körülmények között nem szabad az átlagos változó költségek alatti árakat kialakítania, illetve csak akkor szabad az átlagos változó költség és az átlagos teljes költség közötti árakat alkalmaznia, ha ezzel nem a versenytársak kiszorítására, illetve nem a piaci részesedésének növelésére törekszik. Ennek a helyzetnek a képtelensége a France Télécom ítéletbõl kiindulva egyszerûen belátható több okra is visszavezethetõ. 1. A látszólag egyszerû átlagos változó költség, illetve átlagos teljes költség a gyakorlatban, különösen többtermékes forgalmazó esetében többféle módon számítható, attól függõen, hogy valamely kváziállandó költségelemet (jelen esetben például az ügyfélszerzési költségeket) milyen idõszakra kell elosztani. Hogyan vehetõ figyelembe az a körülmény, hogy erõfölényt élvezõ vállalkozás a releváns költségek jövõbeli csökkenésére számít? Ha versenyhatóság nem köteles figyelembe venni a vállalkozás saját költségszámítási gyakorlatát, hanem valamely más, szintén lehetséges költségszámítási metódussal dolgozik, akkor erre miképpen kell felkészülnie egy vállalkozásnak? Indokolt lehet megkövetelni, hogy az erõfölényben lévõ vállalat minden lehetséges költségszámítással tisztában legyen, és annak alapján rendszeresen ellenõrizze a saját árait? A válasz, úgy gondolom, nyilvánvalóan: nem, ilyen követelmény egyetlen vállalkozással szemben sem indokolt. 2. Ha valamilyen rejtélyes módon az erõfölényt élvezõ vállalkozás mégis képes lenne annak megállapítására, hogy egy bizonyos termékének árai szándékai ellenére vagy éppen egy üzletpolitika részeként szándékosan az átlagos teljes költség alattiak, akkor arra kell vigyáznia, hogy az üzletpolitika még véletlenül se irányuljon a piaci részesedés növelésére. Ez a következmény legalább annyira képtelenség, mint az elõzõ. Múlhat e jogsértés azon, hogy mi volt az erõfölényben lévõ cég üzleti stratégiája, célja, szándéka? A válasz megint csak nyilvánvalóan nem. Nem az a fontos, hogy ölni szándékozom e, vagy sem, hanem hogy a versenytársamat ténylegesen megöltem e, vagy sem, illetve hogy az alkalmazott fegyver erre alkalmas e, vagy sem. Sokféle eszköz lehet alkalmas a gyilkolásra, de egy töltetlen pisztoly ravaszának meghúzása nyilvánvalóan nem Ugyanakkor, ha a versenytársak saját piaci részesedéseik növelése érdekében költség alatti (vagy éppen csak alacsony) árakat alkalmaznak, az erõfölényben lévõ vállalat lényegében semmilyen árlépéssel nem védekezhet. Ez az elv egy olyan bokszmeccshez hasonlít, amelyben egy 50 kilós bokszoló küzd egy 100 kilóssal, és a mérkõzést vezetõ bíró a 100 kilós versenyzõnek csak fele akkora erejû ütéseket engedélyez, mint amire az 50 kilós képes, arra hivatkozva, hogy egy olyan erejû ütés, ami a 100 kilósnak meg sem kottyan, az 50 kilóst kiütheti. Ha pedig ez a cél, akkor a boksz (a verseny) szabályait kell úgy meghatározni, hogy az ütés erõssége a testsúllyal fordított arányban álljon, és nem a bírónak kell igazságot tenni. Ez pedig szabályozási kérdés, mint például az övön aluli ütés tiltása. 16 A büntetõjogi analógia kissé sántít, alapvetõen azonban alkalmazható. A szándékot csak azt követõen kell vizsgálni, ha a versenytársamat megöltem, vagy arra kísérletet tettem. A releváns kérdés tehát az, hogy a költség alatti árazás alkalmazása ölési kísérletnek számít e, vagy sem. A hasonlat éppen ott szûnik meg, hogy a kiszorító árazás esetében önmagában az sem szükségszerûen büntetendõ, ha a versenytársat sikerül megölnöm. Ha ugyanis ebbõl a késõbbiek során nem lehet semmilyen elõnyöm, akkor a fogyasztó jól járt, a hosszú távú versenyt sérelem nem érte, csak a versenytárs halt meg. A versenyjog deklarált célja azonban nem a versenytársak, hanem a verseny védelme. Önmagában tehát arra a körülményre, hogy a költség alatti árazás következtében az erõfölényes vállalat piaci részesedése növekszik, jogsértés nem alapozható.
