text:
A puding próbája. Írta: dr. Palásti Márta és dr. Ibolya Tibor - PDF
A puding próbája. Írta: dr. Palásti Márta és dr. Ibolya Tibor
Download "A puding próbája. Írta: dr. Palásti Márta és dr. Ibolya Tibor"
1 1 A puding próbája Írta: dr. Palásti Márta és dr. Ibolya Tibor Az évi XIX. tv. ( a továbbiakban Be. ) július 1. napján történő hatálybalépése előtt már két nagy módosításon is átesett, ami -valljuk be -egy új törvény esetén merőben szokatlan. Ez is azt jelzi, hogy maguk a törvényalkotók sem gondolták úgy, hogy sikerült tökéletes törvényt alkotniuk. Naivitás lenne persze arra gondolni, hogy ilyen törvény egyáltalán létezik, azonban a törvényhozóknak igen is erre kellene törekedniük és a büntető eljárást gyökeresen megváltoztató törvény esetén meg kellene próbálniuk a lehetetlent.. Nos, ez koránt sem sikerült. A gyakorlati törvényalkalmazók nyilatkozataikban természetesen arról számoltak be, hogy mindenki felkészült az új törvény maradéktalan alkalmazására, és ami az ügyészséget illeti azt hisszük ez így is van. Legfőbb ügyészségi, megyei és helyi szinten is tanfolyamok tartásával, szervezett keretek között folyt a felkészítés, amelyen mindenkinek kötelezően részt kellett vennie. Jól használható, igaz azóta már több ponton kiegészített és módosított háttéranyagotez az ún. Alapvető rendelkezések - is készíttek a Legfőbb Ügyészségen, amelyet mindenki megkapott. Ez persze nem pótolhatja az egyéni felkészülést, tanulást, aki ezt elhanyagolta, elhanyagolja, lelke rajta. Más a helyzet, ha belegondolunk abba, hogy az új Be. alkalmazásához, a napi gyakorlati munka ellátásához szükséges háttérjogszabályok, rendeletek az utolsó pillanatban, vagy már az után láttak napvilágot. Nekünk azonban már július 1. napján el kellett látnunk ügyintézési feladatainkat! De fel lehet-e készülni csak a törvény, a háttérjogszabályok és anyagok szövegének bebiflázásával az új plusz feladatok megoldására, arra, ha az írott norma ellentmondásos, kétértelmű szabályokat tartalmaz, vagy csak egyszerűen végrehajthatatlan? Olyan merőben új problémák merültek fel a törvénnyel kapcsolatosan az első pillanattól kezdve, amelyre álmunkban nem gondoltunk volna. A problémák természetesen mindenütt a helyi szinten jelentkeznek elsősorban és ez nemcsak a hatásköri és illetékességi szabályok részbeni megváltozása miatt van így. Nem is az új törvény hozta szemléletváltozás miatt, mely szerint a nyomozó hatóságok szervezetileg önállóan, de funkcionálisan az ügyészségnek alárendelten működnek. Az igazi ok valahol máshol keresendő Az alábbiakban látszólag egyszerű, azonban gyakorlati szempontból igen is nagy jelentőséggel bíró problémákra szeretnénk a figyelmet felhívni. A nyomozás elrendelése, a felfüggesztett nyomozás továbbfolytatásának elrendelése Az új eljárási törvény nem tartalmazza a feljelentés-kiegészítés intézményét és ezzel a feljelentők a hatóságokat kész tények elé állítva kellően meg nem alapozott, előre láthatóan eredménytelen eljárások megindítására kényszerítik. A feljelentések megalapozottsága nem
2 2 kérdőjelezhető meg, azonban nem múlhat a feljelentő felkészültségén az érdemi döntés meghozatala, különös figyelemmel arra, hogy az ügyész illetve a nyomozó hatóság a feljelentő meghallgatását, valamint okirati bizonyítékok beszerzését sem kezdeményezheti. Az eddigi tapasztalatok alapján a hatóságok inkább döntenek a nyomozás elrendeléséről mint a feljelentés elutasításáról, nem vállalva a közvélemény esetleges kritikáját Az új Be. szerint a nyomozás elrendeléséről feljegyzést kell készíteni. Nyílván ezen az eljárási szabályon alapszik az alapvető rendelkezéseknek a Be hoz fűzött azon megállapítása, mely szerint a felfüggesztett nyomozás folytatásáról írásban kell intézkedni, azonban a felfüggesztő határozat hatályon kívül helyezése nem indokolt. Ebből kitűnően nem kell határozatot hozni, ám álláspontunk szerint egy határozati formát követelő és jogorvoslati jogosultságot is biztosító eljárási cselekmény egyszerű átirattal történő megsemmisítésére nyílik így lehetőség. A határozati forma ugyanakkor az új Be. szerint sajnos szinte kivétel nélkül a panaszjog automatikus biztosítását is jelenti, mert az új eljárási törvény nem tartalmazza azt a korábbi jogelvet, hogy az eljárás menetét előrevivő eljárási cselekmények ellen jogorvoslatnak nincs helye. Szintén nem indokolt a hatályon kívül helyező rendelkezés az ügyész panaszelbíráló tevékenysége körében két ügycsoport-a megrovás illetőleg a már teljes körűen lefolytatott, további bizonyítási cselekmény indokoltságát fel nem vető, ennek ellenére a nyomozást megszüntető határozattal befejezett eljárás adatai alapján történő vádemelés-esetén, ám ennek ellentmond a Be (1) bek. a.) pontjában foglalt rendelkezés, mely a hatályon kívül helyezést szükségképpeni eljárási elemként szabályozza. A nyomozás határideje A Legfőbb Ügyészség által 2003.július 17. napján NF. 2368/2003/7. szám alatt kiadott, az "alapvető rendelkezéseket" is érintő jogértelmezési körlevél szerint "a nyomozást akkor tekinthetjük befejezettnek, ha az ügyész a Be ának (1) bekezdése szerinti cselekményt maga elvégezte, illetve, ha a nyomozó hatóságtól a Be ának (5) bekezdése szerint megküldött iratok az ügyészhez megérkeztek. Ebből következően a nyomozás határideje alatt a nyomozás elrendelésétől az előbbiekben megjelölt eljárási cselekmények elvégzése közé eső időt kell érteni, amelybe a felfüggesztés időtartama nem számít be." Hozzátehetjük hogy az ügyészhez érkezés időpontja természetesen az az időpont, amikor az ügyészségi iroda az iratokat iktatja és érkeztető bélyegzővel látja el. A Be (5) bekezdése szerint amennyiben az (1) bekezdése szerinti nyomozási cselekményt, a nyomozás iratainak megismertetését a nyomozó hatóság végezte, 15 nap áll rendelkezésére, hogy az iratokat az ügyésznek megküldje. E szabály értelmezéséből kitűnően, bár nem teljesen egyértelműen, a nyomozó hatóságnak az ún. adminisztrációs teendők elvégzésére a nyomozás határidejének meghosszabbítását kell kezdeményeznie. Gondoljunk bele, adott esetben a nyomozó hatóság a nyomozást már
3 3 ténylegesen lefolytatta és csak azért kell a nyomozás határidejének meghosszabbítására indokolt előterjesztést tennie- természetesen az iratok egy példányának megküldésével együttmert a revízió, az iratok összefűzése, a statisztika elvégzése a rendelkezésre álló határidőben már nem megoldható! Ennek megkövetelése és a nyomozás határidejének meghosszabbításáról szóló határozat megfelelő elkészítése ( és kézbesítése! ) oly mértékű plusz munkát jelent mind a nyomozó hatóság, mind az ügyészségek számára amit nyugodt szívvel megspórolhatnánk. A szabály ilyen értelmezésének persze megvan az oka, mégpedig az, hogy az új Be. a nyomozás határidejét és a kényszerintézkedések közül az előzetes letartóztatást, a lakhelyelhagyási tilalmat, a házi őrizetet, az ideiglenes kényszergyógykezelést, és a lefoglalást értelmetlenül és feleslegesen összekapcsolja akkor, amikor kimondja, hogy amennyiben a nyomozás határideje meghosszabbítás nélkül lejár, a kényszerintézkedés is megszűnik. Tehát a kényszerintézkedések garanciáját a törvényesen meghosszabbított nyomozási határidő jelenti?! Biztos, hogy ezt akarta a jogalkotó? Ha ezt akarta, akkor a kényszerintézkedés elrendelése nélkül lefolytatott ügyekben-tehát az ügyek döntő többségében-csak azért kell a nyomozás határidejét a már ténylegesen befejezett nyomozások esetén is meghosszabbítani, mert a jogalkotó egyébként nyomozati aktát soha nem látott szeme előtt kizárólagosan a kényszerintézkedések törvényessége lebegett, mint a büntetőeljárás legfontosabb kritériuma? Megjegyezzük, hogy a szabálynak van másik értelmezése is ( lsd. Nyíri Sándor cikkét a Belügyi Szemle 2003/7-8. számában ), mely szerint a nyomozás határidejétől független, önálló határidő a nyomozó hatóságnak a Be (5) bekezdésében biztosított 15 napos határidő. Az eljárási határidők számításánál teljes bizonytalanságot eredményez továbbá az, hogy kizárólag az ügyész hatáskörében meghozható a Be (2) bek.-ben szabályozott esetekben a nyomozást megszüntető határozat elkészítésére mennyi határidő áll rendelkezésre, mivel ilyen esetekben a nyomozó hatóságot az iratok megismertetésének kötelezettsége nem terheli, így a 193. (5) bekezdése sem alkalmazható, s az eljárási törvény az ügyészi ügyintézési határidőt sem tartalmazza. Megemlítendő, hogy az ügyintézési határidőket egyébként az ügyész panaszelbíráló, illetve egyéb nyomozás felügyeleti tevékenysége körében a törvény részletesen szabályozza. Kérdés tehát az, hogy a nyomozó hatóságnak a törvényes nyomozási határidőn belül fel kell-e terjesztenie az iratokat a nyomozást megszüntető határozat elkészítésére az ügyészséghez, illetőleg az ügyész számára nyomozási határidőnek a döntés meghozataláig még rendelkezésre kell-e állnia. A nyomozó hatóság meg nem alapozott nyomozás megszüntetésére irányuló javaslata a tényállás felderítetlensége okán ugyanis a nyomozás továbbfolytatásának elrendelését vonhatja maga után, amikor a nyomozás határidejéről szintén rendelkezni kell. A nyomozás határidejével kapcsolatos eljárási szabályok értelmezése szerint a nyomozás határideje újra soha nem kezdődhet, tehát a korábban ismert ún. alaki jogerő fogalmát el kell felejtenünk, a nyomozási határidők bármilyen okból továbbfolytatott nyomozás esetén összeszámítandók, tehát az a Be.-ben több helyen is szabályozott két éves nyomozási határidő számításánál is figyelmen kívül marad.
4 4 Mivel az ügyészi ügyintézési határidők szabályozása a fentiek alapján nem teljeskörű, a gyanúsítottak attól függően kerülhetnek kedvezőbb illetve kedvezőtlenebb eljárásjogi helyzetbe, hogy velük szemben az érdemi döntés meghozatalára mely hatóság jogosult. Amennyiben ugyanis a nyomozási bíró a Be (3) bek.-ben szabályozott jogkörében jár el az egyes hatóságok ( ügyészség, bíróság ) leterheltségéből adódó ún. "aktatologatás" a gyanúsítottakat kedvezőbb helyzetbe hozhatja, figyelembe véve azt, hogy a nyomozási bíró a nyomozás határidejéről a törvény szerint nem rendelkezhet. Mindez a Be (2) bek. c. ) pontjának módosítását és kiegészítését indokolja. A fordítás és kézbesítés Az új Be. talán legtöbb problémát jelentő rendelkezései az anyanyelv használatához, illetve a fordításhoz kapcsolódnak. A Be. 9. (3) bekezdése szerint annak a határozatnak és más hivatalos iratnak a lefordításáról, amelyet a törvény szerint kézbesíteni kell, az a bíróság, ügyész, illetőleg nyomozó hatóság gondoskodik, amelyik a határozatot meghozta, illetőleg a hivatalos iratot kibocsátotta. Be (3) bekezdése szerint a magyar nyelvet nem ismerő külföldi vádlott esetében a vádiratnak őt érintő részét anyanyelvére lefordítva kell a bírósághoz benyújtani. A rendelkezést magát nem szeretnénk kritika alá venni, bár nem értjük, miért kell a kínai nyelvre lefordított nyomozás határidejének meghosszabbításáról szóló határozatot vétívvel pl. a gyanúsított részére megküldeni, majd miután az természetesen nem kereste vagy "ismeretlen helyre költözött" jelzéssel visszajött, az intézkedés újbóli kézbesítésének megkísérlése érdekében további eljárási cselekmények pl. hirdetményi kézbesítés elrendelése felől intézkedni, hisz a pontos adatok megadása illetve a hivatalos iratok átvételének kötelezettsége az eljárás minden szereplője részéről fennáll. Mivel az állampolgári fegyelem a lakcím bejelentési kötelezettség terén egyébként is csapnivaló, itt jegyezzük meg hogy, a kézbesítés eredménye a bírósági eljárás formájának mikéntjét is meghatározhatja, nevezetesen az eljáró hatóságok döntését a postás lelkiismeretessége befolyásolhatja, s amíg a lakcím sokadik ellenőrzése is megtörténik az időmúlás a bizonyítás eredményességére és a büntetéskiszabási gyakorlatra is lényeges kihatással lehet. A gyakorlatban számtalanszor előfordul, hogy egy közbenső határozat kézbesítésének sikertelenségét bizonyító vétív már a vádirat benyújtása után érkezik vissza. Ebben az esetben utólag indítványt kellene tennünk a bíróság felé, hisz a vádlott megállapíthatóan már az ügyészi szakban is ismeretlen helyen tartózkodott. Legalábbis a vétív szerint Arról, hogy a szükséges fordítást az OFFI vagy az eljárás során egyébként is kirendelt tolmács végezze a Be. nem tartalmaz rendelkezést. Az Alapvető rendelkezések szerint mivel a tolmácson a fordítót is érteni kell a 24/1986. (VI.26) MT. R. 4. -a szerinti igazolvánnyal rendelkező személy lehet szakfordító illetve tolmács.
5 5 A 24/1986. (VI. 26) MT rendelet 5. -a szerint hiteles fordítást, fordítás hitelesítését, valamint idegen nyelvű hiteles másolatot-ha jogszabály eltérően nem rendelkezik-csak az OFFI készíthet. A 7/1986. (VI. 26) IM rendelet 6. -nak (1) bekezdése szerint a budapesti székhelyű ügyészségeknél vagy nyomozó hatóságnál a tolmácsolást ( szakfordítást ) az OFFI látja el. Más ügyészségeken illetve nyomozó hatóságoknál az adott bíróság illetékességi területén a jegyzőnél nyilvántartott tolmácsot kell kirendelni. Ha ilyen nincs az adott nyelvben jártas más alkalmas személy is kirendelhető. A fentiek alapján a Legfőbb Ügyészség az OFFI kirendelését preferálja, ami a gyakorlatban igen nehezen megoldható, mert a fordítóiroda igénybevétele esetén a külföldiekkel szemben folytatott eljárás során a Be (2) bekezdése szerinti határidők-a mindenki számára oly annyira ismert harminc, hatvan illetve kilencven nap- gyakorlatilag tarthatatlanok. Az OFFI leterheltsége miatt a fordításokat csak viszonylag nagy határidővel vállalja, nem is beszélve azok költségigényességéről. A kényszerintézkedés hatálya alatt álló vádlottak ügyeiben ez különösen nagy problémát jelent. Adott esetben azért kell az előzetes letartóztatás határidejének meghosszabbítását kezdeményeznünk, mert a vádirat fordítása még nem készült el? ( Ne feledjük, a benyújtással egy időben rendelkezésre kell állnia a lefordított vádiratnak.) Tekintettel arra, hogy a törvény nem hiteles fordítást követel meg, az más tolmács kirendelésével lényegesen rövidebb idő alatt és kisebb költséggel megoldható. A nyomozás határidejének meghosszabbításáról szóló határozatok esetében- tekintettel azok formális tartalmára és jellegére- megfontolandó lenne a leggyakoribb nyelveken, ún. idegen nyelvű nyomtatvány elkészítése, amelynek kitöltéséhez a bűncselekmények elnevezéséről szóló BK. 1. számú állásfoglalás szintén a leggyakoribb nyelvekre történő lefordításával költségkímélő megoldás lenne bevezethető. A kényszerintézkedések A kényszerintézkedések közül az előzetes letartóztatással kapcsolatosan több gyakorlati probléma is felmerült. Bár jelen írás a Be. gyakorlati problémáiról szól, nem hagyhatjuk figyelmen kívül azokat a háttérjogszabályokat sem, amelyek sokszor a Be. rendelkezéseit töltik ki tartalommal, illetve a Be. mellett kötelezően alkalmazandók az eljárás során A nyomozás részletes szabályairól szóló, a régebbi nyomozati utasítást felváltó 23/2003. ( VI. 24 ) BM-IM. együttes rendelet ( Nyor. ) 63. -a értelmében a nyomozó hatóság az előzetes letartóztatás elrendelésére legkésőbb az őrizetbe vételt követő 36 órán belül tesz előterjesztést az ügyészhez. Ez a jelenlegi álláspont szerint azt jelenti, hogy amennyiben a nyomozó hatóság ezt 36 órán belül nem kezdeményezi a gyanúsított őrizetbe vételét haladéktalanul megszünteti. A Nyor. ezen rendelkezése azon túl, hogy ellentmond a Be. szabályainak, a nyomozó hatóságot arra kényszeríti, hogy adott esetben elhamarkodottan, kellően elő nem készített előterjesztést tegyen a kényszerintézkedés elrendelése iránt. Ez megfosztja az ügyészt annak lehetőségétől is, hogy az egyébként indokolt feladatok végrehajtására a nyomozó hatóság részére az iratokat visszaadja, hisz a még rendelkezésre álló rövid idő alatt azok már tényleg nem lesznek
6 6 teljesíthetők. Jobb egy kellően megindokolt, bizonyítékokkal alátámasztott előterjesztés a 70.órában-hisz az előzetes letartóztatás kérdésében döntő meghallgatás megfelelő szervezéssel, rohammunkában de megoldható-mint, egy időben érkezett a fenti hibáktól hemzsegő és javíthatatlan fércmunka. A Be (1) bek. b.) pontja alapján a nyomozási bíró ülést tart, ha az indítvány tárgya az előzetes letartóztatásnak az elrendelésétől számított hat hónapot meghaladó meghosszabbítása. A kerületi ügyészségen problémaként merült fel, hogy ezt a hat hónapot meghaladó minden egyes meghosszabbításnál kell-e alkalmazni, vagy elég csak a hat hónapot először meghaladó hosszabbításnál az ülést megtartani, azt követően a nyomozási bíró az iratok alapján, ülés megtartása nélkül is dönthet. A gyakorlatban júliusától az utóbbi megoldást alkalmazták a nyomozási bírók, azonban újabban már mindenkor az ülés megtartását igénylik, ami álláspontunk szerint indokolatlan, hisz az új Be Complex CD Jogtáron lévő kommentárja szerint az ülés megtartása kötelező ha az eljárás tárgya " az előzetes letartóztatásnak az elrendeléstől számított hat hónapot meghaladó meghosszabbítása, ide nem értve a Be (1) bekezdés utolsó mondatában írt esetet". A fentiek alapján a kényszerintézkedés egy évet meghaladó meghosszabbítása esetén nem szükséges az ülés megtartása, miért lenne indokolt tehát a hat hónapot meghaladó meghosszabbítást elrendelő ülést követő további meghosszabbításokra irányuló előterjesztések elbírálásánál? A Be (1) bek.-e szerint a tanács elnöke az ügy iratainak a bírósághoz érkezését követően tizenöt napon, nagy terjedelmű ügyben harminc napon belül megvizsgálja, hogy helye van-e a ban foglalt rendelkezések alkalmazásának. A Be (1) és (2) bek.-e alapján, ha a tárgyalás előkészítése során vizsgált kérdésekben a határozat meghozatala előtt az ügyész vagy a vádlott meghallgatása látszik szükségesnek, a bíróság a 263. (1) bekezdésében meghatározott határidő letelte után harminc napon belül ülést tart Az előkészítő ülés kötelező, ha a bíróság előzetes letartóztatás, lakhelyelhagyási tilalom, házi őrizet vagy ideiglenes kényszergyógykezelés elrendeléséről határoz, illetőleg ha a vádlott vagy a védője a tanú különösen védetté nyilvánításának megszüntetését indítványozta. Az ismertetett rendelkezések egybevetéséből következett nyilvánvalóan az a bíróság által támasztott követelmény, hogy az előzetes letartóztatás hatálya alatt álló vádlottak ügyében a kényszerintézkedés határidejének lejárta előtt hatvan, de legalább negyvenöt nappal a vádiratnak a bírósághoz meg kell érkeznie. A gyakorlatban ez jelentheti azt is, hogy a már érdemi döntésre alkalmas, vádemelési javaslattal befejezett ügyben a nyomozási bírónál is kezdeményezni indokolt a kényszerintézkedés határidejének meghosszabbítását, s mivel az elkészített vádirat bírósághoz történő benyújtása ésszerű határidőn túl nem történhet, a vádemeléssel egyidejűleg a perbíróságnál is indítványt kell tenni az előzetes letartóztatás fenntartására.
7 7 Mi történik akkor-ahogy az a gyakorlatban már előfordult-ha a két bíró, a nyomozási bíró ülésen, a perbíró az előkészítő ülésen az ügyész jelenléte nélkül, ellentétesen dönt? Nyilvánvaló, hogy a perbíróság döntését kell végrehajtani, de előfordulhat, hogy a nyomozási bíró a mindig ügyész jelenlétében megtartott ülésén a terheltet szabadlábra helyezi, s ezen döntése ellen meggyőző érvei alapján az ügyész nem él fellebbezéssel. Megítélésünk szerint az, hogy pusztán ezen határidő betartása érdekében a nyomozási bírónál a kényszerintézkedés határidejének meghosszabbítását kell kezdeményezni erősen kifogásolható, mindenesetre a megalapozott döntéshez az ésszerű határidőt biztosítani kell. Nem oldotta meg azt a vitatható eljárásjogi helyzetet sem az új Be.- mely szerint az ügyészségi titkár a nyomozási bíró által a kényszerintézkedések tárgyában tartott üléseken továbbra sem járhat el-, annak ellenére, hogy az előzetes letartóztatásban lévő vádlottak ügyében tartott bírósági tárgyaláson az érdemi döntés meghozatala előtt akár kiemelt ügyekben vádat is képviselhet, perbeszédet tarthat, jogorvoslati nyilatkozatot tehet. Ez azt jelenti, hogy jóval fajsúlyosabb eljárásjogi szerepet gyakorolhat a perbíróság előtt, mint a büntetőjogi felelősséget ténylegesen még el nem bíráló nyomozási cselekménynél a nyomozási bíró előtt. Ezt a visszás eljárásjogi helyzetet a várható törvénymódosítás nyilvánvalóan megoldja, mint ahogyan a még hatályba sem lépett Be. módosítása szerint az ügyészségi titkár már a kényszerintézkedés hatálya alatt álló terheltek ügyében a vádat képviselheti. Ez feloldotta azt az anomáliát, hogy korábban a több évtizedes gyakorlattal rendelkező tapasztalt ügyészek jártak el egyszerű, ám kényszerintézkedés hatálya alatt álló vádlottak ügyében tartott tárgyaláson, míg az előző nap kinevezett ügyészségi titkár a kinevezése utáni első éjszakát akár bonyolult és szerteágazó ügyek többkötetes nyomozati iratainak tanulmányozásával tölthette, mivel az ismert létszámhiány miatt a tárgyalások ésszerűbb elosztása nem volt lehetséges. Ehhez kapcsolódik az is, hogy a Be (1) bek. e) pontja alapján a tárgyaláson az ügyész részvétele kötelező, ha a bíróság az ügyészt a tárgyaláson való részvételre kötelezte. A nyilvánvalóan törvényszerkesztési hiba miatt ilyen esetekben az ügyészségi titkár nem járhat el. Csak gondoljunk bele abba, hogy az egyébként nem "ügyészes " ügyben bejelentett részvétel esetén megtartott tárgyaláson a vádat egy ügyészségi titkár is képviselheti, tehát nyilvánvaló a rendelkezés ésszerűtlensége. Az úti okmány elvétele Ami az úti okmány elvételét illeti, nyugodtan leírhatjuk, hogy ezzel kapcsolatosan teljes a káosz. A probléma gyökere álláspontunk szerint az, hogy az úti okmány elvételével, visszatartásával a büntető eljárás során nem csak a Be. hanem két különböző háttérjogszabály, az évi XII. tv. a külföldre utazásról illetve a évi XXXIX. tv. a külföldiek beutazásáról és tartózkodásáról is rendelkezéseket tartalmaz, amely rendelkezések nincsenek összhangban sem egymással sem az eljárási törvénnyel és maga a Be. sem egyértelműen fogalmaz.
8 8 A Be (1) bekezdése szerint két feltétel együttes fennállása esetén tehet az ügyész indítványt az úti okmány elvételére: ha olyan bűncselekmény miatt folyik az eljárás, amelyre a törvény három évi vagy ennél súlyosabb szabadságvesztést rendel, és az úti okmány elvétele a terhelt eljárási cselekményeknél való jelenlétének biztosítása végett indokolt. A személyi szabadság korlátozása alatt nem álló személytől a bírósági határozat meghozatala előtt az úti okmány elvétele a büntetőeljárási szabályok alapján-ahogy azt az "Alapvető rendelkezések" is leszögezi- nem lehetséges. A Be. ezen rendelkezése indokolatlanul magasan húzza meg azt a határt ott, ahol az úti okmány elvétele indítványozható. A legsúlyosabb kényszerintézkedés, az előzetes letartóztatás általános feltételként csak szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény elkövetésének megalapozott gyanúját kívánja meg, ezért ha elfogadjuk, hogy a kényszerintézkedéseknek is megvan a maguk hierarchiája, az úti okmány elvételének alkalmazhatósága ebbe nem illik bele. A problémát a szabadon lévő külföldi állampolgárokkal szemben indult, olyan büntető eljárások jelentik ahol a büntetési tétel nem éri el a három évet. A évi XXXIX. tv (4) bek. kötelező rendelkezése alapján a területi idegenrendészeti hatóság a büntetőeljárásban az ügyész vagy a bíróság által meghatározott ideig az elvett úti okmányt határozattal visszatartja. A rendelet az útlevél visszatartásához csak a büntető eljárás tényét követeli meg, büntetési tételről nem szól, ennek ellenére az idegenrendészeti hatóság a Be. szabályaira hivatkozva bírói végzést kér, amelyet azonban, mivel szabadon lévő terheltekről van szó, akik három évnél enyhébben fenyegetett bűncselekményt követtek el nem tudunk prezentálni. Ily módon a kisebb súlyú bűncselekményeket elkövető, illetve a büntető eljárás megindításakor csak ilyen bűncselekményekkel gyanúsítható terheltekkel szemben a hatóság ezt a kényszerintézkedést nem kezdeményezheti, ezért általában az előzetes letartóztatásukra tesz előterjesztést. Az új Be a azonban alapelvként kimondja, ha a törvény a kényszerintézkedések alkalmazása esetén az érintett személy alkotmányos jogainak korlátozását megengedi, az ilyen cselekmény elrendelésének az egyéb feltételek megléte mellett is csak akkor van helye, ha az eljárás célja kisebb korlátozással járó más cselekménnyel nem biztosítható, így ez a megoldás szintén nem tekinthető a jogszabály szellemével összeegyeztethetőnek. Bűnjelkezelés A bűnjelek kezeléséről szóló 11/2003 IM-BM-PM együttes rendelet július 01. napján történő hatályba lépése óta indult, illetve folyamatban volt ügyekben a végrehajtással kapcsolatban a nyomozó hatóság jelzése alapján az alábbi problémák merültek fel. A bűnjelek kezelése a lefoglalt külföldi pénz elhelyezése vonatkozásában nem tisztázott. A lefoglalt hamis pénzzel, euro-val kapcsolatban a 11/2003. IM-BM-PM együttes rendelet egyértelmű szabályokat tartalmaz, azonban a nem hamis pénzként lefoglalt más külföldi valutával összefüggésben nincs rendelkezés. Az új Be. és az együttes rendelet hatályba lépése előtt az ilyen pénzt a MNB Emissziós Főosztályán kellett letétbe helyezni, július 01. után azonban azokat konkrét esetekben az MNB Emissziós Főosztálya nem fogadta be.
9 9 A lefoglalt bűnjeleknek a bírósági bűnjelkezelőhöz történő beszállítása során, a bűnjelkezelő, csak és kizárólag a már említett együttes rendelet 10. -ban meghatározott lefoglalásról szóló jegyzőkönyv megléte esetén veszi át a bűnjelet. A házkutatás során lefoglalt bűnjelről azonban a házkutatásról szóló jegyzőkönyv tartalmaz rendelkezést, a helyszíni szemle során pedig a szemle jegyzőkönyv tartalmazza a lefoglalásról szóló határozatot és a lefoglalt bűnjelekre vonatkozó rendelkezést. Álláspontunk szerint egyik esetben sem szükséges az újabb jegyzőkönyv elkészítése, tekintettel arra, hogy ezekben a közokiratokban már egyedi azonosításra alkalmas módon a tárgyak mennyiségük, értékük, és minőségi állapotuk meghatározásával fel vannak tüntetve. A bírósági bűnjelkezelő azonban koránt sem biztos, hogy ezeket az iratokat lefoglalási jegyzőkönyvként elfogadja. A bűnjelnek a bírósági bűnjelkezelőnek történő átadásával kapcsolatban további probléma, hogy július 01. napja előtt a nem házkutatás vagy helyszíni szemle keretében lefoglalt bűnjelekről nem készült jegyzőkönyv, tekintettel arra, hogy a lefoglalásról szóló határozat rendelkező része egyedi azonosításra alkalmas módon mennyiségi és minőségi állapotuk feltüntetésével tartalmazta a lefoglalt dolgokat. Az ilyen módon az új Be. és a rendelet hatályba lépése előtt lefoglalt tárgyaknak a bírósági bűnjelkezelőnek történő átadása gyakorlatilag lehetetlenné vált. Azt már csak mint egzotikus érdekességet jegyezzük meg, hogy a rendelet, szerencsére csak elvi szinten a bűnjelkezelést, mint ügyészségi feladatot predesztinálja az eljárás vádemelési szakaszában. A rendelet szerint az ügyészségeken bűnjelkamrát kell kijelölni és meg kell bízni egy bűnjelkezelőt is. A jogszabály megalkotója azonban számot vetve a reális lehetőségekkel, a rendelet 8. -ának (2) bekezdésében úgy rendelkezett, hogy az ügyész erre vonatkozó döntése alapján a bűnjelet a nyomozóhatóság kezeli, őrzi. Tárgyi eljárás A Be (1) bek. c.) pontja a korábbi nyomozást megszüntető okkal ellentétben a nyomozás felfüggesztését írja elő akkor, amikor az elkövető kiléte a nyomozás során nem volt megállapítható. A nyomozást felfüggesztő határozatot saját hatáskörben meghozó nyomozó hatóság döntését tájékoztatás és tudomásul vétel végett megküldi az ügyésznek, aki azt nyilvántartásba teszi, s az elkövető kézre kerítése érdekében tett intézkedések eredménytelensége esetén az elévülési idő leteltét követően a nyomozó hatóság a nyomozásnak a Be (1) bek. e. ) pontjában foglalt okból a nyomozás megszüntetése felől határoz. Gyakorlati problémaként jelentkezik az ügyek azon csoportja, amelyekben-döntően a vám nyomozó hatóság által indított nyomozások során -nagy mennyiségű elkobzás alá eső termék kerül lefoglalásra. A Be. -nek a különleges eljárások keretében szabályozott, az elkobzásra már az eljárás nyomozati szakaszában lehetőséget adó rendelkezése a korábbi szabályozáshoz képest némileg pontatlan mivel a régi Be (1) bek.-ben meghatározott megszüntetési okot mint felfüggesztési okot nem emeli át, csupán a terhelt ismeretlen tartózkodására figyelemmel biztosít a tárgyi eljárás kezdeményezésére lehetőséget, figyelmen kívül hagyva azt, hogy ez a Be (1) bek. a.) pontjában külön szabályozott nyomozást felfüggesztő ok.
10 10 Mivel a jelzett eljárásjogi intézmény alkalmazása, különösen a bűnjelkezeléssel kapcsolatos problémák megoldása érdekében is indokolt, a jelenlegi gyakorlat szerint elkobzásra irányuló előterjesztés megtételére a törvénynek csak olyan értelmezése mellett kerülhet sor, hogy a nyomozás során fel nem derített elkövető nyilvánvalóan ismeretlen helyen tartózkodónak tekintendő. Helyesen azonban csak akkor jár el a nyomozó hatóság, ha a tárgyi eljárásra irányuló előterjesztését a nyomozás során lefoglalt dologból történő mintavétel megtörténtét követően teszi meg, különös tekintettel arra, hogy kellő bizonyíték felmerülése esetén utóbb a nyomozás folytatásának elrendelésére kerülhet sor a már felderített elkövetővel szemben. Visszautalva a határozatok alaki jogerejével kapcsolatos fejtegetésre, kérdésként merül fel, de mindenesetre megfontolandó, hogy a tulajdonképpen érdemi döntést tartalmazó nyomozó hatósági határozatot hatályon kívül kell-e helyezni, vagy csupán a nyomozás továbbfolytatásáról egy egyszerű feljegyzéssel lehet-e intézkedni. Arról nem is szólva, hogy a már meghatározott személlyel szemben folytatott nyomozás eredményeként a beszerzett bizonyítékok mérlegelésével a nyomozásnak a bebizonyítottság hiányára alapított megszüntetésére is sor kerülhet, ez esetben a már elkobzott dolog kiadásáról hogyan történhet rendelkezés? Azt már csak mint érdekességet említjük meg, hogy a bűncselekmények büntethetőségének elévülésére megállapított idő és az elkobzás iránti igény elévülésére megállapított idő-amely minden esetben öt év-el is térhet. Mindenesetre a kerületi bíróságok ügyészi indítványra az elkobzás mellett döntenek. Összegzés Az alcím megtévesztő. Az új Be.-vel kapcsolatos gyakorlati problémákból csak egy kis ízelítőt nyújtottunk át, a teljesség igénye nélkül. Azt sem állíthatjuk teljes bizonyossággal, hogy mindenben igazunk van, lehet, hogy egyes általunk jelzett problémák megoldása ott van az orrunk előtt csak még nem vettük észre.. Egy azonban biztos. Az új Be. szabályainak alkalmazásával kapcsolatosan még sok víz lefolyik a Dunán addig, amíg egységes, kiforrott gyakorlatot sikerül kialakítani. (Megjelent Ügyészek Lapja 2003./ 6. szám)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
megtartott foglaló adózása | dr. Fülöp Edina ügyvéd
2018-11-13 Témakör: Blog ingatlanügyekről, Ingatlan adásvétel, Ingatlanjog, Ügyvéd Budapest Nincs hozzászólás
I. Mi a foglaló?
A foglaló olyan szerződést biztosító mellékkötelezettség, melynek célja a szerződés teljesítésének ösztönzése, a jogügylet komolyságának támogatása. Amennyiben a szerződés realizálódik, a foglaló a vételárba beszámít és azzal együtt képez jövedelmet. Kérdés az, hogy meghiúsulás esetén az eladó által kapott és ezáltal nála maradó foglaló összege adóköteles jövedelem-e, vagy a kivételi körbe tartozik.
„A teljesítés meghiúsulásáért felelős fél az adott foglalót elveszti, a kapott foglalót kétszeresen köteles visszatéríteni.”.
A fentiek alapján tehát megállapíthatjuk, hogy amennyiben a vevő felelős az adásvételi szerződés meghiúsulásáért, úgy az eladó a vevőtől kapott foglaló összegét megtarthatja.
A foglalót megközelíthetjük 2 szempontból.
A foglaló az eladó számára bevétel, a bevétel pedig a személyi jövedelemadó alapjának számít.
A személyi jövedelemadóról szóló törvény szerint „Bevétel a magánszemély által bármely jogcímen és bármely formában – pénzben (e törvény alkalmazásában ideértve a készpénz-helyettesítő eszközt is), és/vagy nem pénzben – mástól megszerzett vagyoni érték.
II. Foglaló, mint kárátalány?
A másik megközelítés alapján azonban a foglaló adójogi természetének minősítése szerint kárátalány. Amennyiben pedig kárátalány, úgy nem képezheti adó alapját, ugyanis adómentes a kártérítés a jövedelmet pótló kártérítés kivételével.
A törvény alapján „A jövedelem kiszámításánál nem kell figyelembe venni a következő bevételeket:
a) azt a bevételt, amely e törvény 1. számú melléklete szerint adómentes, vagy más törvény rendelkezése alapján személyi jövedelemadó kötelezettség nem terheli;”
„6. A károk megtérülése, a kockázatok viselése körében adómentes:
6.1. az a juttatás, amelyet a magánszemély kap
a) mint károsult, jogszabályban meghatározott feltételek szerint, közadakozásból, vagy a munkáltatójától segélyként, támogatásként elemi kár (ideértve a martinsalak felhasználása miatt a lakást, lakóépületet ért kárt is), katasztrófa (pl. környezeti vészhelyzet), tűzkár, baleset esetén, különösen lakás helyreállítása, újjáépítése céljából,
c) kártalanításként (ideértve a kisajátítással összefüggő járulékos költségek megtérítését, valamint a kisajátítás alapjául szolgáló közérdekű célra megvásárolt ingatlan vételárát is), kárpótlásként, kártérítésként, sérelemdíjként, kivéve a jövedelmet pótló kártalanítást, kárpótlást és kártérítést,”
III. A Legfőbb Bíróság álláspontja
A Legfelsőbb Bíróság kifejtette álláspontját, miszerint abban az esetben, amikor a vevő felelős a szerződés meghiúsulásáért, és ekkor az eladó a foglaló összegét megtartja, az az eladó kárainak enyhítését szolgálja. Az eladónál maradó foglaló átalány kártérítésnek minősül, így az az Szja. tv. szerint adómentes jövedelem, a személyi jövedelemadó alapjánál bevételként nem vehető figyelembe.
IV. A Legfelsőbb Bíróság egy másik álláspontja
A Kúria (a Legfelsőbb Bíróság leánykori nevén) álláspontja szerint a foglaló olyan szerződést biztosító mellékkötelezettség, melynek célja a szerződés tejesítésének ösztönzése, a jogügylet komolyságának támogatása. A szerződés teljesítése során a foglaló értéke a vételár értékébe beleszámít, azzal együtt képez jövedelmet. Azonban mi a helyzet a szerződés meghiúsulása esetén, amikor az eladónál marad a foglaló? Adóköteles jövedelemnek minősül a foglaló összege vagy a korábban hivatkozott kivételek közé tartozik?
A Kúria álláspontja szerint két esetet kell megkülönböztetni. Az egyik esetben az eladónak a szerződés meghiúsulása kárt is okoz, míg a másik esetben nem. Az első esetben – amikor az eladónak kára keletkezik – a felek a szerződésben külön megállapodtak abban, hogy a foglaló kárátalány szerepét is betöltheti.
Amikor az eladónak nem keletkezik kára, úgy a foglaló nem lép valaminek a helyében, nem pótol valamit – szemben a kártérítéssel -, hanem pluszként jelentkezik, azaz jövedelemnek minősül, nem tartozik a kivételek közé, nem adómentes.
V. Összegezve
Fentiekből megállapítható, hogy foglaló általánosan nem minősülhet adómentes jövedelemnek.
Abban az esetben, ha a foglaló összegénél nagyobb összegű kára keletkezett az eladónak, amiért kártérítést is kapott, úgy a foglaló összegén felüli kártérítési összeg adómentesnek minősül. A foglaló minősítése minden esetben egyedi mérlegelést igényel, bizonyítási és felszámolási kérdéseket vethet fel.
VI. Mit nézzünk meg hogy el tudjuk dönteni melyik kategóriába tartozunk?
– az ingatlan adás-vételi szerződés tartalmazta-e, hogy a foglalót a felek kárátalánynak tekintik-e,
– ha az ügylet meghiúsul eladóként keletkezett-e és milyen mértékű ténylegesen bizonyítható kárunk.
Amennyiben tehát az szja-törvény 1. számú mellékletének 6. pontja nem alkalmazható, az ügylet meghiúsulása miatt az eladó felet megillető foglaló egyéb jövedelem.
VII. Mennyit kell fizetni a megtartott foglaló után?
1. 15 százalék személyi jövedelemadót
2. 19,5 százalék ehót.
12/2014. számú közigazgatási elvi határozat
Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: „Ptk.”) 6:185. § (3) bekezdése
A személyi jövedelemadóról szóló 1995. évi CXVII. törvény (a továbbiakban: „Szja tv.”) 4. § (2) bekezdése, 7. § (1) bekezdése
EBH 2004/1119. számú jogeset
Kfv.I.35.500/2012. ügyszámú felülvizsgálati eljárás
Utolsó frissítés: 2018. nov. 13.
Téma: foglaló adózása, foglaló elvesztése

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Kúria Bíróság Kúria


text:
9. fejezet - IX. EGYÉB ALKOTMÁNYOS INTÉZMÉNYEK
A népszavazás mint mobilizációs és tematizációs eszköz
A népszavazások témái
Az eddig tárgyalt alapvető intézmények mellett egyéb intézmények is szerves részei a magyar közjogi berendezkedésnek. Az alábbiakban előbb a bírói szervezetről, az ügyészségről, a nemzeti bankról, az országgyűlési biztosokról és a számvevőszékről beszélünk, majd a közvetlen demokrácia intézményeit tárgyaljuk.
A bíróságok feladata az igazságszolgáltatásban a jogalkalmazó tevékenység, azaz az általánosan megfogalmazott jogi normáknak konkrét ügyekben, esetekben való alkalmazása. A magyar alkotmány a bírói szervezetrendszer öt szintjét állapítja meg: a jogszolgáltatást a a Legfelsőbb Bíróság, az ítélőtáblák, a Fővárosi Bíróság és a megyei bíróságok, valamint a helyi és a munkaügyi bíróságok gyakorolják. A Legfelsőbb Bíróság – mint legfőbb bírósági szerv – biztosítja a bíróságok jogalkalmazásának egységét. Elnökét a köztársasági elnök javaslatára az Országgyűlés kétharmados többséggel hatéves mandátummal választja, elnökhelyetteseit a Legfőbb Bíróság elnökének javaslatára a köztársasági elnök nevezi ki. Az alkotmány érelmében a bírák függetlenek és csak a törvénynek vannak alárendelve. A bírák nem lehetnek tagjai pártnak és politikai tevékenységet nem folytathatnak.
A bíróságok igazgatását Magyarországon az 1997-es bírósági reform óta az Országos Igazságszolgáltatási Tanács végzi. 1997 óta – ellentétben a legtöbb európai ország gyakorlatával – az úgynevezett külső igazgatás[65] helyébe tehát a szervezeti autonómia lépett. A testületnek 15 tagja van: 9 bíró, az igazságügy-miniszter, a legfőbb ügyész, a Magyar Ügyvédi Kamara elnöke, valamint a parlament két bizottsága által kijelölt egy-egy országgyűlési képviselő. Elnöke a Legfelsőbb Bíróság elnöke. A testületben tehát a politikusok – köztük az igazságügy-miniszter – kisebbségben vannak a bírósági-szakmai szereplőkhöz képest. Miután a tanács akkor határozatképes, ha az ülésen tagjainak legalább kétharmada jelen van, a testület tíz bíró tagja a határozatképességet és a legfontosabb döntésekhez szükséges többséget is biztosítani képes.
A rendszerváltást követően a parlament egyetlen kivétellel eddig minden alkalommal elsőre, jelentős többséggel döntött a Legfelsőbb Bíróság elnökének személyéről. 1990-ben, 1996-ban és 2002-ben is a kormánykoalíciónál szélesebb kör szavazott bizalmat az intézmény vezetőjének (1. táblázat). 1996-ban azonban az államfő jelöltje az első szavazáson nem kapta meg a szükséges kétharmados többséget,[66] az egy hét múlva tartott újabb választás azonban már – ugyanazon jelölt esetében – eredményes lett.
9.1. táblázat - 1. táblázat A Legfelsőbb Bíróság elnökei
Megválasztás idôpontja*
1990. június 25. (konszenzus, 302 igen)
1996. június 11. (konszenzus, 287 igen)
2002. június 25. (konszenzus, 348 igen)
* Zárójelben az LB elnökét ténylegesen ajánló politikai szereplők megnevezése és az igen szavazatok száma. Forrás: www.parlament.hu.
1990 után a magyar bírósági rendszer leginkább a függetlenség és a hatékonyság kérdéseivel jelent meg a politikai vitákban. Előbbi a bíróságok politikamentességének kérdését jelentette, utóbbi a bírói eljárás gyorsaságát – pontosabban annak hiányát, az eljárások elhúzódását (Solt 2000, 271). 1997-ben a bírósági reform komoly politikai konfliktusok után született meg: a törvényjavaslatot a kormánykoalíció mellett az FKGP is megszavazta, a többi ellenzéki párt azonban ellene foglalt állást. Az 1998-as kormányváltást követően az ítélőtáblák felállítása okozott politikai vitát: az ügyben a Legfelsőbb Bíróság elnöke is nyilvános konfliktusba került a miniszterelnökkel. Az Alkotmánybíróság 2001-es határozatában megállapította, hogy a parlamentet alkotmányos mulasztás terheli az ítélőtáblákat illetően, amelyek felállítására végül 2003–2005-ben került sor. A bíróságok politikai szerepéhez tartozik a perlési politizálás kérdése is. A jog és politika összekapcsolódásának sajátos esetéről beszélhetünk akkor, ha a politika a bírósági pereken keresztül igyekszik megvalósítani a céljait (Pokol 2001, 275). Az egyes politikai szereplők több ügyet a bíróságok előtt igyekeztek eldönteni.[67]
[65] 1997-ig Magyarországon a kormány az igazságügyi miniszteren keresztül határozott a szervezeti-pénzügyi kérdésekről.
[66] Solt Pál 1996. június 4-én – a szükséges 258 szavazat helyett – 254 igen szavazatot kapott.
[67] E körbe tartoznak a pártok belső vitáit lezáró (lásd a KDNP és az FKGP esetét), a különböző politikai eljárások (például a kisebbségi választások) vagy éppen szakpolitikai lépések törvényességét megállapító bírósági döntések.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
2018. június 5.(*)
„Előzetes döntéshozatal – 95/46/EK irányelv – Személyes adatok – A természetes személyek védelme a személyes adatok kezelése vonatkozásában – Egy olyan Facebook oldal (rajongói oldal) felfüggesztésére irányuló határozat, amely lehetővé teszi ezen oldal látogatói bizonyos adatainak gyűjtését és kezelését – A 2. cikk d) pontja – Személyes adatok kezelője – 4. cikk – Alkalmazandó nemzeti jog – 28. cikk – Nemzeti felügyelő hatóságok – E hatóságok beavatkozási jogköre”
A C‑210/16. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország) a Bírósághoz 2016. április 14‑én érkezett, 2016. február 25‑i határozatával terjesztett elő
az Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig‑Holstein
a Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein
a Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht
tagjai: K. Lenaerts elnök, A. Tizzano elnökhelyettes (előadó), M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Rosas, J. Malenovský és E. Levits tanácselnökök, Juhász E., A. Borg Barthet, F. Biltgen, K. Jürimäe, C. Lycourgos, M. Vilaras és E. Regan bírák,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2017. június 27‑i tárgyalásra,
– az Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig‑Holstein képviseletében U. Karpenstein és M. Kottmann Rechtsanwälte,
– a Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein GmbH képviseletében C. Wolff Rechtsanwalt,
– a Facebook Ireland Ltd képviseletében C. Eggers, H.‑G. Kamann és M. Braun Rechtsanwälte, I. Perego avvocato,
– a belga kormány képviseletében L. Van den Broeck, C. Pochet, P. Cottin és J.‑C. Halleux, meghatalmazotti minőségben,
– a cseh kormány képviseletében M. Smolek, J. Vláčil és L. Březinová, meghatalmazotti minőségben,
– Írország képviseletében M. Browne, L. Williams, E. Creedon, G. Gilmore és A. Joyce, meghatalmazotti minőségben,
– a holland kormány képviseletében C. S. Schillemans és M. K. Bulterman, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében H. Krämer és D. Nardi, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2017. október 24‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 1995. L 281., 31. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 15. kötet, 355. o.) értelmezésére vonatkozik.
2 E kérelmet az Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig‑Holstein (Schleswig‑Holstein‑i független regionális adatvédelmi hatóság, Németország; a továbbiakban: ULD) és egy oktatással foglalkozó magánjogi vállalkozás, a Wirtschaftsakademie Schleswig‑Holstein GmbH (a továbbiakban: Wirtschaftsakademie) között az ULD által hozott azon határozat jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely a Wirtschaftsakademiét a Facebook közösségi hálózat (a továbbiakban: Facebook) honlapján fenntartott rajongói oldalának felfüggesztésére kötelezte.
3 A 95/46 irányelv (10), (18), (19) és (26) preambulumbekezdése a következőképpen szól:
„(10) mivel a személyes adatok feldolgozására [helyesen: kezelésére] vonatkozó nemzeti jogszabályok célja az alapvető jogok és szabadságok, különösen a magánélet tiszteletben tartásához való jog védelme, amelyet mind az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 8. cikke, mind a[z uniós] jog általános alapelvei elismernek; mivel ezért az említett jogszabályok közelítése nem vezethet az általuk nyújtott védelem szintjének csökkenéséhez, sőt, magas védelmi szintet kell biztosítson a[z Unión] belül;
(18) mivel annak biztosítása érdekében, hogy az egyéneket ne lehessen megfosztani attól a védelemtől, amelyre az irányelv értelmében jogosultak, a[z Unió] területén végzett minden személyesadat‑feldolgozási [helyesen: személyesadat‑kezelési] tevékenységet a tagállamok valamelyikének jogszabályai szerint kell végrehajtani; mivel ezzel összefüggésben, a valamely tagállamban letelepedett adatkezelő felelőssége mellett végzett adatfeldolgozásra [helyesen: adatkezelésre] ennek a tagállamnak a jogszabályai vonatkoznak;
(19) mivel a valamely tagállamban való letelepedés magában foglalja a tevékenység tényleges gyakorlását tartós jelleggel; e letelepedés [helyesen: telephely] – legyen akár egyszerűen fióktelep, akár jogi személyiséggel rendelkező leányvállalat – jogi formája e tekintetben nem meghatározó tényező; mivel ha egy adatkezelő több tagállamban is letelepedett, főként leányvállalatok révén, a nemzeti szabályozás megkerülésének kizárása érdekében gondoskodnia kell arról, hogy minden egyes szervezete megfeleljen a tevékenységére alkalmazandó nemzeti jogszabályok által meghatározott kötelezettségeknek;
(26) mivel a védelem elveit minden azonosított vagy azonosítható személyre vonatkozó információ esetében alkalmazni kell; mivel annak meghatározására, hogy egy személy azonosítható‑e, minden olyan módszert figyelembe kell venni, amit az adatkezelő, vagy más személy valószínűleg felhasználna az említett személy azonosítására; mivel a védelem elvei nem alkalmazhatók az olyan módon anonimmá tett adatokra, ahol az érintett a továbbiakban nem azonosítható; […]”
4 A 95/46 irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke a következőt írja elő:
5 Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikkének a szövege a következő:
b) »személyes adatok feldolgozása« (»feldolgozás«) [helyesen: »személyes adatok kezelése« (»kezelés«)] a személyes adatokon automatikus vagy nem automatikus módon végzett bármely művelet vagy műveletek összessége, azaz gyűjtés, rögzítés, rendszerezés, tárolás, átalakítás vagy megváltoztatás, visszakeresés, betekintés [helyesen: lekérdezés], felhasználás, közlés továbbítás, terjesztés vagy egyéb módon történő hozzáférhetővé tétel révén, összehangolás vagy összekapcsolás, zárolás, törlés, illetve megsemmisítés;
e) »feldolgozó« az a természetes vagy jogi személy, hatóság, intézmény vagy bármely más szerv, amely személyes adatokat dolgoz fel az adatkezelő nevében;
6 Az említett irányelvnek „Az alkalmazandó nemzeti jog” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik az (1) bekezdésében:
„A személyes adatok feldolgozására [helyesen: kezelésére] minden tagállam az ezen irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezéseket alkalmazza, amennyiben:
c) az adatkezelő nem telepedett le a[z Unió] területén, és a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] céljából gépi vagy más olyan eszközt alkalmaz, amely a fenti tagállam területén található, kivéve ha ezt az eszközt kizárólag a[z Unió] területén átmenő adatforgalom céljára használják.”
7 A 95/46 irányelv „Az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] biztonsága” című 17. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) A tagállamoknak rendelkezniük kell arról, hogy az adatkezelő végrehajtsa a megfelelő technikai és szervezési intézkedéseket a személyes adatok véletlen vagy jogellenes megsemmisülése, véletlen elvesztése, megváltoztatása, jogosulatlan nyilvánosságra hozatala vagy hozzáférése [helyesen: a jogosulatlan hozzáférés] elleni védelme érdekében, különösen, ha a feldolgozás [helyesen: kezelés] közben az adatokat hálózaton keresztül továbbítják, továbbá a feldolgozás [helyesen: kezelés] minden más jogellenes formája ellen.
Tekintettel a technika vívmányaira és alkalmazásuk költségeire, ezen intézkedéseknek olyan szintű biztonságot kell nyújtaniuk, amely megfelel az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] által jelentett kockázatoknak és a védendő adatok jellegének.
(2) A tagállamoknak rendelkezniük kell arról, hogy az adatkezelő – amennyiben az adatfeldolgozás az ő nevében történik – köteles olyan adatfeldolgozót választani, aki a technikai biztonsági intézkedések és az elvégzendő adatfeldolgozásra vonatkozó szervezési intézkedések [helyesen: aki az adatkezelésre vonatkozó technikai biztonsági intézkedések és szervezési intézkedések] tekintetében megfelelő garanciákat nyújt, továbbá köteles biztosítani az említett intézkedések teljesítését.”
8 Ezen irányelv „Szankciók” című 24. cikke szerint:
9 Az említett irányelvnek „A felügyelő hatóság” című 28. cikkének a szövege a következő:
Ezek a hatóságok a rájuk ruházott feladatok ellátása során teljes függetlenséggel járnak el.
(2) Minden tagállamnak rendelkeznie kell arról, hogy a személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének jogainak és szabadságainak védelmére vonatkozó közigazgatási intézkedések vagy rendeletek kidolgozásakor a felügyelő hatóságokkal konzultáljanak.
(3) Minden hatóság különösen a következőkkel rendelkezik:
– vizsgálati jogkör, mint például az adatfeldolgozási [helyesen: adatkezelési] műveletek tárgyát képező adatokhoz való hozzáférésre vonatkozó jogosultság, továbbá a felügyeleti feladatok ellátásához szükséges valamennyi információ összegyűjtésére vonatkozó jogosultság,
– tényleges beavatkozási jogosultságok, mint például a 20. cikknek megfelelően végzett adatfeldolgozási [helyesen: adatkezelési] műveletek megkezdése előtti véleményezés joga, e vélemények megfelelő közzétételének biztosítása, az adatok zárolásának, törlésének vagy megsemmisítésének elrendelése, az adatfeldolgozás [helyesen: adatkezelés] átmeneti vagy végleges tilalmának megállapítása, az adatkezelő figyelmeztetése vagy megrovása, illetve az ügy nemzeti parlament vagy más politikai intézmény elé terjesztése,
10 A Bundesdatenschutzgesetz (az adatvédelemről szóló szövetségi törvény, a továbbiakban: BDSG) 3. §‑a (7) bekezdésének az alapügy tényállása idején hatályos szövege a következőképpen szólt:
„Adatkezelő minden olyan személy vagy szerv, amely személyes adatokat saját maga gyűjt, kezel vagy használ fel, vagy ezt megbízás alapján mással végezteti.”
11 A BDSG‑nek „A személyes adatok megbízás alapján mással történő gyűjtése, kezelése vagy felhasználása” című 11. §‑a a következőképpen szól:
„(1) Amennyiben a személyes adatokat megbízás alapján más szerv gyűjti, kezeli vagy használja fel, a megbízó adatkezelő felelős a jelen törvény és a személyes adatok védelmére vonatkozó egyéb rendelkezések tiszteletben tartásáért. […]
(2) Az adatfeldolgozót gondosan kell kiválasztani, különösen figyelembe véve az általa hozott technikai és szervezeti intézkedések megfelelőségét. A megbízást írásba kell foglalni, és különösen az alábbiakat kell részletesen meghatározni: […]
A megbízó adatkezelőnek az adatkezelés megkezdése előtt, majd ezt követően rendszeresen meg kell bizonyosodnia az adatfeldolgozó által hozott technikai és szervezeti intézkedések tiszteletben tartásáról. Ennek eredményét rögzíteni kell.
12 A BDSG 38. §‑ának (5) bekezdése a következőképp rendelkezik:
„A jelen törvény, valamint az adatvédelemre vonatkozó további rendelkezések tiszteletben tartásának biztosítása érdekében a felügyelő hatóság a személyes adatok gyűjtése, kezelése vagy felhasználása során megállapított jogsértés, illetve technikai vagy szervezeti mulasztás orvoslása céljából intézkedéseket hozhat. Súlyos jogsértések vagy mulasztások esetén, különösen, ha fennáll a magánélethez való jog megsértésének fokozott veszélye, megtilthatja az adatok gyűjtését, kezelését vagy felhasználását bizonyos eljárások megindítása útján, amennyiben a jogsértés vagy mulasztás orvoslására megfelelő időn belül, az első szakaszban kiszabott intézkedés sérelmével és kényszerítő bírság kiszabása ellenére sem került sor. Kérheti az adatvédelmi megbízott visszahívását, ha az nem rendelkezik a feladatainak ellátásához szükséges megbízhatósággal és szakmai tapasztalattal.”
13 A 2007. február 26‑i Telemediengesetz (az elektronikus médiáról szóló törvény, BGB1. 2007 I, 179. o.; a továbbiakban: TMG) 12. §‑a a következőképpen szól:
„(1) A szolgáltató csak akkor gyűjthet és használhat fel személyes adatokat elektronikus média rendelkezésre bocsátása céljából, ha ezt e törvény vagy kifejezetten az elektronikus médiára vonatkozó más jogszabály lehetővé teszi, vagy a felhasználó ebbe beleegyezett.
(3) Eltérő rendelkezés hiányában a személyes adatok védelmére vonatkozó hatályos rendelkezéseket kell alkalmazni akkor is, ha az adatkezelésre nem automatizált módon kerül sor.”
14 A Wirtschaftsakademie képzési szolgáltatásokat ajánl a Facebookon fenntartott rajongói oldala útján.
15 A rajongói oldalak olyan felhasználói fiókok, amelyeket magánszemélyek vagy vállalkozások hozhatnak létre. Ennek érdekében a rajongói oldal létrehozója, miután regisztrálta magát a Facebookon, a Facebook által kifejlesztett felületet felhasználhatja arra, hogy bemutassa magát e közösségi oldal felhasználóinak és a rajongói oldal látogatóinak, valamint bármilyen tartalmat megosszon a média‑ és véleménypiacon. A rajongói oldalak adminisztrátorai a Facebook által ingyenesen és nem módosítható felhasználási feltételek mellett a rendelkezésükre bocsátott Facebook Insights elnevezésű eszköz segítségével hozzájuthatnak ezen oldalak anonim látogatottsági statisztikáihoz. Ezen adatokat olyan, két évig működőképes és a Facebook által a rajongói oldal látogatói számítógépének merevlemezére vagy más eszközére mentett információcsomagok (a továbbiakban: cookie‑k vagy sütik) segítségével gyűjtik, amelyek mindegyike egyedi felhasználói azonosítót tartalmaz. A felhasználói azonosítót, amely összefüggésbe hozható a Facebookon regisztrált felhasználó bejelentkezési adataival, a rajongói oldalak megnyitásának pillanatában gyűjtik be és kezelik. E tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy – legalábbis az alapeljárás tekintetében releváns időszak alatt – a Wirtschaftsakademie és a Facebook Ireland Ltd sem adott tájékoztatást a mentési műveletről és e cookie működéséről, vagy az adatok ezt követő kezeléséről.
16 Az ULD a 95/46 irányelv 28. cikke szerinti felügyelő hatóságkénti minőségében – amelynek feladata a Németországi Szövetségi Köztársaság által ezen irányelv értelmében elfogadott rendelkezések Schleswig‑Holstein szövetségi tartomány (Németország) területén történő alkalmazásának felügyelete – 2011. november 3‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a BDSG 38. §‑a (5) bekezdésének első mondata alapján kötelezte a Wirtschaftsakademie‑t arra, hogy bírság terhe mellett az előírt határidőn belül függessze fel a Facebookon a www.facebook.com/wirtschaftsakademie címen általa létrehozott rajongói oldalt, azzal az indokkal, hogy a Wirtschaftsakademie és a Facebook sem tájékoztatta a rajongói oldal látogatóit arról, hogy utóbbi cookie‑k segítségével gyűjtött rájuk vonatkozó személyes adatokat, és hogy ezt követően kezelték ezen információkat. A Wirtschaftsakademie panaszt nyújtott be e határozat ellen, lényegében arra hivatkozva, hogy az alkalmazandó adatvédelmi jogra tekintettel a Facebook által végzett adatkezelésért és az általa elhelyezett cookie‑kért sem felel.
17 2011. december 16‑i határozatával az ULD elutasította ezt a panaszt, és megállapította, hogy a BDSG 3. §‑ának (7) bekezdésével összefüggésben értelmezett TMH 3. §‑a (3) bekezdésének 4. pontja és 12. §‑ának (1) bekezdése alapján fennáll a Wirtschaftsakademie mint szolgáltató felelőssége. Az ULD kifejtette, hogy a Wirtschaftsakademie rajongói oldalának létrehozatalával tevékenyen és szándékosan hozzájárult az e rajongói oldal látogatóira vonatkozó személyes adatok Facebook általi gyűjtéséhez, amely adatokból a Facebook által a rendelkezésére bocsátott statisztikák révén előnye származott.
18 A Wirtschaftsakademie keresetet nyújtott be e határozattal szemben a Verwaltungsgerichthez (közigazgatási bíróság, Németország) arra hivatkozva, hogy a személyes adatok Facebook általi kezelése nem tudható be neki, és általa ellenőrzött vagy befolyásolható adatkezeléssel sem bízta meg a Facebookot a BDSG 11. §‑a értelmében. A Wirtschaftsakademie ebből azt a következtetést vonta le, hogy az ULD‑nek közvetlenül a Facebookkal szemben kellett volna fellépnie, és nem vele szemben kellett volna elfogadnia a megtámadott határozatot.
19 A Verwaltungsgericht (közigazgatási bíróság) 2013. október 9‑i ítéletével lényegében azzal az indokkal megsemmisítette a megtámadott határozatot, hogy – mivel a Facebookon fenntartott rajongói oldal adminisztrátora nem minősül a BDSG 3. §‑ának (7) bekezdése értelmében vett adatkezelőnek – a Wirtschaftsakademie nem lehet a BDSG 38. §‑ának (5) bekezdése alapján hozott intézkedés címzettje.
20 Az Oberverwaltungsgericht (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Németország) megalapozatlanként elutasította az ULD által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezést. E bíróság lényegében megállapította, hogy a megtámadott határozat jogellenesen tiltotta meg az adatkezelést, mivel a BDSG 38. §‑a (5) bekezdésének második mondata lépcsőzetes eljárásmódot ír elő, amelynek első lépcsője kizárólag az adatkezelés során megállapított jogsértések orvoslását szolgáló intézkedések elfogadására biztosít lehetőséget. Az adatkezelés azonnali megtiltására csak abban az esetben nyílik mód, ha az adatkezelési eljárás egésze jogellenesnek minősül, amit csupán ezen eljárás felfüggesztésével lehet orvosolni. Márpedig az Oberverwaltungsgericht (legfelsőbb közigazgatási bíróság) szerint a jelen esetben nem ez volt a helyzet, mivel az ULD által kifogásolt jogsértéseket a Facebook meg tudta volna szüntetni.
21 Az Oberverwaltungsgericht (legfelsőbb közigazgatási bíróság) hozzáteszi, hogy a megtámadott határozat azon indoknál fogva is jogellenes, hogy a BDSG 38. §‑ának (5) bekezdése szerinti kötelező határozat csak a BDSG 3. §‑a (7) bekezdésének értelmében vett adatkezelővel szemben hozható meg, a Wirtschaftsakademie pedig nem ilyen szerv a Facebook által gyűjtött adatok tekintetében. Ugyanis egyedül a Facebook határozta meg a Facebook Insights eszköz keretében felhasznált személyes adatok gyűjtésének és kezelésének célját és eszközeit, a Wirtschaftsakademie csak anonimizált statisztikai adatokhoz jutott hozzá.
22 Az ULD felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország), és más érvek mellett a BDSG 38. §‑a (5) bekezdésének megsértésére és a fellebbviteli bíróság határozatát érintő eljárási szabálysértésekre hivatkozott. Úgy véli, hogy a Wirtschaftsakademie által elkövetett jogsértés abból ered, hogy az internetes oldal létrehozására, tárolására és fenntartására nem megfelelő szolgáltatót – a jelen esetben a Facebook Irelandet – választott, amely nem tartja tiszteletben az adatvédelemre irányadó jogszabályokat. A Wirtschaftsakademie‑nek a megtámadott határozattal a rajongói oldalának felfüggesztésére való kötelezése így e jogsértés orvoslását célozta, mivel megtiltotta számára, hogy internetes oldalának technikai alapjaként továbbra is a Facebook infrastruktúráját használja.
23 A Bundesverwaltungsgerichtnek (szövetségi közigazgatási bíróság) – az Oberverwaltungsgerichthez (legfelsőbb közigazgatási bíróság) hasonlóan – az a véleménye, hogy a Wirtschaftsakademie nem tekinthető a BDSG 3. §‑ának (7) bekezdése vagy a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében vett adatkezelőnek. Az előbbi bíróság ugyanakkor úgy ítéli meg, hogy e fogalmat főszabály szerint tágan kell értelmezni a magánélethez való jog hatékony védelme érdekében, amint azt a Bíróság az e területre vonatkozó, legújabb ítélkezési gyakorlatában elismerte. Emellett kétségei vannak azon jogkörök tekintetében, amelyekkel az ULD a Facebook Germanyvel szemben a jelen esetben rendelkezik, tekintettel arra, hogy a személyes adatok Facebook csoporton belüli gyűjtéséért és kezeléséért uniós szinten a Facebook Ireland a felelős. Végezetül az a kérdése merül fel, hogy az ULD beavatkozási jogköreinek gyakorlása tekintetében milyen hatása van azon felügyelő hatóság által a személyes adatok kezelésének jogszerűségével kapcsolatban végzett értékelésnek, amelynek joghatósága a Facebook Irelandre kiterjed.
24 Ilyen körülmények között a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Úgy kell‑e értelmezni a [95/46] irányelv 2. cikkének d) pontját, hogy az kimerítően szabályozza az adatvédelemmel kapcsolatos jogsértésekért való felelősséget, vagy [az ezen] irányelv 24. cikke szerinti »megfelelő intézkedések« és […] 28. cikke (3) bekezdésének második francia bekezdése szerinti »tényleges beavatkozási jogosultságok« keretében többszintű adatszolgáltatói jogviszonyokban lehetőség van valamely, a[z említett] irányelv 2. cikkének d) pontja szerinti adatkezelőnek nem minősülő szerv felelősségének megállapítására az információ‑kínálatát terjesztő szolgáltató megválasztása miatt?
2) Az következik‑e a contrario a tagállamoknak a [95/46] irányelv 17. cikkének (2) bekezdése szerinti azon kötelezettségéből, hogy a megbízás alapján történő adatkezelés körében rendelkezniük kell arról, hogy az adatkezelő »köteles olyan adatfeldolgozót választani, aki az adatkezelésre vonatkozó technikai biztonsági intézkedések és szervezési intézkedések tekintetében megfelelő garanciákat nyújt«, hogy ezen irányelv 2. cikkének e) pontja szerinti, megbízás alapján történő adatkezeléssel nem párosuló egyéb használati jogviszonyok esetében nem áll fenn, és a nemzeti jog alapján sem írható elő a gondos kiválasztásra vonatkozó kötelezettség?
3) Azokban az esetekben, amelyekben az Európai Unión kívül székhellyel rendelkező anyavállalat különböző tagállamokban jogilag önálló szervezeteket (leányvállalatokat) tart fenn, a [95/46] irányelv 4. cikke és 28. cikkének (6) bekezdése alapján akkor is lehetősége van‑e valamely tagállam (a jelen ügyben: Németország) felügyelő hatóságának a [95/46] irányelv 28. cikkének (3) bekezdése értelmében ráruházott jogosultságok gyakorlására az említett tagállam saját területén lévő szervezettel szemben, ha e szervezet kizárólag a hirdetések értékesítésének előmozdításáért és az e tagállam lakosságát célzó egyéb marketingintézkedésekért felel, míg a vállalatcsoporton belüli feladatmegosztás alapján a valamely más tagállamban (a jelen ügyben: Írországban) lévő önálló szervezet (leányvállalat) felel kizárólagosan az Unió teljes területén, tehát a másik tagállamban (a jelen ügyben: Németországban) is a személyes adatok gyűjtéséért és kezeléséért, ha az adatkezelésre vonatkozó döntést ténylegesen az anyavállalat hozza meg?
4) Úgy kell‑e értelmezni a [95/46] irányelv 4. cikkének (1) bekezdését és 28. cikkének (3) bekezdését, hogy azokban az esetekben, amelyekben az adatkezelő egy szervezettel rendelkezik valamely tagállam (a jelen ügyben: Írország) területén, és egy további, jogilag önálló szervezet működik valamely más tagállam (a jelen ügyben: Németország) területén, mely utóbbi többek között a hirdetési felületek értékesítéséért felel, és tevékenysége ezen állam lakosságát célozza, e másik tagállam (a jelen ügyben: Németország) felügyelő hatósága a vállalatcsoporton belüli feladat‑ és felelősségmegosztás alapján az adatkezelésért nem felelős további (a jelen ügyben: németországi) szervezettel szemben is hozhat az adatvédelmi jog végrehajtására irányuló intézkedéseket és határozatokat, vagy az intézkedéseket és határozatokat ebben az esetben csak azon tagállam (a jelen ügyben: Írország) felügyelő hatósága hozhatja meg, amelynek a területén a vállalatcsoporton belüli adatkezelő székhelye van?
5) Úgy kell‑e értelmezni a [95/46] irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint 28. cikkének (3) és (6) bekezdését, hogy azokban az esetekben, amelyekben valamely tagállam (a jelen ügyben: Németország) felügyelő hatósága eljár az e tagállam területén működő személlyel vagy szervvel szemben [ezen] irányelv 28. cikkének (3) bekezdése alapján az adatkezelési műveletbe bevont harmadik személy (a jelen ügyben: a Facebook) gondatlan kiválasztása miatt, mert e harmadik személy adatvédelmi jogot sért, az eljáró (a jelen ügyben: németországi) felügyelő hatóság kötve van az adatkezelő harmadik személy szervezetének helye szerinti másik tagállam (a jelen ügyben: Írország) felügyelő hatóságának adatvédelmi jogi értékeléséhez olyan értelemben, hogy nem alakíthat ki ettől eltérő jogi értékelést, vagy az eljáró (a jelen ügyben: németországi) felügyelő hatóság saját eljárásának előzetes kérdéseként önállóan megvizsgálhatja a valamely más tagállamban (a jelen ügyben: Írországban) letelepedett harmadik személy által végzett adatkezelés jogszerűségét?
6) Amennyiben az eljáró (a jelen ügyben: németországi) felügyelő hatóság önálló ellenőrzést végezhet: úgy kell‑e értelmezni a [95/46] irányelv 28. cikke (6) bekezdésének második mondatát, hogy e felügyelő hatóság csak és kizárólag akkor gyakorolhatja [az ezen] irányelv 28. cikkének (3) bekezdése értelmében ráruházott tényleges beavatkozási jogosultságokat az illetékességi területén letelepedett személlyel vagy szervvel szemben a más tagállamban letelepedett harmadik személy adatvédelemmel kapcsolatos jogsértéseiért való közös felelősség miatt, ha előtte felkérte e másik tagállam (a jelen ügyben: Írország) felügyelő hatóságát hatáskörének gyakorlására?”
25 A kérdést előterjesztő bíróság együttesen megvizsgálandó első és második kérdése lényegében arra irányul, hogy a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontját, 17. cikkének (2) bekezdését, 24. cikkét és 28. cikke (3) bekezdésének második francia bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok sérelme esetén e rendelkezések lehetővé teszik a valamely közösségi hálózaton fenntartott rajongói oldal adminisztrátorakénti minőségében eljáró szerv felelősségének azon döntése miatti megállapítását, hogy az információ‑kínálatának terjesztéséhez e közösségi hálózatot vette igénybe.
26 E kérdések megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy a 95/46 irányelvnek – amint az az 1. cikkének (1) bekezdéséből és (10) preambulumbekezdéséből következik – az a célja, hogy biztosítsa a természetes személyek alapvető jogainak és szabadságainak, különösen a személyes adatok kezelése tekintetében a magánélet tiszteletben tartásához való jognak a magas szintű védelmét (2014. december 11‑i Ryneš ítélet, C‑212/13, EU:C:2014:2428, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27 E célkitűzésnek megfelelően ezen irányelv 2. cikkének d) pontja szélesen határozza meg az „adatkezelő” fogalmát, így az kiterjed azon természetes vagy jogi személyre, hatóságra, intézményre vagy bármely más szervre, amely önállóan vagy másokkal együtt meghatározza a személyes adatok kezelésének céljait és módját.
28 Amint a Bíróság már kimondta, e rendelkezés – az „adatkezelő” fogalmának tág meghatározásával – ugyanis arra irányul, hogy az érintetteknek hatékony és teljes védelmet biztosítson (2014. május 13‑i Google Spain és Google ítélet, C‑131/12, EU:C:2014:317, 34. pont).
29 Továbbá, mivel – amint a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontja kifejezetten előírja – az „adatkezelő” fogalma azon szervre irányul, amely „önállóan vagy másokkal együtt” meghatározza a személyes adatok kezelésének céljait és módját, e fogalom nem feltétlenül egyetlen szervre utal, és az e kezelésben részt vevő több szereplőt is érinthet, és így mindegyikükre vonatkoznak a személyes adatok védelmére vonatkozó rendelkezések.
30 A jelen esetben a Facebook Inc.‑t, az Unió tekintetében pedig a Facebook Irelandet kell úgy tekinteni, mint amely elsődlegesen meghatározza a Facebook‑használók, valamint a Facebookon fenntartott rajongói oldalakat korábban meglátogató személyek személyes adatai kezelésének céljait és módját, és így az „adatkezelő” 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontja szerinti fogalma alá tartoznak, ami nem vitatott a jelen ügyben.
31 Az előterjesztett kérdések megválaszolása céljából ugyanakkor meg kell vizsgálni, hogy a Facebookon fenntartott rajongói oldal olyan adminisztrátora, mint a Wirtschaftsakademie, hozzájárul‑e, és ha igen, milyen mértékben, az említett rajongói oldalakat meglátogató személyek személyes adatai kezelésének céljai és módja meghatározásához, és így ő is „adatkezelőnek” tekinthető a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontja értelmében.
32 E tekintetben bizonyos, hogy minden olyan személy, aki vagy amely rajongói oldalt kíván létrehozni a Facebookon, az ilyen oldal megnyitására vonatkozó, egyedi szerződést köt a Facebook Irelanddel, és ennek címén aláveti magát ezen oldal használati feltételeinek, ideértve az ezen oldallal kapcsolatos cookie‑kra vonatkozó politikát, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.
33 Amint a Bírósághoz benyújtott iratokból kiderül, az alapeljárás tárgyát képező adatkezelésre főként az adatok internetes böngészőben való tárolását szolgáló cookie‑knak a Facebook által a rajongói oldal látogatóinak számítógépén vagy más eszközén való elhelyezése révén kerül sor, és e cookie‑k – ha nem törlik őket – két évig működőképesek maradnak. Az is kiderül ezen iratokból, hogy a gyakorlatban a Facebook megkapja, regisztrálja és kezeli a cookie‑kban tárolt információkat, különösen akkor, amikor valaki „Facebook‑szolgáltatásokat, a Facebook más társaságai által kínált szolgáltatásokat és a Facebook‑szolgáltatásokat használó más vállalkozások által kínált szolgáltatásokat” keres fel. Más felek, így a Facebook partnerei vagy akár harmadik személyek is „használhatnak cookie‑kat a Facebook‑szolgáltatásokon, hogy [szolgáltatásokat kínáljanak közvetlenül e közösségi háló] és a Facebookon hirdető vállalkozások számára”.
34 E személyesadat‑kezelés különösen annak lehetővé tételére irányul, hogy egyfelől a Facebook javítsa a hálózatán keresztül terjesztett hirdetési rendszerét, másfelől a rajongói oldal adminisztrátora tevékenysége reklámozásának irányítása céljából a Facebook által készített statisztikai adatokhoz jusson ezen oldal látogatottságára vonatkozóan, ami lehetővé teszi például a rajongói oldalát kedvelő látogatók vagy az alkalmazásait használó személyek profiljának megismerését abból a célból, hogy számukra relevánsabb tartalmat javasolhasson és nekik jobban tetsző eszközöket fejleszthessen ki.
35 Márpedig, bár a Facebookhoz hasonló közösségi hálózat puszta használata nem teszi a Facebook valamely felhasználóját együttesen felelőssé a személyes adatok e hálózat általi kezeléséért, meg kell jegyezni, hogy a Facebookon fenntartott rajongói oldal adminisztrátora az ilyen oldal létrehozásával lehetőséget ad a Facebook számára, hogy cookie‑kat helyezzen el a rajongói oldalát meglátogató személy számítógépén vagy más eszközén, függetlenül attól, hogy e személy rendelkezik‑e Facebook fiókkal, vagy sem.
36 Ennek körében a Bíróság rendelkezésére álló információkból kiderül, hogy valamely rajongói oldal Facebookon való létrehozása az adminisztrátorától – különösen az oldal célközönsége, valamint tevékenységeinek irányítási vagy reklámozási céljai alapján történő – beállítási tevékenységet követel meg, amely befolyásolja a rajongói oldal látogatási statisztikáinak készítése céljából történő személyesadat‑kezelést. Az adminisztrátor a Facebook által a rendelkezésére bocsátott szűrők segítségével meghatározhatja azon kritériumokat, amelyek alapján a Facebook e statisztikákat elkészítheti, és meghatározhatja azon személykategóriákat is, amelyek személyes adatait az utóbbi felhasználhatja. Következésképpen a Facebookon fenntartott rajongói oldal adminisztrátora közreműködik az oldalát meglátogató személyek személyes adatainak kezelésében.
37 Konkrétan, a rajongói oldal adminisztrátora kérheti a célközönségére – többek között annak kor, nem, családi állapot és szakmai helyzet szerinti összetételre – vonatkozó demográfiai adatok, a célközönsége életmódjára és érdeklődési körére vonatkozó adatok, az oldalát meglátogató személyek online vásárlásaira és vásárlási szokásaira, valamint az őket leginkább érdeklő termékek vagy szolgáltatások kategóriáira vonatkozó adatok, továbbá olyan földrajzi adatok gyűjtését – tehát az ilyen adatok kezelését –, amelyek alapján a rajongói oldal adminisztrátora eldöntheti, hogy hol nyújtson különleges kedvezményeket vagy szervezzen eseményeket, és általában célzottabbá teheti az információszolgáltatását.
38 Habár a Facebook által készített látogatottsági statisztikákat kizárólag anonimizált formában adják át a rajongói oldal adminisztrátorának, e statisztikák elkészítése az ezen oldalt korábban meglátogató személyek személyes adatainak statisztikai célból – a Facebook által a számítógépükön vagy más eszközükön elhelyezett cookie‑k révén – történő előzetes gyűjtésén és kezelésén alapul. Abban az esetben, amikor több szereplő együttesen felelős ugyanazon adatkezelésért, a 95/46 irányelv semmiképpen nem követeli meg, hogy mindegyik adatkezelőnek hozzáférése legyen az érintett személyes adatokhoz.
39 E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Facebookon fenntartott rajongói oldal olyan adminisztrátora, mint a Wirtschaftsakademie, a – többek között a célközönsége, valamint tevékenységeinek irányítási vagy reklámozási céljai alapján végzett – beállítási tevékenysége révén részt vesz a rajongói oldalát meglátogató személyek személyes adatainak kezelésére vonatkozó célok és ezen adatkezelés módjának meghatározásában. Ezért ezen adminisztrátort a jelen esetben a Facebook Irelanddel együttesen a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontja szerinti adatkezelőnek kell minősíteni az Unióban.
40 Az ugyanis, hogy valamely rajongói oldal adminisztrátora a Facebook által létrehozott felületet az ahhoz kapcsolódó szolgáltatásokat igénybe vétele céljából használja, nem mentesíti őt a személyes adatok védelme terén fennálló kötelezettségeinek tiszteletben tartása alól.
41 Végezetül ki kell emelni, hogy a Facebookon fenntartott rajongói oldalakat olyan személyek is meglátogathatják, akik nem Facebook‑felhasználók, és akik így nem rendelkeznek e közösségi hálózaton felhasználói fiókkal. Ebben az esetben a rajongói oldal adminisztrátorának az e személyek személyes adatainak kezelése tekintetében fennálló felelőssége még fokozottabb, mivel a rajongóioldal‑látogatók általi egyszerű felkeresése automatikusan előidézi a személyes adataik kezelését.
42 E körülményekre tekintettel a közösségi hálózat üzemeltetőjének és az e hálózaton fenntartott rajongói oldal adminisztrátorának az e rajongói oldal látogatóira vonatkozó személyes adatok kezelése tekintetében fennálló együttes felelősségének elismerése hozzájárul azon jogok teljesebb védelmének biztosításához, amelyekkel a rajongói oldalt meglátogató személyek a 95/46 irányelv követelményeinek megfelelően rendelkeznek.
43 Mindemellett pontosítani kell, hogy – amint azt a főtanácsnok indítványának 75. és 76. pontjában megjegyezte – az együttes felelősség fennállása nem feltétlenül jelenti a személyesadat‑kezeléssel érintett különböző szereplők azonos felelősségét. Éppen ellenkezőleg, mivel e szereplők az adatkezelés eltérő szakaszaiban és különböző mértékben vehetnek részt, a felelősségük mértékét a jelen ügyre jellemző valamennyi releváns körülmény figyelembevételével kell értékelni.
44 A fenti megfontolásokra tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az „adatkezelő” e rendelkezés értelmében vett fogalma kiterjed a valamely közösségi hálózaton fenntartott rajongói oldal adminisztrátorára.
45 A kérdést előterjesztő bíróság együttesen megvizsgálandó harmadik és negyedik kérdése lényegében arra irányul, hogy a 95/46 irányelv 4. és 28. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben valamely, az Unión kívül letelepedett vállalkozás különböző tagállamokban több telephellyel rendelkezik, valamely tagállam felügyelő hatósága még akkor is gyakorolhatja az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdése értelmében ráruházott jogosultságokat az e tagállam területén található telephellyel szemben, ha a vállalatcsoporton belüli feladatmegosztás alapján egyfelől e telephely az említett tagállam területén kizárólag a hirdetési felületek értékesítéséért és más marketingtevékenységekért felel, másfelől a személyes adatok gyűjtésének és kezelésének kizárólagos felelőssége az Unió egész területén egy másik tagállamban letelepedett szervezetre hárul, vagy pedig a fenti jogosultságokat ez utóbbi tagállam felügyelő hatóságának kell gyakorolnia a második szervezettel szemben.
46 Az ULD‑nek és az olasz kormánynak kétségei vannak e kérdések elfogadhatósága tekintetében, mivel szerinte azok nem relevánsak az alapjogvita eldöntése szempontjából. A megtámadott határozatnak ugyanis a Wirtschaftsakademie a címzettje, és nem a Facebook Inc. vagy az Unió területén letelepedett valamelyik leányvállalata.
47 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikkel létrehozott együttműködés keretében kizárólag az ügyben eljáró és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata annak eldöntése, hogy az ügy sajátos jellemzőire tekintettel az ítélet meghozatalához szükség van‑e az előzetes döntéshozatalra, és hogy a Bíróságnak feltett kérdések relevánsak‑e. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2016. szeptember 6‑i Petruhhin ítélet, C‑182/15, EU:C:2016:630, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48 A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a kérdést előterjesztő bíróság azt állítja, hogy az alapjogvita eldöntéséhez szüksége van a Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik és a negyedik kérdésre adandó válaszára. Kifejti ugyanis, hogy amennyiben e válasz alapján megállapítást nyerne, hogy az ULD a Facebook Germanyvel szembeni intézkedés meghozatala révén orvosolhatja a személyes adatok védelméhez való jog állítólagos megsértését, e körülmény alapján megállapítható lenne, hogy a megtámadott határozat értékelési hibát tartalmaz, mivel azt tévesen hozták meg a Wirtschaftsakademiével szemben.
49 E körülmények mellett a harmadik és a negyedik kérdés elfogadható.
50 E kérdések megválaszolása érdekében előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 95/46 irányelv 28. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében a felügyelő hatóságok a saját tagállamuk területén a nemzeti jog által számukra biztosított összes jogosultsággal rendelkeznek annak érdekében, hogy e területen biztosítsák az adatvédelemre vonatkozó szabályok tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben: 2015. október 1‑jei Weltimmo ítélet, C‑230/14, EU:C:2015:639, 51. pont).
51 Azon kérdést, hogy melyik nemzeti jog alkalmazandó a személyes adatok kezelésére, a 95/46 irányelv 4. cikke szabályozza. E cikk (1) bekezdésének a) pontja értelmében a személyes adatok kezelésére minden tagállam az ezen irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezéseket alkalmazza, amennyiben az adatkezelést e tagállam területén az adatkezelő egy szervezete tevékenységeinek keretében végzik. E rendelkezés pontosítja, hogy amennyiben ugyanaz az adatkezelő több tagállam területén is letelepedett, meg kell tennie a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy szervezeteinek mindegyike megfeleljen az alkalmazandó nemzeti jog által megállapított kötelezettségeknek.
52 E rendelkezés és a 95/46 irányelv 28. cikke (1) és (3) bekezdésének együttes értelmezéséből így az következik, hogy amennyiben ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében azon tagállam nemzeti joga alkalmazandó, amelynek joghatósága alá a felügyelő hatóság tartozik, mivel a szóban forgó adatkezelést e tagállam területén az adatkezelő egy szervezete tevékenységeinek keretében végzik, ezen felügyelő hatóság az e jog által e szervezettel szemben számára biztosított összes jogosultsággal rendelkezik, függetlenül attól, hogy az adatkezelő rendelkezik‑e szervezettel más tagállamokban is.
53 Így, annak meghatározásához, hogy a felügyelő hatóság az alapügy körülményeihez hasonló körülmények között megalapozottan gyakorolja‑e az azon tagállam területén letelepedett szervezettel szemben a nemzeti jog által számára biztosított jogköröket, amelynek joghatósága alá e hatóság tartozik, meg kell vizsgálni, hogy teljesül‑e a 96/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában támasztott két feltétel, nevezetesen egyfelől az, hogy „az adatkezelő egy szervezetéről” van‑e szó e rendelkezés értelmében, másfelől az említett adatkezelést ugyanezen rendelkezés értelmében e szervezet „tevékenységeinek keretében” végzik‑e.
54 Ami először is azon feltételt illeti, amely szerint a személyes adatok kezelőjének szervezettel kell rendelkeznie azon tagállam területén, amelynek joghatósága alá az érintett felügyelő hatóság tartozik, emlékeztetni kell arra, hogy a 95/46 irányelv (19) preambulumbekezdése szerint a valamely tagállamban való letelepedés magában foglalja a tevékenység tényleges gyakorlását tartós jelleggel, és e letelepedés – legyen akár egyszerűen fióktelep, akár jogi személyiséggel rendelkező leányvállalat – jogi formája e tekintetben nem meghatározó tényező (2015. október 1‑jei Weltimmo ítélet, C‑230/14, EU:C:2015:639, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
55 A jelen esetben nem vitatott, hogy a Facebook Inc. – mint amely a személyes adatok kezeléséért a Facebook Irelanddel együttesen felelős – állandó telephellyel rendelkezik Németországban, ez nevezetesen a hamburgi székhelyű Facebook Germany, és ez utóbbi társaság tényleges tevékenységet gyakorol az említett tagállamban. Ezért a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett szervezetnek minősül.
56 Ami másodsorban azon feltételt illeti, amely szerint a személyes adatok kezelését az érintett szervezet „tevékenységeinek keretében” kell végezni, legelőször is emlékeztetni kell arra, hogy – tekintettel a 95/46 irányelv által követett azon célra, amely a természetes személyek alapvető jogainak és szabadságainak, különösen a személyes adatok kezelése tekintetében a magánélet tiszteletben tartásához való joguknak a hatékony és teljes védelmét kívánja biztosítani – az „egy szervezete tevékenységeinek keretében” kifejezést nem lehet megszorítóan értelmezni (2015. október 1‑jei Weltimmo ítélet, C‑230/14, EU:C:2015:639, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57 Ezt követően ki kell emelni, hogy a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem azt követeli meg, hogy az ilyen adatkezelést az érintett szervezet „maga” valósítsa meg, hanem csupán azt, hogy „tevékenységeinek keretében” végezze (2014. május 13‑i Google Spain és Google ítélet, C‑131/12, EU:C:2014:317, 52. pont).
58 A jelen esetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Facebook Ireland által benyújtott írásbeli észrevételekből kiderül, hogy a Facebook Germany feladata a reklámozás és a reklámhelyek értékesítése, és e tevékenységeket Németországban tartózkodó személyek javára folytatja.
59 Amint a jelen ítélet 33. és 34. pontjában felidézésre került, az alapügy tárgyát képező, a Facebook Inc. által a Facebook Irelanddel együttesen végzett személyesadat‑kezelésnek, amely az ilyen adatoknak a Facebookon fenntartott rajongói oldal látogatóinak számítógépén vagy más eszközén elhelyezett cookie‑k segítségével történő gyűjtéséből áll, többek között az a célja, hogy lehetővé tegye e közösségi hálózat számára a hirdetési rendszerének javítását, az általa terjesztett információk célzottabbá tétele érdekében.
60 Márpedig, amint a főtanácsnok indítványának 94. pontjában megjegyezte, tekintettel egyfelől arra, hogy a Facebookhoz hasonló közösségi hálózat bevételei nagyrészt azokból a reklámokból származnak, amelyeket a felhasználói által létrehozott és látogatott weboldalakon tesznek közzé, másfelől pedig arra, hogy a Facebook Németországban letelepedett szervezetének célja, hogy e tagállamban biztosítsák azon hirdetéseket és reklámhelyek értékesítését, amelyek a Facebook által nyújtott szolgáltatások nyereségességét szolgálják, e szervezet tevékenységeit úgy kell tekinteni, mint amelyek elválaszthatatlanul összekapcsolódnak az alapügy tárgyát képező azon személyesadat‑kezeléssel, amelyért a Facebook Inc. a Facebook Irelanddel együttesen felelős. Ennélfogva az ilyen adatkezelést úgy kell tekinteni, hogy arra a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az adatkezelő egy szervezete tevékenységeinek keretében kerül sor (lásd ebben az értelemben: 2014. május 13‑i Google Spain és Google ítélet, C‑131/12, EU:C:2014:317, 55. és 56. pont).
61 Ebből következik, hogy – mivel a német jog a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében alkalmazandó az alapügy tárgyát képező személyesadat‑kezelésre – a német felügyelő hatóság ezen irányelv 28. cikkének (1) bekezdésének megfelelően hatáskörrel rendelkezett arra, hogy e jogot az említett adatkezelésre alkalmazza.
62 Következésképpen e felügyelő hatóságnak kiterjed a hatásköre arra, hogy a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok német területen történő tiszteletben tartásának biztosítása érdekében a 95/46 irányelv 28. cikkének (3) bekezdését átültető nemzeti rendelkezések alapján rendelkezésére álló valamennyi jogkörét gyakorolja a Facebook Germanyvel szemben.
63 Rá kell továbbá mutatni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által a harmadik kérdésében kiemelt azon körülmény, amely szerint az Unió területén tartózkodó személyek személyes adatainak gyűjtésére és kezelésére vonatkozó stratégiai döntéseket egy harmadik országban letelepedett anyavállalat – a jelen esetben a Facebook Inc. – hozza meg, nem kérdőjelezi meg a valamely tagállam joghatósága alá tartozó felügyelő hatóságnak az ugyanezen állam területén letelepedett, az említett adatkezelésért felelős szervezettel szembeni hatáskörét.
64 A fentiekre tekintettel a harmadik és negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 95/46 irányelv 4. és 28. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely, az Unión kívül letelepedett vállalkozás különböző tagállamokban több telephellyel rendelkezik, valamely tagállam felügyelő hatósága még akkor is gyakorolhatja az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdése értelmében ráruházott jogosultságokat az e tagállam területén található telephellyel szemben, ha a vállalatcsoporton belüli feladatmegosztás alapján egyfelől e telephely az említett tagállam területén kizárólag a hirdetési felületek értékesítéséért és más marketingtevékenységekért felel, másfelől a személyes adatok gyűjtésének és kezelésének kizárólagos felelőssége az Unió egész területén egy másik tagállamban letelepedett szervezetre hárul.
65 A kérdést előterjesztő bíróság együttesen megvizsgálandó ötödik és hatodik kérdése lényegében arra irányul, hogy a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint 28. cikkének (3) és (6) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam felügyelő hatósága a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályoknak az ezen adatok kezeléséért felelős és egy másik tagállamban székhellyel rendelkező harmadik személy általi megsértése miatt az e tagállam területén található telephellyel szemben kívánja gyakorolni az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdésében szereplő beavatkozási jogköreit, e felügyelő hatóság hatásköre kiterjed arra, hogy az utóbbi tagállam felügyelő hatóságától függetlenül értékelje az ilyen adatkezelés jogszerűségét, és a területén található telephellyel szemben anélkül gyakorolhatja beavatkozási jogköreit, hogy e másik tagállam felügyelő hatóságát előzetesen beavatkozásra hívná fel.
66 E kérdések megválaszolása érdekében emlékeztetni kell arra, hogy – amint az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első és második kérdésre adott válaszból következik – a 95/46 irányelv 2. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályok sérelme esetén lehetővé teszi a Wirtschaftsakademiéhez hasonló szervezetnek a Facebookon fenntartott rajongói oldal adminisztrátorakénti minőségében fennálló felelősségének megállapítását.
67 Ebből következik, hogy a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja, valamint 28. cikkének (1) és (3) bekezdése értelmében azon tagállam felügyelő hatósága, amelynek területén e telephely található, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy nemzeti jogát alkalmazza, és így az említett telephellyel szemben mindazokat a jogköröket gyakorolja, amelyeket e nemzeti jog ezen irányelv 28. cikke (3) bekezdésének megfelelően biztosít számára.
68 Amint az említett irányelv 28. cikke (1) bekezdésének második albekezdése előírja, a felügyelő hatóságok – amelyek azon tagállam területén, amelynek joghatósága alá tartoznak, felügyelik a tagállamok által ugyanezen irányelv értelmében elfogadott nemzeti rendelkezések alkalmazását – a rájuk ruházott feladatok ellátása során teljes függetlenséggel járnak el. E követelmény az elsődleges uniós jogból, nevezetesen az Európai Unió Alapjogi Chartája 8. cikkének (3) bekezdéséből és az EUMSZ 16. cikk (2) bekezdéséből is következik (lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑i Schrems ítélet, C‑362/14, EU:C:2015:650, 40. pont).
69 Továbbá, noha a 95/46 irányelv 28. cikke (6) bekezdésének második albekezdése értelmében a felügyelő hatóságok a feladataik teljesítéséhez szükséges mértékben együttműködnek egymással, különösen a hasznos információk cseréje révén, ugyanezen irányelv nem ír elő olyan elsőbbségi kritériumot, amely szabályozná valamely felügyelő hatóság beavatkozásának elsőbbségét egy másik felügyelő hatósághoz képest, és azt sem írja elő kötelezettségként valamely tagállam felügyelő hatósága számára, hogy adott esetben egy másik tagállam felügyelő hatósága által kifejtett állásponthoz igazodjon.
70 Így semmi nem kötelezi azon felügyelő hatóságot, amelynek illetékességét a nemzeti joga elismeri, hogy egy másik felügyelő hatóság által hasonló helyzetben alkalmazott megoldást válasszon.
71 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mivel az Alapjogi Charta 8. cikkének (3) bekezdésével és a 95/46 irányelv 28. cikkével összhangban a nemzeti felügyelő hatóságok feladata a természetes személyek számára a személyes adatok kezelése vonatkozásában biztosított védelemre vonatkozó uniós szabályok tiszteletben tartásának felügyelete, mindegyik hatóság hatáskörrel rendelkezik tehát annak ellenőrzésére, hogy a személyes adatoknak azon tagállam területén való kezelése, amelyre a hatóság joghatósága kiterjed, tiszteletben tartja‑e a 95/46 irányelvben támasztott követelményeket (lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑i Schrems ítélet, C‑362/14, EU:C:2015:650, 47. pont).
72 Mivel a 95/46 irányelv 28. cikke jellegénél fogva alkalmazandó minden személyesadat‑kezelésre, még akkor is, ha egy másik tagállam felügyelő hatósága határozatot hozott, a valamely személy által a rá vonatkozó személyes adatok kezelése vonatkozásában a jogainak vagy szabadságainak védelmével kapcsolatban benyújtott kérelmekkel foglalkozó felügyelő hatóságnak teljesen függetlenül eljárva meg kell vizsgálnia, hogy ezen adatkezelés tiszteletben tartja‑e az említett irányelvben támasztott követelményeket (lásd ebben az értelemben: 2015. október 6‑i Schrems ítélet, C‑362/14, EU:C:2015:650, 57. pont)
73 Ebből következik, hogy a jelen esetben a 95/46 irányelvvel létrehozott rendszer értelmében az ULD jogosult arra, hogy az ír felügyelő hatóság által végzett értékeléstől függetlenül megvizsgálja a szóban forgó adatkezelés jogszerűségét.
74 Következésképpen az ötödik és hatodik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint 28. cikkének (3) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam felügyelő hatósága a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályoknak az ezen adatok kezeléséért felelős és egy másik tagállamban székhellyel rendelkező harmadik személy általi megsértése miatt az e tagállam területén található telephellyel szemben kívánja gyakorolni az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdésében szereplő beavatkozási jogköreit, e felügyelő hatóság hatásköre kiterjed arra, hogy az utóbbi tagállam felügyelő hatóságától függetlenül értékelje az ilyen adatkezelés jogszerűségét, és a területén található telephellyel szemben anélkül gyakorolhatja beavatkozási jogköreit, hogy e másik tagállam felügyelő hatóságát előzetesen beavatkozásra hívná fel.
1) A személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló, 1995. október 24‑i 95/46/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 2. cikkének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az „adatkezelő” e rendelkezés értelmében vett fogalma kiterjed a valamely közösségi hálózaton fenntartott rajongói oldal adminisztrátorára.
2) A 95/46 irányelv 4. és 28. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely, az Unión kívül letelepedett vállalkozás különböző tagállamokban több telephellyel rendelkezik, valamely tagállam felügyelő hatósága még akkor is gyakorolhatja az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdése értelmében ráruházott jogosultságokat e vállalkozásnak az e tagállam területén található telephelyével szemben, ha a vállalatcsoporton belüli feladatmegosztás alapján egyfelől e telephely az említett tagállam területén kizárólag a hirdetési felületek értékesítéséért és más marketingtevékenységekért felel, másfelől a személyes adatok gyűjtésének és kezelésének kizárólagos felelőssége az Unió egész területén egy másik tagállamban letelepedett szervezetre hárul.
3) A 95/46 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját, valamint 28. cikkének (3) és (6) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy amennyiben valamely tagállam felügyelő hatósága a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályoknak az ezen adatok kezeléséért felelős és egy másik tagállamban székhellyel rendelkező harmadik személy általi megsértése miatt az e tagállam területén található telephellyel szemben kívánja gyakorolni az ezen irányelv 28. cikkének (3) bekezdésében szereplő beavatkozási jogköreit, e felügyelő hatóság hatásköre kiterjed arra, hogy az utóbbi tagállam felügyelő hatóságától függetlenül értékelje az ilyen adatkezelés jogszerűségét, és a területén található telephellyel szemben anélkül gyakorolhatja beavatkozási jogköreit, hogy e másik tagállam felügyelő hatóságát előzetesen beavatkozásra hívná fel.

matches: bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság