text:
IV/00106/2017
. IV/00106/2017
Az ügy tárgya: a Kúria Kfv.VI.35.101/2016/10. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (adóhatározat felülvizsgálata)
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Kúria Kfv.VI.35.101/2016/10. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az indítványozó előadta, hogy a Nemzeti Adó és Vámhivatal ellenőrzést folytatott le társaságuknál, amelynek során 3000.- forint adókülönbözetet állapított meg. Ezt követően az adóhatóság ismételt ellenőrzést folytatott le, és közel 172 millió forint adóhiányt állapított meg. Az indítványozó a bírósághoz fordult, amely az indítványozó keresetét alaptalannak tartotta és elutasította. A Kúria az ítéletet hatályában fenntartotta.
Az indítványozó előadta, hogy sérelmesnek tartja az adóhatóság felülellenőrzését, mivel az kifejezetten a korábbi ellenőrzés szakszerűtlenségének, illetve törvénysértő voltának ellenőrzésére irányult, és véleménye szerint az arról készült jegyzőkönyvben, de legkésőbb az abban feltárt megállapításokat realizáló adóhatósági határozatban ki kellett volna térni arra, hogy pontosan mely körülmények, okok, tények, adatok, jogszabályok alapozzák meg a korábbi ellenőrzés szakszerűtlenségét, illetve törvénysértő voltát. Álláspontja szerint a sérelmezett határozat még utalás szintjén sem tartalmaz ilyen megállapításokat.
Az indítványozó álláspontja szerint továbbá, ha a korábbi ellenőrzés akár a szakszerűség, akár pedig az irányadó jogszabályok szempontjából valamilyen oknál fogva nem volt megfelelő, és ennek okán az eljáró adóhatóság a felülellenőrzés keretében megváltoztat egy már jogerőre emelkedett adóhatósági határozatot, ennek a hatóság előtt nyilvánvalóan ismert érveit, indokát szükségszerűen közölnie kell az érintett adózóval. Tekintettel arra, hogy az indítványozó ilyen tájékoztatást nem kapott, az indítványozó álláspontja szerint, sérült az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való joga..
Kúria Kfv.VI.35.101/2016/10. számú ítélete
IV_106_0_2017_indítvány_anonim.pdf
A határozat száma: 3133/2017. (VI. 8.) AB határozat
Az ABH 2017 tárgymutatója: alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés (Abtv. 29. §); anyagi igazságosság; felülellenőrzési eljárás; jogállamiság; jogbiztonság; jogerő; közérdek; közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata; tisztességes eljáráshoz való jog
Az Alkotmánybíróság tanácsa május 30-án elutasította a Kúria
Kfv.VI.35.101/2016/10. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására
ügyben az indítványozó gazdasági társaságnál ellenőrzést folytatott le a
Nemzeti Adó- és Vámhivatal, amelynek eredményeképpen először 3000 forint
adókülönbözetet mutattak ki. A felülellenőrzés során azonban az adóhatóság
megállapította, hogy - színlelt szerződések alapján - az adóhiány összesen 95
679 000 forintot tesz ki. Az indítványozó a másodfokú adóhatósági határozattal
szemben az illetékes munkaügyi bírósághoz, majd a Kúriához fordult,
sikertelenül. Alkotmányjogi panaszában arra hivatkozott, hogy a jogbiztonság,
illetve a jogerő védelmének követelményét sértette meg ítéletében a Kúria
azzal, hogy olyan adóhatósági határozatot tartott hatályban, amely egy már
jogerőre emelkedett határozatot változtatott meg az indítványozó terhére. Az
Alkotmánybíróság a panaszt nem találta megalapozottnak. Bár a jogerő intézménye
annak biztosítékát szolgálja, hogy a jogviszonyok idővel lezártnak
minősüljenek, és azok védve legyenek mindennemű beavatkozástól, a jogerő
bizonyos esetekben áttörhető. Egy régebbi alkotmánybírósági határozat szerint
az áttörés módját, formáit és feltételeit a törvénynek úgy kell szabályoznia,
hogy a jogerő feloldásával okozott sérelem és az anyagi igazság teljesebb
érvényesülése, mint elérni kívánt cél, arányban álljon egymással. Az
Alkotmánybíróság megállapította ezen kívül, hogy az adóhatósági határozatok
kellő mélységben számot adtak az ügy elbírálása szempontjából lényeges
körülményekről, továbbá tartalmazták az indítványozó észrevételeire adott
válaszok indokait is.
2017.05.30 17:00:00 2. öttagú tanács
3133_2017 AB határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria Kfv.VI.35.101/2016/10. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt elutasítja.
[1]	1. Az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasz benyújtója a jogi képviselő (dr. Horváth Z. Péter Ügyvédi Iroda, 1055 Budapest, Szalay u. 3., I. emelet 1. ajtó) útján eljáró gazdasági társaság (a továbbiakban: indítványozó). Az indítványozónál a Nemzeti Adó- és Vámhivatal (a továbbiakban: NAV) Veszprém Megyei Adóigazgatóságának Kiemelt Adóalanyok Ellenőrzési Osztálya a 2010–2011. évekre vonatkozóan bevallások utólagos vizsgálatára irányuló, valamennyi adónemre és költségvetési támogatásra kiterjedő ellenőrzést folytatott le. Az ellenőrzés eredményeképpen 2013. szeptember 18-án kelt határozatában (a továbbiakban: alaphatározat) 3000 Ft adókülönbözetet állapított meg, egyúttal 1 000 Ft adóbírsággal és 300 000 Ft mulasztási bírsággal sújtotta az indítványozót. E határozat 2013. október 25-én jogerőre emelkedett.
[2]	A NAV Közép-Dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (a továbbiakban: felülellenőrzési hatóság) az adózás rendjéről szóló 2003. évi XCII. törvény (a továbbiakban: Art.) 116. § (1) b) pontja alapján felülellenőrzést végzett az indítványozónál, melynek eredményeképpen 2014. július 31-én kelt határozatában (a továbbiakban: felülellenőrzési határozat) megváltoztatta az alaphatározatot, és – általános forgalmi adó, illetve társasági adó adónemben – összesen 95 679 000 Ft adóhiányt állapított meg, az indítványozót ez alapján 47 840 000 Ft adóbírsággal sújtotta, továbbá 29 640 000 Ft késedelmi pótlékot állapított meg. A felülellenőrzési határozat indokolása szerint az indítványozó részt vett különböző ingatlanok adásvételében, melyek három városban: Veszprémben, Dombóváron, illetve Budapesten (Soroksáron) helyezkednek el. Ezen adásvételek érdekében megbízási szerződés alapján közvetítői tevékenységgel és potenciális vevők felkutatásával bízott meg egy Kft-t. A társasági adóról és az osztalékadóról szóló 1996. évi LXXXI. törvény (a továbbiakban: Taotv.) 4. § 23. pont c) alpontja alapján az indítványozó, valamint a Kft. kapcsolt vállalkozások, ugyanis ügyvezetőjük személye azonos, és e személynek, illetve a revízió idején hatályos, a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény (a továbbiakban: régi Ptk.) 685. § b) pontja szerinti közeli hozzátartozóinak együttesen többségi befolyása volt e gazdasági társaságokban a tárgyi időszak folyamán. A megbízási szerződések megkötésére nem volt reális gazdasági indok, hiszen azok alapján a megbízott Kft. ügyvezetője járt el személyesen, aki egyúttal az indítványozó ügyvezetője is. Az indítványozó továbbá a teljesítésigazolásokon és a megbízási díj kifizetéséről kiállított számlákon túlmenően nem tudta dokumentumokkal bizonyítani a megbízási szerződések alapján végzett tevékenységeket. A felülellenőrzési hatóság megállapította emellett, hogy az indítványozó letéti szerződést kötött egy másik Kft-vel, és ez a szerződés szintén színlelt, ugyanis kizárólag arra irányult, hogy az indítványozó a társaságiadó-alapját csökkentse általa. Az adóhatóság mindebből arra a következtetésre jutott, hogy az indítványozó által megkötött szerződések színlelt szerződések, azok kizárólagos célja az adóelőny megszerzése volt, mögöttük azonban valós teljesítés nem állt. Az adóelőny nem érvényesíthető, tekintettel a Taotv. 1. § (2) bekezdésében foglalt elvi rendelkezésre, illetve az Art. és a Taotv. egyéb, irányadó előírásaira.
[3]	Az indítványozó beadványaiban több ponton támadta a felülellenőrzési határozat megállapításait: kifogásolta azt az adóhatósági megállapítást, amely szerint az ügyben érintett cégek a Kft. ügyvezetőjének befolyása alatt álltak; vitatta azt, hogy a megbízási szerződések alapján nem történt valós teljesítést; vitatta a felülellenőrzési határozat számításait; továbbá sérelmezte, hogy a felülellenőrzési határozatban a felülellenőrzési hatóság az ügyvezető magánszemély terhére is adókötelezettséget állapított meg, holott a bevallások utólagos vizsgálatára irányuló eljárás alanya az indítványozó gazdasági társaság volt; végül sérelmezte azt is, hogy a felülellenőrzési hatóság adóhiányt állapított meg nála, holott a szerződő partnerei esetében nem vitatta az ügylet valódiságát. Ezt a fellebbezést a NAV elnöke 2014. október 6-án kelt határozatával elutasította, melyben egyetértett a felülellenőrzési határozat ténymegállapításaival és következtetéseivel.
[4]	Az indítványozó a másodfokú adóhatósági határozattal szemben bírósági felülvizsgálati kérelemmel fordult a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bírósághoz. Kérelmében megismételte a fellebbezési kérelmében foglaltakat. Továbbá hivatkozott az Art. 142. § (1) bekezdése szerinti súlyosítási tilalom adóhatóság általi megsértésére. Ezt az állítást arra alapította, hogy ő az alaphatározat rendelkezéseinek az abban megállapított fizetési kötelezettségek teljesítésével eleget tett 2013. szeptember 23-án, amelynek következtében az alaphatározat jogerőre emelkedett. Ehhez képest a felülellenőrzési határozatot 2014. október 22-én vette kézhez. Ez ellentétes az Art. 142. § (1) bekezdésével, mely a korábbi eljárásban hozott határozat jogerőre emelkedésétől számított egy éven belül teszi csak lehetővé a határozat rendelkezéseinek az adózó terhére történő módosítását. Az indítványozó az Art. 97. § (6) bekezdésére támaszkodva sérelmezte azt is, hogy a felülellenőrzési hatóság nem vette figyelembe az adózó javára szolgáló tényeket, továbbá sem a felülellenőrzési, sem a másodfokú határozatból nem tűnik ki a hatósági mérlegelés, mely a rendelkező részben foglalt eredményekhez vezetett. A felülellenőrzési hatóság az Art. 1. § (7) bekezdését sértő módon minősített át polgári jogi szerződéseket, továbbá az Art. 2. § (1) bekezdésével ellentétesen állapította meg azt, hogy az érintett szerződések kizárólag az adóelőny szerzésére irányulnak, ezt a jogsértő állapotot pedig a másodfokú adóhatóság fenntartotta. Végül az indítványozó sérelmezte az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontja alapján azt is, hogy a benne foglaltakkal ellentétben az eljárt hatóságok meghagyták az alaphatározat megállapításait, ebből kifolyólag az nem lehet sem szakszerűtlen, sem pedig törvénysértő, ez esetben viszont kérdéses, volt-e jogalapja a felülellenőrzés elrendelésének.
[5]	A Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság 2015. október 21-én kelt ítéletével elutasította az indítványozó keresetét. Rámutatott arra, hogy az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontja alapján a NAV elnökének diszkrecionális jogköre az elrendelés, ezért az arra okot adó körülmények, események irrelevánsak. A súlyosítási tilalommal kapcsolatban a bíróság arra mutatott rá, hogy az alaphatározatban foglaltak szerinti eljárás nem érinti annak jogerejét: az Art. 136. § (4) bekezdése alapján a fellebbezésre 30 nap állt rendelkezésre, az indítványozó pedig nem mondott le a fellebbezésről – a rendelkező részben foglaltak szerinti eljárás nem értelmezhető a fellebbezésről való lemondásnak –, így – tekintettel a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvénynek (a továbbiakban: Ket.) a határidők számítására vonatkozó 65. § (1) és (3) bekezdéseire is – az alaphatározat 2013. október 25-én emelkedett jogerőre. A bíróság nem értett egyet azzal sem, hogy hiányzott az alaphatározat megváltoztatásának tény- és jogalapja: igaz, hogy új tény megállapítására nem került sor, a felülellenőrzési hatóság azonban alaposan mérlegelte az alapeljárásban megállapított bizonyítékokat, és ennek eredményeképpen jutott az alaphatározattól eltérő következtetésre, amit a törvény lehetővé tesz, és amiről a felülellenőrzési határozat részletesen számot is ad. A bíróság nem értett egyet továbbá a szerződések átminősítésének alaptalanságával; továbbá rámutatott arra is, hogy az indítványozó szerződéses partnere vonatkozásában meghozott határozat nem tartalmazza a megbízási szerződések minősítését, mivel arra a vizsgálat nem terjedt ki, ezért nem is merül fel annak kérdése, hogy adózónként eltérően minősítette-e a felülellenőrzési hatóság ugyanazt a jogviszonyt.
[6]	Az indítványozó a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ítélete ellen felülvizsgálati kérelemmel fordult a Kúriához, amelyben a következőket sérelmezte: a felülellenőrzési hatóság változatlan tényállás mellett állapított meg eltérő jogkövetkezményeket; a felülellenőrzési hatóság a szerződések átminősítésével beavatkozott a felek szerződési autonómiájába; a felülellenőrzési hatóság ugyanazon jogviszonyt adózónként eltérően minősítette, továbbá sérült a súlyosítási tilalom Art. szerinti követelménye, ráadásul a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság nem tisztázta a súlyosítási határidő kezdő időpontjának ténybeli alapjait. A Kúria a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ítéletét – lényegében az abban foglalt jogi indokokkal egyetértve – az indítványban támadott, 2016. október 12-én kelt ítéletével hatályában fenntartotta.
[7]	2. Az indítványozó alkotmányjogi panaszát az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésére, valamint XXVIII. cikk (1) bekezdésére alapította. Álláspontja szerint az adóhatóság, illetve a bíróságok eljárása sértette az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogállamiság klauzuláját, melynek lényege a polgár államhatalommal szembeni védelme. Az indítványozó e klauzulából a formális jogállamiság, azon belül a jogbiztonság követelményét vezette le, melynek természetszerűleg érvényesülnie kell a jogalkalmazás terén is. Ezen érvényesülés fontos biztosítéka a jogerő intézménye, illetve annak védelme. Ezt a követelményt sértette meg ítéletében a Kúria azzal, hogy olyan adóhatósági határozatot tartott fenn hatályában, amely egy már jogerőre emelkedett határozatot (az alaphatározatot) változtatott meg az indítványozó terhére. A jogbiztonság ilyen jellegű sérelmére nem mutatható ki alkotmányos indok.
[8]	Az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmével összefüggésben az indítványozó az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEB, Monnell és Morris kontra Egyesült Királyság (9562/81; 9818/82) 1987. március 2. ügyben hozott ítéletére támaszkodva érvelt úgy, hogy a tisztességes eljáráshoz való jog esetleges sérülése kizárólag a teljes eljárás vonatkozásában állapítható meg, ami „minden eljárási lépcsőfok kumulatív analízisét” jelenti. Az indítványozó utalt továbbá a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog tartalmát kibontó 6/1998. (III. 11.) AB határozat azon megállapítására, hogy a fair trial mint eljárási minőség megítélése csak az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével történhet. Mindebből következően a Kúriának észlelnie kellett volna a hatósági eljárás tisztességtelenségét, és orvosolnia az indítványozó emiatt keletkező sérelmét, a Kúria azonban ezt elmulasztotta, sőt, tovább súlyosította a helyzetet, és az ítélete nem felel meg az „egyértelműség és világosság” követelményeinek.
[9]	1. Az Alaptörvénynek az indítvány által érintett rendelkezései:
[10]	2. A régi Ptk.-nak az indítvány által érintett rendelkezése:
„685. § E törvény alkalmazásában
b) közeli hozzátartozók: a házastárs, a bejegyzett élettárs, az egyeneságbeli rokon, az örökbefogadott, a mostoha- és neveltgyermek, az örökbefogadó-, a mostoha- és a nevelőszülő, valamint a testvér; hozzátartozó továbbá: az élettárs, az egyeneságbeli rokon házastársa, bejegyzett élettársa, a jegyes, a házastárs, a bejegyzett élettárs egyeneságbeli rokona és testvére, valamint a testvér házastársa, bejegyzett élettársa;”
[11]	3. A Taotv.-nek az indítvány által érintett rendelkezései:
„1. § (2) Az adókötelezettséget, az adót befolyásoló, annak csökkenését eredményező szabály, adóelőny (adómentesség, adókedvezmény) annyiban alkalmazható, illetőleg érvényesíthető, amennyiben az annak alapjául szolgáló jogügylet, más hasonló cselekmény tartalma megvalósítja a szabály, az adóelőny célját. Az alkalmazhatóságot, illetőleg az érvényesíthetőséget annak kell bizonyítania, akinek az érdekében áll. Ha a jogügylet tartalma alapján az állapítható meg, hogy annak fő célja adóelőny az egyik fél vagy a felek számára, akkor a jogügylet alapján elszámolt költség, ráfordítás, nem minősül a vállalkozás érdekében felmerült költségnek, ráfordításnak, illetve adóelőny nem érvényesíthető.”
„4. § 23. kapcsolt vállalkozás:
c) az adózó és más személy, ha harmadik személy – a Ptk. rendelkezéseinek megfelelő alkalmazásával – közvetlenül vagy közvetve mindkettőjükben többségi befolyással rendelkezik azzal, hogy azokat a közeli hozzátartozókat, akik az adózóban és a más személyben többségi befolyással rendelkeznek, harmadik személynek kell tekinteni,”
[12]	4. Az Art.-nek az indítvány által érintett rendelkezései:
„1. § (2) Az adózó és az adóhatóság e törvénynek és más törvényeknek megfelelően gyakorolhatja jogait és teljesíti kötelezettségeit. Ha a törvény az adóhatóságot mérlegelésre jogosítja fel, azt csak a felhatalmazás céljának megfelelően, a törvényes keretek között gyakorolhatja.”
„2. § (1) Az adójogviszonyokban a jogokat rendeltetésszerűen kell gyakorolni. Az adótörvények alkalmazásában nem minősül rendeltetésszerű joggyakorlásnak az olyan szerződés vagy más jogügylet, amelynek célja az adótörvényben foglalt rendelkezések megkerülése.”
„116. § (1) Az adómegállapításhoz való jog elévülésének határidején belül az adóhatóság az ellenőrzéssel lezárt bevallási időszak, illetve e törvényben előírt feltételek fennállása esetén az állami garancia beváltása iránti kérelem tekintetében ismételt ellenőrzést folytathat le, ha
b) az állami adó- és vámhatóság vezetője erre utasítást ad, amely alapján a felettes adóhatóság ellenőrzi a korábban lefolytatott ellenőrzés szakszerűségét és törvényességét,”
„142. § (1) Ha a korábbi ellenőrzés eredményeként határozatot hoztak, a határozat jogerőre emelkedésétől, ha pedig az ellenőrzés hatósági eljárás megindítása nélkül befejeződött, a befejezéstől számított egy éven túl olyan új határozat, amely az adókötelezettséget, az adó alapját, az adó összegét, a költségvetési támogatás alapját és összegét az adózó terhére változtatja meg, még akkor sem hozható, ha az alapeljárásban hozott határozatot a felettes adóhatóság megsemmisítette és új eljárás lefolytatását rendelte el, vagy a határozatot az elsőfokú adóhatóság visszavonta.”
[14]	1. Az Alkotmánybíróságnak az Abtv. 56. § (1) bekezdése alapján mindenekelőtt azt kellett vizsgálnia, hogy az indítvány megfelel-e a törvényben foglalt befogadási feltételeknek, és így alkalmas-e az érdemi elbírálásra. E vizsgálat során az alábbi következtetésekre jutott.
[15]	Az Abtv. 52. § (1) bekezdése előírja, hogy az indítványnak határozott kérelmet kell tartalmaznia, 52. § (1b) bekezdése pedig meghatározza, mely feltételek teljesülése esetén tekinthető határozottnak a kérelem. Ezekre tekintettel megállapítható, hogy az indítványozó megjelölte az Alkotmánybíróság hatáskörét, valamint az indítványozói jogosultságát megalapozó alaptörvényi és törvényi (Abtv.-beli) előírásokat [Abtv. 52. § (1b) bekezdés a) pont]. Megnevezte az Alaptörvény megsértett rendelkezéseit, és pontosan meghatározta, mely bírói döntést tartja azokkal ellentétesnek [Abtv. 52. § (1b) bekezdés c) pont]. Nevesítette az Alaptörvény azon rendelkezéseit, amelyek megítélése szerint sérültek az egyedi ügy során [Abtv. 52. § (1b) bekezdés d) pont], és előterjesztett indokolást arra nézve, miért tartják ellentétesnek a kifogásolt bírói döntéseket az Alaptörvény megjelölt rendelkezéseivel [Abtv. 52. § (1b) bekezdés e) pont]. Az indítványozó kifejezetten kérte a Kúria támadott ítéletének megsemmisítését, ezért teljesül a kifejezett kérelem követelménye is [Abtv. 52. § (1b) bekezdés f) pont].
[16]	Az Abtv. 27. §-a alapján az alkotmányjogi panasz befogadhatósága vonatkozásában az Alkotmánybíróságnak a következőket kell vizsgálnia: a panaszt, az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés ellen irányul-e, azt az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet nyújtotta-e be, a támadott döntés az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti-e [Abtv. 27. § a) pont], továbbá biztosítva volt-e az indítványozó számára a jogorvoslati lehetőség, illetve a jogorvoslati lehetőségeit kimerítette-e [Abtv. 27. § b) pont].
[17]	Az indítványozó az adóhatósági eljárásban adózóként, az azt követő perben felperesként vett részt, ezért érintettsége kétségtelenül megállapítható.
[18]	A Kúria felülvizsgálati ítélete az ügy érdemében, a felhívott jogszabályok helyes alkalmazása, illetve a megállapított tényállás alapján levont jogi következtetések helyessége tárgyában született.
[19]	Az Alkotmánybíróság következetes gyakorlata értelmében az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti jogállamiság követelményére csak kivételes esetben lehet alkotmányjogi panaszt alapítani, mindenekelőtt a visszaható hatály tilalmának, illetve a kellő felkészülési idő követelményének sérelme esetén {először: 3268/2012. (X. 4.) AB végzés, Indokolás [14]; újabban: 3027/2017. (II. 17.) AB végzés, Indokolás [10]}. A jelen indítványban az indítványozó a felsoroltak egyikére sem hivatkozott, ezért az Alaptörvény B) cikke vonatkozásában nincs helye a panasz vizsgálatának. Ugyanakkor a XXVIII. cikk (1) bekezdése szerinti tisztességes bírósági eljáráshoz való jog kétségtelenül az Alaptörvényben biztosított jognak minősül, sérelmének vizsgálatára az alkotmányjogi panasz elbírálása keretében van lehetőség.
[20]	Az indítványozó a jogorvoslati lehetőségeit kimerítette: a rendelkezésére álló rendes jogorvoslati utakat igénybe vette, továbbá felülvizsgálati kérelmet is benyújtott a Kúriához.
[21]	Az indítványozó a Kúria ítéletét 2016. november 18-án vette kézhez, majd az alkotmányjogi panaszt 2017. január 10-én adta postára, az Abtv. 30. § (1) bekezdésében előírt hatvan napos határidőn belül.
[22]	2. Az Alkotmánybíróságnak vizsgálnia kellett az Abtv. 29. §-ából fakadó követelmény teljesülését, melynek értelmében az alkotmányjogi panasz a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenesség, vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés esetén fogadható be. Ennek kapcsán az alábbiakra mutat rá.
[23]	Az indítványozó a jogerő sérelmét nevezte meg panasza egyik alapjaként. Az állami szervek döntéseinek – a törvény keretei között rögzített – megtámadhatatlansága, illetve megváltoztathatatlansága a jogállamiság fontos kritériuma, hiszen a jog kiszámíthatósága érdekében fontos biztosítani azt, hogy az eljárásban érintett személyek jogait, illetve kötelezettségeit bizonyos feltételek beállását követően ne lehessen utólag – különösen az érintett személyek terhére – megváltoztatni. Az Alkotmánybíróság a jogerő intézményét elsősorban a jogállamiság követelményével összefüggésben tárgyalta, azonban újabb gyakorlatában kapcsolatba hozta a tisztességes bírósági eljáráshoz való joggal, azon belül a bírósághoz fordulás alapjogával is {30/2014. (IX. 30.) AB határozat, Indokolás [81]}. Ily módon az Alkotmánybíróság megnyitotta annak lehetőségét, hogy a jogerő áttörésének alkotmányossága akár alkotmányjogi panasz keretei között is vizsgálhatóvá váljon. Ugyanakkor az Alkotmánybíróság mindeddig csak a bírósági ítéletek jogerejének sérthetetlenségét, illetve áttörhetőségét vizsgálta. Mind a tételes eljárásjog, mind az eljárásjog-tudomány megkülönbözteti a bírósági ítéletek, illetve a közigazgatási határozatok jogerejét a kétféle eljárás eltérő rendeltetése miatt. Alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés ezért annak meghatározása, hogy a közigazgatási határozatok jogerejéhez milyen alkotmányossági kritériumok kapcsolódnak. Mindezekre tekintettel az Alkotmánybíróság az Abtv. 29. §-ának teljesülését is megállapította.
[24]	1. Az indítvány fő állítása arra irányult, hogy a felülellenőrzés intézménye sérti a jogerő követelményét. Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben szükségesnek látta az egyedi ügy alapjául szolgáló szabályozási környezet megismerését, ezért mindenekelőtt a felülellenőrzésnek az adóhatósági eljárásban elfoglalt helyét, illetve szabályozását tekintette át.
[25]	Az Art. 115. § (1) bekezdése négy jogcímen biztosít lehetőséget arra, hogy az adóhatóság az ellenőrzéssel lezárt bevallási időszak tekintetében ismételten ellenőrzést folytathat le. E jogcímek egyike [Art. 115. § (1) bekezdés d) pont] a felülellenőrzés, amely elrendelésének részletes feltételei az Art. 116. § (1) bekezdésében találhatók. Az Art. 116. § (1) bekezdés a) pontja esetében a felülellenőrzést az adópolitikáért felelős miniszter vagy az Állami Számvevőszék elnöke rendelheti el (továbbá helyi adó esetében az önkormányzati képviselő-testület határozata rendelhet el felülellenőrzést); egyébként az elrendelésre az állami adó- és vámhatóság vezetője jogosult. Az Art. 116. § (1) bekezdés c) és d) pontjai az állami adó- és vámhatóság vezetőjének utasítása mellett konjunktív feltételként írja elő valamely új, az ellenőrzés eredményét befolyásoló körülmény (az Art. fogalmazásában: „új tény, adat, bizonyíték”, illetve „új tény, körülmény”) észlelését, felmerülését is. Az Art. 116. § (1) bekezdésének a) és b) pontjában a felülellenőrzés elrendelésére jogosult szervet, személyt teljes diszkréció illeti meg ebben az elhatározásában. A jelen alkotmányjogi panasz eljárás alapjául szolgáló egyedi ügyben a felülellenőrzés elrendelésének jogalapjául szolgáló 116. § (1) bekezdés b) pontja mindemellett annyival egészül ki, hogy a felülellenőrzés a korábban lefolytatott eljárás szakszerűségére, illetve törvényességére irányulhat.
[26]	A felülellenőrzési eljáráshoz az Art. alapján két fontos határidő kapcsolódik. Egyrészt a törvény 116. § (1) bekezdése értelmében a felülellenőrzés az adómegállapításhoz való jog elévülési idején belül rendelhető el – az Art. 164. § (4) bekezdése szerint ez az idő annak a naptári évnek az utolsó napjától számított 5 év, amelyben az adóról bevallást, bejelentést kellett volna tenni, illetve bevallás, bejelentés hiányában az adót meg kellett volna fizetni. Másrészt az Art. 142. § (1) bekezdése kimondja – egyebek között –, hogy ha a korábbi ellenőrzés eredményeként határozatot hoztak, a határozat jogerőre emelkedésétől számított egy éven túl olyan új határozat, amely az adókötelezettséget, az adó alapját, az adó összegét, a költségvetési támogatás alapját és összegét az adózó terhére változtatja meg, még akkor sem hozható, ha az alapeljárásban hozott határozatot a felettes adóhatóság megsemmisítette és új eljárás lefolytatását rendelte el, vagy a határozatot az elsőfokú adóhatóság visszavonta.
[27]	Az Art. 116. § (2) bekezdése azt mondja ki, hogy a felülellenőrzést kizárólag a felettes adóhatóság alkalmazásában álló adóellenőr (az önkormányzat költségvetését megillető adók tekintetében az önkormányzat képviselő-testülete által kijelölt bizottság) végezheti. A 116. § (5) bekezdés a felülellenőrzés megállapításairól hozott határozat ellen fellebbezésre ad lehetőséget. A fellebbezést a jelen ügy felülellenőrzési határozatának meghozatalakor az állami adó- és vámhatóság vezetőjéhez, illetőleg a kormányhivatalhoz kellett intézni (a hatályos szabályozás szerint a fellebbezést az állami adó- és vámhivatal vezetője helyett az adópolitikáért felelős miniszterhez kell intézni). A 116. § (6) bekezdése lehetőséget ad – törvénysértésre hivatkozással – a fellebbezés nyomán hozott határozat bírósági keresettel való megtámadására.
[28]	2. Az Alkotmánybíróság a következőkben a támadott bírói döntés alkotmányjogi értékelésének céljából a jogerő fogalmára, valamint annak az Alkotmánybíróság gyakorlatában való megítélésére tért ki.
[29]	A jogerő intézménye – alapvetően a jogállamiság követelményéből eredeztethetően – annak biztosítékát szolgálja, hogy valamely jogalkalmazó szerv döntése véglegessé váljon, vagyis a benne foglalt rendelkezések végrehajthatók legyenek, az ne legyen megtámadható rendes jogorvoslattal és a benne eldöntött tény- és jogkérdések ne – avagy csak szigorú kivételek alapján – válhassanak újabb vita tárgyává. Az a közérdek nyilvánul meg benne, hogy a jogviszonyok idővel lezártnak minősüljenek, és azok védve legyenek mindennemű beavatkozástól. Erre egyrészt azért van szükség, hogy a jogvitában érintett személyek viszonyai ne maradjanak függő helyzetben, másrészt pedig azért, hogy az eldöntött kérdés utólag ne legyen módosítható.
[30]	Az Alkotmánybíróság már fennállásának első éveiben alkotmányjogi jelentőséggel ruházta fel a jogerőt, melyet az anyagi igazságosság és a jogbiztonság követelményeit összhangba hozó intézményként jellemzett, továbbá rámutatott arra: alapvető alkotmányos érdek fűződik a jogerős határozatok megváltoztathatatlanságához és irányadó voltához. A jogállamiság lényeges elemének nevezte azt is, hogy a törvénynek egyértelműen meg kell határoznia, mikor támadható meg egy bírósági határozat rendes jogorvoslattal (fellebbezéssel), milyen feltételek mellett van lehetőség a jogerős határozat rendkívüli jogorvoslattal történő megtámadására, illetve mikor következik be az az állapot, amikor már a jogerős határozat semmilyen jogorvoslattal nem támadható.
[31]	Ezt az álláspontot az Alkotmánybíróság az Alaptörvény hatálybalépését követő gyakorlatában is következetesen fenntartotta. Ennek során megerősítette az anyagi igazságosság és a jogbiztonság viszonyáról írottakat, továbbra is fenntartva a jogbiztonság elsődlegességét. Mindemellett hangsúlyozta, hogy a jogerő „áttörhető, ennek módját, formáit és feltételeit pedig a törvénynek úgy kell szabályoznia, hogy a jogerő feloldásával okozott sérelem és az anyagi igazság teljesebb érvényesülése, mint elérni kívánt cél, arányban álljon egymással” {3103/2013. (V. 17.) AB határozat, Indokolás [25]}. Nem sokkal később ez az elv ismét megerősítést nyert: „a jogerő tisztelete nem abszolút és áttörhetetlen eleme a jogbiztonságnak. A lezárt jogviszonyok érinthetetlenségének tilalma alól engedhető kivétel, ha a jogbiztonsággal konkuráló más alkotmányos elv elkerülhetetlenné teszi, és ezzel nem okoz céljához képest aránytalan sérelmet” {24/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [46]}. Az Alkotmánybíróság gyakorlatából az is megállapítható, hogy a jogerő kiemelt jelentőségének egyik indoka „a bírói döntésekbe vetett közbizalom” megőrzése és erősítése, és bizonyos esetekben inkább a bírói döntés jogerejének feloldása szolgálja jobban e célt, mint a „jogi hibában, vagy tévedésben szenvedő döntés jogerejének tisztelete” {25/2013. (X. 4.) AB határozat, Indokolás [36]}.
[32]	Az Alkotmánybíróság a jogerő létjogosultságát a kezdetektől fogva a jogbiztonság követelményéből vezette le, amely a régi Alkotmány 2. § (1) bekezdése, illetve a hatályos Alaptörvény B) cikk (1) bekezdése szerinti demokratikus jogállamiság egyik alapvető eleme. A jogállamiság követelményére alkotmányjogi panaszban csak kivételes esetekben (a kellő felkészülési idő követelményének, valamint a visszaható hatály tilalmának sérelme esetén) lehet hivatkozni. Az Alkotmánybíróság ugyanakkor rögzítette azt is, hogy „a bírósághoz fordulás alapjoga részének tekinti a jogerős ítéletek hatékonyságát, a jogerő tiszteletben tartásának követelményét, mely ugyanakkor a jogállamiság elvétől elvonatkoztatottan nem értelmezhető” {30/2014. (IX. 30.) AB határozat, Indokolás [81]}. Ebből pedig az következik, hogy a jogerő tiszteletben tartásának követelménye összefüggésben áll a jogállamiságon túl a tisztességes eljáráshoz való, Alaptörvényben biztosított joggal.
[33]	Az Alkotmánybíróság eddigi gyakorlatában a bírósági döntések jogerejének alkotmányossági vonatkozásait járta körül. Ez következik a bíróságoknak a jogviták elbírálásában betöltött kiemelkedő, garanciális szerepéből, illetve abból, hogy a közigazgatási határozatok törvényességéről véső soron a bíróságok döntenek [Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés b) pont] – vagyis, amennyiben a közigazgatási hatósági eljárás ügyfele igénybe veszi a bírósági felülvizsgálati kérelem lehetőségét, akkor a közigazgatási ügyben is a bíróság mondja ki a „végső szót”. A jogerő intézményét azonban nem csak az egyes jogági – polgári és büntető – perjogok, hanem a közigazgatási eljárásjog is ismeri.
[34]	A jogerő a jogi eljárásokban három körülménnyel áll kapcsolatban. Egyrészt a jogalkalmazó szerv döntése rendes jogorvoslattal többé nem támadható (alaki jogerő). Másrészt a döntés nem változtatható meg (anyagi jogerő). Harmadrészt a döntés végrehajtható. Ezek az elemek megjelennek a bírósági és a közigazgatási határozatok esetében is. A közigazgatási, illetve a bírósági határozatok jogereje azonban különbözik egymástól, ami egyfelől a két szervtípus döntésének természetéből, másrészt a döntéseik közötti hierarchikus rendből következik. Míg a bírósági határozatok jellemzően ex tunc hatályúak, azaz a múltra nézve, az elbírálást megelőzően kialakult vitában adnak megoldást, addig a közigazgatási hatósági határozatok jellemzően ex nunc hatályúak, azaz a jövőre nézve hoznak létre valamilyen jogviszonyt. A közigazgatás törvény alá rendeltségének elvéből, illetve az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdés b) pontjából pedig az következik, hogy a bíróság az eljárásjog keretei között a közigazgatási határozatot megváltoztathatja, illetve hatályon kívül helyezheti.
[35]	Az eljárásjogi jogerőfogalom meghatározása a jogalkotó döntési szabadságának körébe tartozik, amelyet az Alkotmánybíróság alapvetően nem mérlegelhet felül. A hatályos magyar közigazgatási eljárási törvény, a Ket. szabályozási rendszerében a jogerő fogalma az alaki jogerőt, vagyis a megtámadhatatlanságot jelenti. Ez a Ket. 73/A. § (1) bekezdése értelmében az elsőfokú döntés vonatkozásában akkor áll be, ha az elsőfokú döntés ellen nem fellebbeztek és a fellebbezési határidő letelt, ha a fellebbezésről lemondtak vagy a fellebbezést visszavonták, ha a fellebbezésnek – ideértve a végzések elleni önálló fellebbezést – nincs helye, illetve ha a fellebbezés elbírálására jogosult hatóság az elsőfokú hatóság döntését helybenhagyta. A közigazgatási eljárásjog rendszere ugyanakkor többféle lehetőséget biztosít az akár jogerőre emelkedett közigazgatási döntés felülbírálatára. Ezek: a bírósági felülvizsgálat (Ket. 109. §), az újrafelvételi eljárás (Ket. 112. §), az Alkotmánybíróság határozata alapján indítható eljárás (Ket. 113. §), a döntés módosítása vagy visszavonása (Ket. 114. §), a felügyeleti eljárás (Ket. 115. §), valamint az ügyészi fellépés (Ket. 120. §, az ügyészségről szóló 2011. évi CLXIII. törvény 29. §). Az Art. mint speciális jogszabály 116. §-a az adóeljárásban ismeri továbbá a jelen ügyben is alkalmazott felülellenőrzés intézményét. Ezek közül a felügyeleti eljárás és az ügyészi fellépés a Ket. szerint hivatalbóli döntés-felülvizsgálati eljárás, és természetét tekintve a felülellenőrzés is ilyen eljárásnak tekintendő.
[36]	Kifejezetten az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontja szerinti – a jelen egyedi ügyben elrendelt – felülellenőrzési eljárás célja – a felügyeleti eljáráshoz hasonlóan – az, hogy a közigazgatási eljárás törvényességének biztosítása érdekében lehetőséget biztosítson az alsó fokon eljárt közigazgatási hatóságnak a közigazgatás szervezetrendszerén belüli felügyeletére. Az Alkotmánybíróság a gyakorlatában visszatérő jelleggel rámutatott arra, hogy a jogerő, bár a jogállamiság kimagasló jelentőségű biztosítéka, meghatározott esetekben áttörhető.
[37]	Az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontja értelmében a felülellenőrzés célja a korábban lefolytatott adóhatósági vizsgálat törvényességének és szakszerűségének ellenőrzése. Az Alkotmánybírósági gyakorlatában a jogerő áttörésére többnyire az anyagi igazság érvényre juttatása érdekében kerülhetett sor alkotmányosan. Az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontjának célja nem az „anyagi”, legfeljebb a „formai” igazság, a törvényesség, illetve a szakszerűség követelményének érvényre juttatása. A felülellenőrzés kétségtelenül lehetőséget biztosít a jogerőre emelkedett adóhatósági határozat, illetve az ahhoz vezető eljárás felülvizsgálatára, és ezáltal a – közigazgatási – jogerő áttörésére. Azonban a jogerő ily módon történő áttörése egyrészt garanciális korlátok közé lett szorítva: az Art. 142. § (1) bekezdése rendelkezik a határozat jogerőre emelkedésétől számított egy éven túli súlyosítási tilalomról. Másrészt a felülellenőrzés során hozott határozattal szemben fellebbezés és – ami különösen kiemelendő – bírósági felülvizsgálat áll rendelkezésre az Art. 116. § (5) és (6) bekezdéseinek megfelelően.
[38]	3. Az Alkotmánybíróság ezen alkotmányjogi, valamint közigazgatási jogi háttér ismeretében értékelte az indítványozónak a Kúria támadott döntésével szembeni alkotmányossági kifogásait. Ennek során az alábbi megállapításokat tette.
[39]	Az indítványozó szerint a Kúriának egyrészt „észlelnie kellett volna a panaszos tisztességes eljáráshoz való jogát sértő hatósági eljárást”, másrészt a felülvizsgálati eljárás során „mindent meg kellett volna tennie annak érdekében, hogy a jogsérelmet mérsékelje, vagy akár azt meg is szüntesse” (indítvány, 6. oldal). Álláspontja szerint tehát a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme már az adóhatósági eljárásban bekövetkezett, a jogorvoslati kérelmei nyomán eljárt bíróságok „csak” véglegesítették azt oly módon, hogy nem semmisítették meg „a felülellenőrzés elrendelésének jogalapját képező törvénytelenségre, szakszerűtlenségre” még csak nem is utaló felülellenőrzési határozatot (indítvány, 5. oldal).
[40]	Az Alkotmánybíróság a 7/2013. (III. 1.) AB határozatában elvi jelentőséggel bontotta ki a tisztességes bírósági eljáráshoz való jog tartalmát, mely a 2012 előtt kialakított gyakorlatának megerősítése, és amelyhez később is következetesen tartotta magát. E határozatában egyebek között megállapította, hogy az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése „azt a minimális tartalmi követelményt állítja az adóigazgatási eljárásban hozott határozatot felülvizsgáló bírói döntés indokolásával szemben, hogy az eljárási törvény rendelkezéseinek megfelelően a határozat törvényességét érintő lényeges kérdéseit kellő mélységben vizsgálja meg, és ennek indokait döntésében részletesen mutassa be” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [38]}. A jelen ügyben tehát azt kellett megvizsgálni, hogy a Kúria a felülvizsgálat keretei között számot adott-e a feleknek az ügy lényeges körülményeit érintő észrevételeiről.
[41]	Az indítványozó szerint hiányzik a Kúria felülvizsgálati ítéletéből – illetve az azt megelőző eljárás során született összes érdemi döntésből – a törvénytelenség, illetve a szakszerűtlenség magyarázata. Ezzel szemben a Kúria ítélete megerősíti a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság arra vonatkozó állásfoglalását, hogy az Art. 116. § (1) bekezdés b) pontja az adó- és vámhatóság vezetőjének diszkréciójába utalja a felülellenőrzés elrendelését, amely körben őt ezért indokolási kötelezettség nem terheli. Megállapítja, hogy a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság okszerűen vonta le a következtetést, miszerint a felülellenőrzési határozat, annak terjedelme és részletessége okán, kielégíti a felülellenőrzési határozat tartalmi követelményeit. Számot ad az alaphatározat jogerőre emelkedésének időpontjáról, melynek a súlyosítási tilalom alkalmazhatósága miatt fokozott jelentősége volt az ügyben. Ugyancsak foglalkozik a Kúria a rendeltetésszerű joggyakorlás értelmezésének kérdésével és a szerződések átminősítésének lehetőségével, amelye megalapozták az alkalmazott adójogi szankciókat. Emellett bemutatja a bizonyítási teher alakulását. A Kúria felülvizsgálati ítéletében a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 275. § (2) és (3) bekezdései által meghatározott keretek között kellő mélységben vizsgálta meg azokat a kérdéseket, amelyeket az indítványozó a felülvizsgálati kérelemben előadott. Mindezekről a körülményekről a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ítélete részletesen is számot ad: reagál az indítványozónak a felülellenőrzési határozat tartalmi követelményeit illető kifogásaira, kifejti, miért 2013. október 25-én emelkedett jogerőre a felülellenőrzési határozat, valamint hogy emiatt miért nincs még helye a súlyosítási tilalomnak, és jogszerűségi szempontból értékeli a felülellenőrzési határozat megállapításait. Az Alkotmánybíróság utal arra is, hogy a Kúria és a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság egyaránt számot adnak arról, mely kereseti kérelemről volt törvényes lehetőségük érdemben dönteni. A Kúria támadott döntésének indokolása ezért nem ütközik az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésébe, és a Veszprémi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság ítélete sem tartalmaz olyan elemet, amely miatt az Alaptörvény felhívott rendelkezésébe ütközne annak a Kúria általi hatályában fenntartása.
[42]	Az indítványozó szerint az Alaptörvény sérelme voltaképpen már a felülellenőrzési hatóság felülellenőrzési határozatának meghozatalával bekövetkezett. Erre figyelemmel az Alkotmánybíróság indokoltnak tartotta, hogy áttekintse a felülellenőrzési határozatot, illetve a másodfokú adóhatósági határozatot. Ennek során megállapította, hogy a felülellenőrzési határozat tételesen felsorolja az indítványozó mint adózó észrevételeit, és egyesével reagál is azokra. Mindeközben számot adott arról, melyek voltak azok a tények, amelyekre alapítva megváltoztatta az alaphatározatot. Kifejtésre került, hogy a felülellenőrzési eljárás során a felülellenőrzési hatóság foglalkozott a korábban lefolytatott ellenőrzéssel, a felülellenőrzést elrendelő utasítás pedig tartalmi és formai hibában nem szenved. Bemutatták, mely adatok alapján állította a felülellenőrzési hatóság, hogy a szerződések kapcsolt vállalkozások között jöttek létre. A felülellenőrzési határozat bemutatta a bizonyítékokat, amelyekből a szerződések színlelt voltára következtetett, és részletesen levezette az elért adóelőnyök mértékét. A másodfokú adóhatósági határozat hasonlóképp, részletesen áttekinti a történeti tényállást, illetve a levont jogi következtetést, valamint reagál az indítványozó észrevételeire. Az Alkotmánybíróság mindezeket látva megállapította, hogy az adóhatósági határozatok is kellő mélységben számot adtak az ügy elbírálása szempontjából lényeges körülményekről, továbbá tartalmazzák az indítványozó észrevételeire adott válaszok indokait is; és nem észlelt olyan körülményt, ami olyan alapvető jogsérelemre utalna, amelynek figyelmen kívül hagyása a bíróságok részéről az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésének sérelmét eredményezné.
[43]	4. Az Alkotmánybíróság a fentiek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a Kúria a támadott döntés meghozatala során nem járt el az Alaptörvénybe ütköző módon, a támadott döntés nem sérti az Alaptörvénynek az indítványban hivatkozott XXVIII. cikk (1) bekezdését, ezért az indítványt elutasította.
. 3133/2017. (VI. 8.)

matches:
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
§ 23
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Kúria
Bíróság
Kúria
Kúria
§ 23
Kúria
Kúria
Kúria
bíróság
bíróság
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Bíróság
Bíróság
Kúria
Kúria
Bíróság
Kúria
Bíróság
Kúria
Bíróság
Kúria
Kúria


text:
internet | Magyarországi Tartalomszolgáltatók Egyesülete
Paragrafusok v Bitek – Lehet-e szabályozni az internetet? Beszélgetés a Kazimírban április 26-án
2017-04-03 by mtefotitkar
Kell-e, lehet-e és főleg: érdemes-e szabályozni az internetet? Milyen lehetőségei vannak a jognak az internet és az interneten zajló tevékenyésgek korlátozására, szabályozására, és ezek milyen hatással lehetnek a szólásszabadságra vagy a szabad piaci versenyre?
Ilyen kérdéseket vet fel például az új Btk. elfogadásával együtt bevezetett jogintézmény, az “elektronikus adat ideiglenes illetve végleges hozzáférhetetlenné tétele”, amely alapján a szerencsejáték oldalak illetve 2016 nyarán az UBER blokkolásának elrendelése vált lehetővé. Vagy éppen a 2010-es médiatörvény, amely kapcsán több hónapon keresztül ment a találgatás: vajon a blogok a médiaalkotmány, illetve a médiatörvény hatálya alá tartoznak-e vagy sem?
/ Címkék: bemutató, internet, kerekasztal, kötet, szabályozás
2016-02-11 by mtefotitkar
Naponta átlagosan 86 percet Facebookozik egy magyar felhasználó, a legintenzívebb felhasználók körében felülreprezentáltak a nők, az alacsonyabb iskolai végzettségűek és a 30 év alattiak, akiknek 86 százaléka lefekvés előtt is ránéz a közösségi oldalra. 46 százaléka a felhasználóknak követ úgy is online tartalmat, hogy a Facebookon olvassa a megosztott híreket, és már nem kattint át a híroldalra, és a leghitelesebbnek gondolt oldalak között egyaránt szerepel az Index és Tibi atya is – derül ki a Magyarországi Tartalomszolgáltatók Egyesülete (MTE) és az NRC kutatásából, amely azt vizsgálta, hogyan viselkedik és fogyaszt tartalmat a magyar Facebookozó.
Elkészült a Magyarországi Tartalomszolgáltatók Egyesülete (MTE) és az NRC kutatása, amely átfogó képet ad arról, hogy milyen trendek rajzolódnak ki jelenleg a Facebook által jelentősen meghatározott online tartalomfogyasztásban, azaz a hírek és más internetes tartalmak olvasásában, megosztásában.
/ Címkék: facebook, felhasználói szokások, internet, közösségi média, kutatás, nrc, tanulmány, trendek
Egy internetes hírportál nem felelős a vulgáris kommentekért: Az „MTE and Index.hu Zrt v. Hungary” döntés új korszakot nyit a Delfi v Estonia határozat után
Az Emberi Jogok Európai Bírósága 2016. február 2-i ítéletében kimondta, hogy egy internetes hírportál nem felelős az olvasóik sértő és vulgáris hozzászólásaiért, és egyhangúlag megállapította, hogy a portálok kizárólagos felelőssé tétele megsérti az Emberi Jogok Európai Egyezménye 10., a véleménynyilvánítás szabadságáról szóló cikkét. Ez alapvető fordulatot jelent a szintén az EJEB által 2015-ben a Delfi v Estonia ügyben hozott döntés után, amely a hírportált tette felelőssé a kommentekért.
2015-ben az egész világot bejárta a hír, hogy a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága a Delfi v Estonia ügyben úgy döntött: a hírportálok felelőssé tehetőek a felületükön megjelent, akár sértő vagy vulgáris kommentekért. A strasbourgi Bíróság az érvelésében fontosabbnak értékelte a jó hírnévhez való jogot a véleménnyilvánítás szabadságánál. Ezt az érvelést az azóta eltelt időben számos szakértő, szakmai szervezet és piaci szereplő rendkívül veszélyesnek ítélte. Leginkább azért, mert a döntésnek chilling effect következménye lehet, azaz akár arra kényszerítheti a hírportálokat, hogy a kockázat kerülése érdekében letiltsák a kommenteket, ezzel ellehetetlenítve a véleménnyilvánítás egyik fontos platformját.
A strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága az MTE (Magyarországi Tartalomszolgáltatók Egyesülete) and Index.hu Zrt v. Hungary ügyben az internetes véleménynyilvánítás szabadságára fektette a hangsúlyt és egyezménysértőnek ítélte az internetes portáloknak a kommentekért vállalt korlátlan felelősségre vonását. A Bíróság kimondta, hogy ha hatékony eljárások lehetővé teszik a gyors választ, az értesítési-eltávolítási rendszer sok esetben megfelelő eszközként működhet minden érintett jogainak és érdekeinek kiegyensúlyozására. Igaz – emlékeztetve a Delfi-ügyre –, amikor a harmadik fél felhasználó gyűlöletbeszéd formájában kommentál, mások jogai és érdekei, valamint a társadalom egésze is feljogosítja a részes államokat, hogy felelősségre vonják az internetes hírportálokat, amennyiben azok nem tesznek intézkedéseket az egyértelműen jogellenes hozzászólások haladéktalan eltávolítására, akár az áldozat vagy harmadik fél jelentése nélkül. Jelen esetben azonban nem voltak ilyen megnyilatkozások. A strasbourgi Bíróság így megállapította az Egyezmény 10. cikkének megsértését.
Az MTE and Index.hu v Hungary döntéshez vezető út: 2010-2016
2010-ben az MTE állásfoglalást tett közzé a honlapján, amelyben etikátlannak nevezte két ingatlanos honlap megtévesztő üzleti gyakorlatát. A cikket az Index.hu internetes hírportál is átvette. Az állásfoglaláshoz az MTE és az Index honlapján több sértő, vulgáris komment érkezett, amelyek miatt az ingatlanos cégek beperelték a kommenteknek helyet adó médiumokat. A hazai bíróságok szerint a kifogásolt kommentek sértőek, bántóak és megalázóak voltak, és túlmentek a véleménynyilvánítás szabadságának megengedett határain. Azáltal, hogy az MTE és az Index lehetővé tette az olvasók számára, hogy hozzászólásokat tegyenek a weboldalaikon, objektív felelősséget vállaltak az olvasók sértő vagy jogellenes kommentjeiért. Ezután került az ügy a strasbourgi Bírósághoz.
A strasbourgi Bíróság 2016-os döntésében a Delfi v. Estonia ügyben kimondottaknak megfelelően megerősítette, hogy az internetes hírportáloknak elvben „kötelezettségeket és felelősséget” kell vállalniuk a náluk posztolt kommentekért. Ugyanakkor rámutatott, hogy a kifogásolt kommentek, bár sértőek és vulgárisak voltak, nem minősültek egyértelműen jogellenes beszédnek, és bizonyosan nem gyűlöletbeszédnek vagy erőszakra uszításnak.
A magyar bíróságok minden további elemzés vagy indokolás nélkül fogadták el, hogy a kijelentések jogellenesek voltak, mivel csorbították a felperes társaság jó hírnevét. A strasbourgi Bíróság emlékeztetett azokra az elvekre, amelyeket figyelembe kell venni, amikor a véleménynyilvánítás szabadságát a 8. cikk által védett jó hírnévvel szemben kell mérlegelni. És azokra a szempontokra is, amelyeket a Delfi-ügyben azonosított: a kommentek kontextusa; a kérelmező társaság által alkalmazott intézkedések annak érdekében, hogy megelőzzék vagy eltávolítsák rágalmazó hozzászólásokat; a kommentek tényleges szerzőinek felelőssége a közvetítők felelősségének alternatívájaként; a hazai eljárások következményei a kérelmező társaságra.
Ami a kifogásolt kommentek kontextusát és tartalmát illeti, a Bíróság rámutatott, hogy a hozzászólások egy közérdekű kérdést – két nagy ingatlanos honlap üzleti gyakorlatát – érintettek. Bár a hozzászólásokban használt kifejezések sértőek, nyíltan vulgárisak voltak, a Bíróság szerint – szem elől nem tévesztve a rágalmazás hatásait az interneten – figyelembe kell venni a kommunikáció stílusának sajátosságait az egyes internetes portálokon. A Bíróság szerint döntő kérdés az a mód, ahogyan az internetes portálok felelősségre vonhatók a harmadik fél hozzászólásaiért. Ilyen felelősség előrelátható negatív következményekkel járhat az internetes portálok komment-környezetére, például arra ösztönözve, hogy a kommentálást teljesen zárják be. Ezek a következmények közvetlenül vagy közvetetten dermesztő hatással lehetnek az internetes véleménynyilvánítás szabadságára.
/ Címkék: delfi, index, internet, ítélet, kommentek, mte, sajtószabadság, véleménnyilvánítás
Hogyan segíthet az online média a szegénység csökkentésében?
2015-05-04 by mtefotitkar
Május 14-én az MTE bemutatja a hosszú évek óta az első tanulmányt, amely átfogóan elemzi a hazai szegénység és az online világ kapcsolatát. A tanulmánybemutatón meghívott szakértőkkel azt vitatjuk meg, jelenleg mi a helyzet ezen a téren Magyarországon, és hogy milyen közpolitikai stratégiára van szükség ahhoz, hogy az online médiahasználat segíthessen a szegény rétegek felemelkedésében.
Időpont: 2015. május 14. csütörtök, 18.00-19.30
Helyszín: Magyar Telekom székház, Tölösi terem (Budapest 1013, Krisztina krt. 55., fsz.)
A rendezvény ingyenes, de előzetes regisztrációhoz kötött. Kérjük ezen a címen jelezze részvételét: contact@mte.hu – és mindössze annyit írjon egy üres levél tárgy mezőjébe, hogy: MTE+ONLINE.
Az utóbbi években a statisztikák szerint jelentősen növekedett a szegények száma Magyarországon. Ez a hazai digitális, online világra is jelentős hatással van. Egyre többen vannak, akik kiszorulnak az online médiafogyasztók közül, vagy éppen akiknek az online médiafogyasztásáról nem tudunk semmit.
Jelenleg nincsen olyan nagymintás adatfelvételen alapuló kutatás, amely a hazai szegények online tartalomfogyasztásával, illetve digitális kultúrához kapcsolódó lehetőségeikkel foglalkozik. Az MTE legújabb, Online médiafogyasztás és szegénység című tanulmánya (fehér könyve) ezért bemutat egy olyan módszertant, amely alkalmazása hazai és nemzetközi téren is hiánypótló adatok összegyűjtéséhez segíthet hozzá.
A tanulmány emellett egyedülállóan átfogó módon összegzi az eddigi kutatások eredményeit, amelyek támogathatják a jövőbeni kutatásokat és segíthetnek a közpolitikai stratégiák kialakításában. Kiemelve néhány fontosabb pontot, problémát:
– Tartós hátrányba kerül az, aki nem képes, nem tud, vagy nem akar hozzáférni a digitális eszközökhöz
– Paradox módon, a digitális eszközök egyenlőtlen elterjedése következtében kialakuló, felerősödő társadalmi megosztottságot a döntéshozók ugyanezen eszközökkel szeretnék megszüntetni
– Amikor a szegények hozzáférnek az online tartalomvilághoz akkor használati mintázataik egy lényeges dologban eltérnek a gazdagabbakétól: kevesebb tevékenység, szűkebb csatornák, kevesebb eszköz- és alkalmazás-használat jellemző rájuk
– A szegényekre jellemző, sajátos online tartalomfogyasztásról nem beszélhetünk, sokkal inkább az online eszközök sajátos, eltérő használatáról
A tanulmány főbb állításainak rövid bemutatója után meghívott szakértőkkel azt vitatjuk meg, jelenleg hogyan lehet leírni Magyarországon az online media és a szegénység kapcsolatát, és hogy milyen közpolitikai stratégiára van szükség ahhoz, hogy az online médiahasználat segíthessen a szegény rétegek felemelkedésében.
18.00–05: Köszöntő
18.05–25: Rab Árpád bemutatja a tanulmány főbb állításait
18.25–19.30: Kerekasztalbeszélgetés, majd a közönség kérdéseinek megvitatása
Rab Árpád, az Óbudai Egyetem Digitális Kultúra és Humán Technológia Tudásközpont kutatója, a tanulmány szerzője
Prazsák Gergő, az ELTE TáTK Szociálpszichológia Tanszékének tudományos munkatársa
Kádár Krisztián, a Nemzeti Hírközlési és Informatikai Tanács szakértője
Simon Dávid, az ELTE TáTK Statisztika tanszékének oktatója
(További, a kormányzatot képviselő szakértő résztvevő személyéről jelenleg egyeztetünk)
Moderátor: Tófalvy Tamás, az MTE főtitkára, a BME Szociológia és Kommunikáció tanszékének adjunktusa
A további részleteket és adatokat a tanulmány bemutatójában illetve az azt követő kerekasztal-beszélgetésen hozzuk nyilvánosságra. A bemutató után a tanulmányt és annak vezetői összefoglalóját is ingyenesen hozzáférhetővé tesszük az MTE honlapján.
A tanulmányt az MTE megbízásából, az NMHH Médiatanácsa finanszírozásával az Infonia Alapítvány kutatócsoportja készítette.
/ Címkék: bemutató, internet, kerekasztal-beszélgetés, médiafogyasztás, online, szegénység, tanulmány

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
Felülvizsgálati eljárás 2013.06.25. – Ellenkérelem | PITEE
Felülvizsgálati eljárás 2013.06.25. – Ellenkérelem
A Fővárosi Törvényszék 2012. december 7. napján kimondta, hogy érvénytelen (semmis) az a deviza-alapú hitelszerződés, amelyik nem tartalmazza a devizaváltás után felszámolt költséget, amit a PSZÁF és az OTP dokumentumai “árfolyamrésnek” neveznek.
Az OTP Bank felülvizsgálati eljárást kezdeményezett idén februárban, annak érdekében, hogy a Kúria helyezze hatályon kívül a Fővárosi Törvényszék ítéletét.
A Kúria kérésére, a Legfőbb Ügyész is bekapcsolódott az eljárásba. A Legfőbb Ügyész szakvéleményt készített a Kúria számára, amiben a Legfőbb Ügyész nyíltan az Európai Unió jogszabályainak a megsértésére buzdítja a Kúriát.
Ebben a bejegyzésben közzétesszük a felülvizsgálati eljárásban benyújtott ellenkérelmünket.
Ha Magyarország jogállam, akkor a Kúria ki fogja mondani 2013. június 25. napján, hogy
az a deviza alapú hitelszerződés, amelyikben nincs feltüntetve a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatás.
Felülvizsgálati eljárás Gfv. VII. 30.078/13
A felperes nevében, a felperes és az OTP Bank Nyilvános Részvénytársasággal valamint az OTP Jelzálogbank Zártkörűen Működő Részvénytársasággal – alperesek – szemben, szerződéses díjak és költségek visszakövetelése iránt peres eljárásban az alperesek felülvizsgálati kérelmére figyelemmel
Kérem, hatályában fenntartani a Fővárosi Törvényszék 43. Pf. 636.553/2012/7. számú jogerős közbenső ítéletét (Pp. 275. § (3) bek.).
Kérem, kötelezzék az alpereseket az eljárási költségek viselésére.
Az ellenkérelem indoklása:
A felülvizsgálati eljárásnak arra kell választ adnia, hogy vajon sérti-e a Fővárosi Törvényszék 43. Pf. 636.553/2012/7. számú közbenső ítélete a Hpt. 213. § (1) bek. c) pontját.
A vizsgálandó törvényi rendelkezés – a szerződéskötés napján – így szólt:
Hpt. 213. § (1) bek. c) pont Semmis az a fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés, amelyik nem tartalmazza c) a szerződéssel kapcsolatos összes költséget, ideértve a kamatokat, járulékokat, valamint ezek éves, százalékban kifejezett értékét,
Az alperesek nem vitatják, hogy 2006. november 14. napján fogyasztási, lakossági kölcsönszerződést kötöttek az alperessel. Ugyanerre a következtetésre jut a Legfőbb Ügyész 2013. május 9. napján kelt szakvéleménye is.
Az egyetlen vizsgálandó kérdés tehát, hogy tartalmazza-e a szerződés a „szerződéssel kapcsolatos összes költséget”.
1. Mi a költség?
Fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés esetén a “költség” fogalma azoknak a szolgáltatásoknak a pénzben kifejezett értékére utal, amely szolgáltatásokat a fogyasztó a kölcsönszerződéssel összefüggésben igénybe kell, hogy vegyen. A banküzemi működés egyik legfontosabb jellemzője, hogy a bankok különböző pénzügyi szolgáltatásokat nyújtanak az adósoknak, és az adósok pedig ellenszolgáltatást fizetnek a bankoknak ezekért a pénzügyi szolgáltatásokért cserébe. A “költségek” fogalmat tehát úgy kell értelmezni, hogy “költség” az, amiért az adós valamilyen szolgáltatást kap a banktól.
ellen-szolgáltatás
Szolgáltatás és ellenszolgáltatás meghatározása a kötelmi jogviszonyok lényeges elemei (essentialia negotii). A polgári jog egyik legalapvetőbb követelménye, hogy a felek a szolgáltatásról és annak ellenszolgáltatásáról megállapodjanak. Ez az elvárás a pénzügyi jogviszonyokra is érvényes. A pénzügyi jogviszonyokban a megállapodás dokumentációja azonban különös jelentőséggel is bír, mert a pénzügyi jogviszonyokban pénzügyi ismeretek nélkül a szolgáltatás és ellenszolgáltatás összepárosítása általában nem lehetséges.
Az alperesek nem vitatták felülvizsgálati kérelmükben a „költség” kifejezés jelentését. Az alperesek csak azt sérelmezték, hogy a Fővárosi Törvényszék „árfolyamrésnek” nevezte a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást (erről a kérdésről l.2.2. pont lent).
A Legfőbb Ügyész szakvéleményében vizsgálta a „költség” kifejezés jelentését. A Legfőbb Ügyész egy hosszas eszmefuttatás után jut el arra a megállapításra, hogy a költség az adós szempontjából „fizetési kötelezettséget” jelent, ami a „hiteljogviszonyhoz kapcsolódik” és az „adósnak kell viselnie” (Szakvélemény 8. oldal alja).
Ha a Legfőbb Ügyész definícióját lefordítjuk a jog nyelvére, akkor a „költség” kifejezés jelentése megegyezik a felperes által használt definícióval.
A költség tehát az adós által viselt, a hiteljogviszonyhoz kapcsolódó szolgáltatásokért fizetett ellenszolgáltatásokat jelöli (essentialia negotii).
2. Van-e a pénzváltási szolgáltatásnak költsége?
2.1. Az alperesek szerződési struktúrája kötelezi a felperest a pénzváltási szolgáltatás igénybevételére.
A per tárgyát képező fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés egy ún. deviza-alapú hitelszerződés, mert a felperesek a kölcsön tőke összegét és a törlesztő részletek összegét svájci frankban tartják nyilván, azonban, a kölcsönösszeg kifizetése és a törlesztő részletek megfizetése forintban történik.
A felek és a Legfőbb Ügyész ebben a kérdésben egyetértenek.
A szerződés rendelkezései a felperest arra kötelezik, hogy forintban vegye át a kölcsön összegét, és forintban teljesítse a törlesztő részleteket, ezért a felperes a kölcsönszerződésben vállalt kötelezettségeit csak úgy tudja teljesíteni, ha az alperesek átváltják svájci frankra a forint összegeket.
A felek és a Legfőbb Ügyész ebben a kérdésben is egyetértenek.
Az alperesek a hitelszerződés alapján tehát pénzváltási szolgáltatást is nyújtanak.
Az alperesek a pénzváltási szolgáltatásért cserébe ellenszolgáltatást számítanak fel a felperesnek.
2.2. Az ellenszolgáltatás elnevezése
A pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást számtalan módon lehet nevezni. Az alperesek vitatják felülvizsgálati kérelmükben az „árfolyamrés” megjelölés létezését. A Legfőbb Ügyész szakvéleményében az „árfolyamrés” megjelölésen kívül használja pl. az „átváltási díj” (Szakvélemény 15. oldal) és „marge” (Szakvélemény 14. oldal) kifejezéseket is. A felperes az „árfolyamrés” megjelölést használja a keresetlevélben, a fellebbezésben és ebben az ellenkérelemben, mert a Pénzügyi Szervezetek Állami Felügyelete is ezzel az elnevezéssel jelölte a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást.
A félreértések elkerülése céljából jelezzük, hogy a felperes azt sérelmezi keresetében, hogy az alperesek nem jelölték meg a kölcsönszerződésben a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást és nem tüntették fel annak értékét, legyen ez az ellenszolgáltatás bárhogyan is nevezve. Ha az alpereseknek nem megfelelő az „árfolyamrés” megjelölés, akkor a felperes szívesen átveszi azt a megjelölést, amelyik az alpereseknek is megfelel.
2.3. Az ellenszolgáltatás költségének a mértéke
A pénzváltási szolgáltatás költségének/díjának/árának értékét a vételi és eladási árfolyamok közötti eltérés adja. Az árfolyamok közötti eltérést lehet fix összegben egy adott napra vonatkozóan kifejezni (vételi árfolyam = 99,5 Ft.; eladási árfolyam = 100,5 Ft.; árfolyamrés = 1 Ft.). Ugyanakkor lehet százalékos formában is kifejezni (vételi árfolyam = 99,5 Ft.; eladási árfolyam = 100,5 Ft.; árfolyamrés = 1%). A pénzügyi szektorban az árfolyamrés értékének %-os formában történő megadása terjedt el, mert így a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatás arány az aktuális árfolyamhoz viszonyítva állandó. A pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatás tehát így független attól, hogy az árfolyam felfele vagy lefele mozdul-e el. Ez egy banküzemi alapelv, amely több ezer éves múltra tekint vissza.
A keresetlevélben hivatkoztunk arra, hogy a teljes hiteldíj mutató (THM) számításának napján az I. rendű alperes saját deviza vételi és deviza eladási árfolyamai között 1%-os árfolyamrés volt. Továbbá az alperesek elismerték a fellebbezési tárgyaláson, hogy a THM-et ennek megfelelően számították ki. Csak a rend kedvéért jegyezzük meg, hogy 1% volt az árfolyamrés a szerződéskötés napján is (2006.11.14.), és ugyanekkora volt az árfolyamrés a hitel folyósításának (2006.11.21.) napján valamint az első törlesztő napon (2006.12.04) is.
A bank tehát ráutaló magatartással nyilvánvalóvá tette, hogy a pénzváltási szolgáltatásért 1%-os ellenszolgáltatást (költséget) számít fel.
A felperesek ezt az állítást nem vitatták. A Legfőbb Ügyész az árfolyamrés mértékét nem vizsgálta.
3. Része-e a pénzváltási szolgáltatás költsége a kölcsönszerződés költségeinek?
A Hpt. 213. § (1) bek. c) pontja szerint a szerződésben fel kellett tüntetni a „szerződéssel kapcsolatos összes” költséget. A kérdés tehát az, hogy vajon a pénzváltási szolgáltatásért felszámított 1%-os értékű költség beletartozik-e a kölcsönszerződés költségei közé?
3.1. Az alperesek álláspontja
Az alperesek érvelése nem terjedt ki erre a kérdésre ebben az eljárásban.
“részét képezte”
Az alperesek azonban kifejtették álláspontjukat egy, a Kúria előtt folyamatban lévő, másik eljárásban. Abban az eljárásban az alperesek azt az álláspontot képviselik, hogy az eltérő deviza vételi és eladási árfolyamok alkalmazása „olyan banki bevétel realizálására nyújt lehetőséget, amely az adósok által igénybe vett deviza kölcsön ellenében fizetendő ellenszolgáltatás részét képezte” (Pfv. 21.247/2012/16. 10. pont).
Az alperesek álláspontja szerint tehát a pénzváltási szolgáltatásért felszámított költség a devizakölcsön részét képezi, ez a költségelem ezért a kölcsönszerződés költségei közé tartozik.
3.2. A Legfőbb Ügyész álláspontja
Legfőbb Ügyész: “nem képezte részét”
A Legfőbb Ügyész vitatja az alperesek fenti álláspontját. A Legfőbb Ügyész álláspontja szerint ugyanis a pénzváltási szolgáltatásért felszámított költség nem(!) része a kölcsönszerződésnek, hanem attól elválik.
A Legfőbb Ügyész szerint a szerződés költségeit a devizában meghatározott törlesztő részlet tartalmazza a pénzváltási szolgáltatásért fizetett költség azonban nem része a devizában meghatározott törlesztő részletnek, mert ez a költség nem a törlesztő részlet összegében, hanem a törlesztő részlet átváltásakor jelentkezik.
A Legfőbb Ügyész még azt is megállapítja, hogy az a kölcsönszerződés szerződés szempontjából „közömbös”, hogy a felperes a kötelezettsége teljesítéséhez szükséges devizaforrást milyen áron tudja beszerezni (Szakvélemény 15. oldal).
3.3. Az alperesek álláspontja helyes és a Legfőbb Ügyész álláspontja téves
a) A magyar törvényi szabályozás
A Hpt. több rendelkezése is utal az szerződéshez kapcsolódó összes költségre. Ezeknek a rendelkezéseknek a szóhasználata azt mutatja, hogy a törvényalkotó tágan értelmezte a „költség” fogalmát és csak példák szintjén nevezte meg az egyes költségek lehetséges elnevezéseit:
210. § (2) A pénzügyi és kiegészítő pénzügyi szolgáltatásra irányuló szerződésben egyértelműen meg kell határozni a kamatot, díjat és minden egyéb költséget…
212. § (2) A teljes hiteldíj a fogyasztó által a kölcsönért fizetendő terhelés, amely tartalmazza a kamatokat, folyósítási jutalékokat és minden egyéb költséget.
213. § ( 1) Semmis az a fogyasztási, lakossági kölcsönszerződés, amelyik nem tartalmazza c) a szerződéssel kapcsolatos összes költséget, ideértve a kamatokat, járulékokat, valamint ezek éves, százalékban kifejezett értékét.
A 41/1997. (III. 5.) Korm. rendelet a betéti kamat, az értékpapírok hozama és a teljes hiteldíj mutató számításáról és közzétételéről (THM-Rendelet) is foglalkozik a szerződéshez kapcsolódó költségekkel. A THM rendelet 8.§ (1) bek. 2 mondata szerint a THM számításánál figyelembe kell venni a pénzügyi intézménynek fizetett költségeket.
THM-Rendelet 8. § (1) …A THM számításánál az ügyfél által a pénzügyi intézménynek fizetett költségeket, valamint a harmadik személynek fizetett költségek közül az ügyfél által felajánlott fedezet értékbecslésének díját és lakásépítéseknél a helyszíni szemlék díját kell figyelembe venni.
A felsorolt rendelkezések alapján nyilvánvaló, hogy a törvényalkotó különös fontosnak tartotta azt, hogy a pénzügyi szerződésekben az összes banki szolgáltatás, valamint a banki szolgáltatásért kért összes ellenszolgáltatás (költség) meg legyen jelölve, függetlenül attól, hogy az adott bank egy költséget „díjnak”, „árnak”, „járuléknak” vagy „árfolyamrésnek” nevezett-e el.
A magyar törvényi rendelkezések szerint tehát fel kellett volna tüntetni a szerződésben a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást (költséget), mert a pénzváltási szolgáltatást az alperesek nyújtják a felperesnek.
b) Európai Unió jogszabályai
A magyar törvények fenti értelmezését támasztja alá az Európai Unió joganyaga is. A pénzügyi szerződésekhez kapcsolódó költségekről már a 87/102/EGK tanácsi irányelv (a fogyasztói hitelmegállapodásokról) is rendelkezett. Ennek az irányelvnek nincs hivatalos magyar fordítása, az alábbiakban német és angol nyelven idézzük.
87/102/EGK tanácsi irányelv 1. cikk (2) bek. d) pont
»Gesamtkosten des Kredits für den Verbraucher”: sämtliche Kosten des Kredits, einschließlich der Zinsen und sonstigen mit dem Kreditvertrag unmittelbar verbundenen Kosten,
‘total cost of the credit to the consumer’ means all the costs of the credit including interest and other charges directly connected with the credit agreement,
A német „unmittelbar verbundenen Kosten” és az angol „directly connected with the credit agreement” szófordulatok arra utalnak, hogy a pénzügyi szerződések összes költségeit azok alapján a pénzügyi szolgáltatások alapján kell meghatározni, amelyek a hitelügylethez „közvetlenül” hozzá vannak kapcsolva. Ennek megfelelően, ha egy kölcsönügyletnek elengedhetetlen része a pénzváltási szolgáltatás, akkor a pénzváltási szolgáltatás költsége „közvetlenül” kapcsolódik a kölcsönügylethez. Emiatt a pénzváltási szolgáltatás költsége része a kölcsönügylet „összes költségének”.
A 87/102/EGK tanácsi irányelvet 2008-ban felváltotta a 2008/48/EK irányelv. Az új irányelv figyelembe vette az elmúlt 30 év jogfejlődését a tagállamokban, és ez alapján kodifikálta az „összes költség” általánosan elismert definícióját:
2008/48/EK irányelv 3. cikk g) pont „a hitel fogyasztó által viselt teljes költsége”: minden költség, ideértve a kamatot, jutalékot, az adókat és bármely olyan egyéb díjat, amelyet a fogyasztónak a hitel-megállapodás vonatkozásában meg kell fizetnie és amelyek a hitelező előtt ismertek, kivéve a közjegyzői költségeket; továbbá a hitel-megállapodáshoz kapcsolódó járulékos szolgáltatások költségei is, különösen a biztosítási díjak, amennyiben ezenfelül egy szolgáltatási szerződés megkötése a hitel megszerzéséhez, vagy a meghirdetett feltételek melletti megszerzéséhez kötelező;
A kodifikált definíció szerint az „összes költség” része minden olyan banki szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatás, amelyiknek az igénybevétele kötelező. Tekintettel arra, hogy az alperesek kötelezővé tették a felperesnek a pénzváltási szolgáltatás igénybevételét, a pénzváltási szolgáltatás költsége a kölcsönszerződés „összes költségei” közé tartozik.
Európai Unió jogszabályai szerint tehát fel kellett volna tüntetni a szerződésben a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást (költséget), mert a pénzváltási szolgáltatás közvetlenül kapcsolódik a kölcsönügylethez, sőt a pénzváltási szolgáltatás igénybevételét az alperesek kötelezővé tették.
c) Transzparencia és átlátható árazás elve
A magyar törvények fenti értelmezését támasztja alá az átlátható árazás elve is. A fogyasztóknak általában nehézséget okoz a pénzügyi jogviszonyokban a szolgáltatások és ellenszolgáltatások összepárosítása. A transzparencia elve azt kívánja megakadályozni, hogy a pénzügy intézmények visszaéljenek ezzel a helyzettel. A transzparencia elve a gyakorlatban akkor érvényesül, ha a bankok átláthatóvá teszik a pénzügyi szolgáltatásaikért felszámított költségeket (ellenszolgáltatásokat).
A transzparencia elve szerint tehát fel kellett volna tüntetni a szerződésben a pénzváltási szolgáltatásért fizetett ellenszolgáltatást (költséget), mert egy fogyasztó számára nem(!) nyilvánvaló, hogy a vételi és eladási árfolyamok megkülönböztetésével egy plusz költség kerül a szerződésekbe, mely költség mértéke a két árfolyam közötti eltérés százalékos értéke.
d) Közömbös-e pénzváltási szolgáltatás költsége?
Közömbös?
Rendkívül furcsa, hogy a Legfőbb Ügyész „közömbösnek” tarja, hogy a felperes milyen áron (költségen) tudja beszerezni a hitel törlesztéséhez szükséges devizát (Szakvélemény 15. oldal). Az alperesek kötelezővé tették a felperesnek, hogy az átváltás díját az alpereseknek fizesse meg. Az alperesek tehát a kölcsön folyósításakor számoltak a pénzváltási szolgáltatásért fizetett költséggel (bevétellel). Az alperesek részéről tehát egyáltalán nem volt közömbös, hogy a felperes kitől szerzi be a hitel törlesztéséhez szükséges devizát. Ennek megfelelően a jogügyletben egyáltalán nem közömbös milyen áron (költségen) nyújtják az alperesek a pénzváltási szolgáltatást.
e) Eredmény
A fentiek alapján a pénzváltási szolgáltatásért felszámított 1%-os értékű költség beletartozik a kölcsönszerződés költségei közé, mert a pénzváltási szolgáltatás a kölcsönszerződés kötelező eleme, erről az alperesek tudtak, ezzel a bevétellel az alperesek számoltak, ez a költségelem azonban a felperes számára nem látható.
4. Mi a jogkövetkezménye, ha a egy költség nincs feltüntetve?
A Hpt. 213. § (1) bek. c) pontja szerint semmis az a kölcsönszerződés, amelyik nem tartalmazza c) a szerződéssel kapcsolatos összes költséget.
Ennek a rendelkezésnek a tényállási része az hogy “nem tartalmazza a szerződéssel kapcsolatos összes költséget“, a jogkövetkezmény, pedig az hogy „semmis”. Ha tehát a tényállás megvalósul, akkor a szerződés semmis. A Hpt. 213. § (1) bek. c) pontja tehát az érintett szerződést teljes mértékben semmisnek nyilvánítja és nem csak a jogszabályba ütköző részét. A Hpt. 213. § (1) bekezdése tehát önmagában rendelkezik a jogkövetkezményről. A Ptk. általános szabályait alkalmazni ezért nem szükséges és nem is lehetséges.
A per tárgyát képező fogyasztási lakossági kölcsönszerződés tehát teljes terjedelmében semmis, mert a pénzváltási szolgáltatás költségét a szerződés nem tartalmazza.
5. Mi lenne a következménye, ha a pénzváltási szolgáltatás nem(!) lenne része a szerződés költségeinek?
Felmerül a kérdés, hogy vajon mi lenne a következménye annak, ha a Legfőbb Ügyésznek lenne igaza és a pénzváltási szolgáltatás nem(!) lenne része a kölcsönügyletnek.
A felek és a Legfőbb Ügyész azt nem vitatják, hogy az alperesek pénzváltási szolgáltatást is nyújtottak. Ha ez a szolgáltatás elválna a kölcsönügylettől, akkor a feleknek a pénzváltási szolgáltatásról külön megállapodást kellett volna kötniük.
“csak írásban”
A szerződéskötés napján hatályos Hpt. szerint a pénzváltási szolgáltatás pénzügyi szolgáltatásnak minősült, amit a pénzügyi intézmények csak írásbeli szerződés alapján nyújthattak (Hpt. 210. § (1) bek.)
Hpt. 210. § (1) A pénzügyi intézmény pénzügyi és kiegészítő pénzügyi szolgáltatásra irányuló szerződést csak írásban vagy minősített elektronikus aláírással ellátott elektronikus okirat formájában köthet.
A felek a hitellel kapcsolatban 2006.11.14. napján írtak alá szerződést egymással. A felek külön pénzváltási szerződést nem kötöttek. Az alperesek külön pénzváltási szerződés megkötésére irányuló igényt nem jeleztek.
Az alperesek a 2006.11.14. napján megkötött szerződést úgy szövegezték meg, hogy abban benne vannak a pénzváltási szolgáltatásra vonatkozó tipikus kötelezettségek. Ezek a kötelezettségek: a vételi árfolyam alkalmazása a hitel folyósításakor és az eladási árfolyam alkalmazása a hitel törlesztésekor. Az alperesek tehát tudtak a szerződés alapján pénzváltási szolgáltatást nyújtani. A szerződésből csak azt hagyták ki, hogy mekkora a pénzváltási szolgáltatás költsége. A 2006.11.14. napján megkötött szerződés tehát a kölcsönügyleten kívül a pénzváltási szolgáltatást is lefedi. Mivel azonban az alperesek nem tüntették fel a pénzváltási szolgáltatásnak a költségét ezért ugyancsak a Hpt. 213. § (1) bek. c) pontját kell alkalmazni.
Fővárosi Törvényszék 43. Pf. 636.553/2012/7. számú jogerős közbenső ítélete nem(!) jogszabálysértő, mert az árfolyamrés azt az ellenszolgáltatást jelöli, amelyiket a felperes fizet az alpereseknek a pénzváltási szolgáltatásért cserébe. A pénzváltási szolgáltatásért fizetett költség része a kölcsönügylet összes költségének, mert pénzváltási szolgáltatás nélkül a kölcsönügyletet teljesíteni nem lehet, az alperesek pedig kötelezővé tették a felperesnek, hogy az alperesektől vegye igénybe a pénzváltási szolgáltatást.
A fentiek alapján, kérem, hatályában fenntartani a Fővárosi Törvényszék 43. Pf. 636.553/2012/7. számú jogerős közbenső ítéletét.
Mellékelten küldöm a Pénzügyi Ismeretterjesztő és Érdek-képviseleti Egyesület weboldalán megjelent cikkeket a Legfőbb Ügyész szakvéleményével kapcsolatban. Ezeknek a cikkeknek a tartalmára hivatkozom.
This entry was posted on 2013. június 3. hétfő at 5:55 de. and is filed under Bank.	You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Responses are currently closed, but you can trackback from your own site.

matches:
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria
Pf. 636
Pf. 636
Kúria
Pf. 636
Pf. 636