20 818 Bara Zoltán A versenyjog a gazdasági erõfölénnyel való visszaélés tilalmával valóban arra szolgál, hogy ne lehessen visszaélni a piaci hatalommal. A költség alatti árazás a versenyjog által nem tilalmazott versenyeszköz, nincs olyan ismert európai vagy amerikai jogrendszer, amely per se tiltaná a költség alatti árak alkalmazását az erõfölényben lévõ vállalat számára. A probléma abból ered, hogy az európai jogszemlélet már eleve rosszallással tekint az ilyen árakat alkalmazó, erõfölényben lévõ vállalatra, szemben a sokkal megengedõbb angolszász joggyakorlattal. A bizonyítási teher megfordítása is ezt jelzi. Nem a versenyhatóságnak kell bizonyítania azt, hogy az erõfölényben lévõ vállalat rosszat tesz a hosszú távú versenynek azzal, hogy rövid távon megszabadul egy versenytársától, hanem az erõfölényben lévõ vállalatnak kell bizonyítania azt, hogy a hosszú távú versenyt semmilyen kár nem érte azáltal, hogy a versenytárs rövid távon kiszorult a piacról. A konkrét ügynek ágazati szabályozást érintõ következményei is vannak. Természetesen e tanulmány keretében nem vállalkozhatunk arra, hogy a Bizottság (illetve az Elsõfokú Bíróság) helyett lefolytatjuk a veszteség ellensúlyozási próbához szükséges elemzéseket, mindössze egyetlen olyan körülményre hívjuk fel a figyelmet, ami a veszteségellensúlyozást meglehetõsen valószínûtlenné teszi az érintett francia ADSL piacon. Az ADSL szélessávúinternet hozzáférés kiskereskedelmi piacán való megjelenés elõfeltételezi azt, hogy az internetszolgáltató (ISP) vállalkozásnak hozzáférési megállapodása van a telefonhálózat tulajdonosával. Ez utóbbi hozzáférést nevezi a szaknyelv nagykereskedelmi szolgáltatásnak ezen a piacon, vagyis a hálózathoz való hozzáférést elõször az internetszolgáltatók számára kell a telefonhálózati szolgáltatónak biztosítania, majd ennek birtokában tud az internetszolgáltató a fogyasztóknak internet hozzáférési csomagokat, lehetõségeket ajánlani. Az ADSL alapú internet hozzáférés kiskereskedelmi piacán tehát az egyik legfontosabb belépési korlátot a nagykereskedelmi hozzáférés lehetõségei, feltételei jelentik. A piacnyitás során az ágazati szabályozás egyik kulcskérdése a nagykereskedelmi hozzáférés feltételeinek, díjainak az alakítása. Az ügy szabályozási szempontból két fontos fejleménye volt, hogy a francia versenytanács 2002 februárjában ideiglenes intézkedés formájában elõírta a France Télécom számára, hogy a hálózati hozzáférés nagykereskedelmi szolgáltatását minden internetszolgáltató számára a Wanadooéval azonos technikai és gazdasági paraméterek mellett biztosítsa (Decision 02 MC 03, február 27.). Továbbá, a francia hírközlési szabályozó hatóság (ART) már 2002 elején kötelezte a France Télécomot a nagykereskedelemi hozzáférési díjainak mintegy 30 százalékos csökkentésére, amelyet a cég 2002 áprilisában már be is jelentett, ami azonban az ART jóváhagyási eljárásának elhúzódása miatt csak 2002 októberétõl léphetett életbe. Mindezek, valamint önmagában az a körülmény, hogy az ADSL nagykereskedelmi hozzáférésének piaca ágazati szabályozás alá tartozik, kérdésessé teszi a kiskereskedelmi piac bármely résztvevõje számára azt, hogy az esetlegesen meglévõ gazdasági erõfölénye a jövõben is kikezdhetetlen marad (Oxera [2007] 3. o.). A nagykereskedelmi díj említett 30 százalékos csökkentése utólag viszont mindenképpen kizárja a veszteségellensúlyozás lehetõségét. A fogyasztói jólét várható alakulását figyelembe vevõ közgazdasági elemzésnek mindenképpen ki kellett volna térnie erre. Végkövetkeztetés Az Elsõfokú Bíróság nagy lehetõséget mulasztott el a France Télécom ügyben hozott ítéletével a tekintetben, hogy a 82. cikk jogalkalmazásának alapelveit a közgazdászok által egyöntetûen és régóta hangoztatott hatáselvû megközelítés irányába terelje. Ehhez az ügyben minden feltétel adva lett volna, mert a France Télécom védekezésében vala
VERSENY ÉS SZABÁLYOZÁS Közgazdasági Szemle, LIV. évf., 2007. szeptember (800 820. o.) BARA ZOLTÁN A közgazdasági elemzés szerepe a kiszorító/felfaló árazás vizsgálatában Az Európa Bíróság France Télécom-ügyben

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság