text:
– PF képviseletében J. Ferry BL és R. Munro SC, D. Rudden és E. Rudden solicitors megbízásából,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat) 26. cikke (1) bekezdésének az értelmezésére irányul.
2 E kérelmet a Lietuvos Respublikos generalinis prokuroras (a Litván Köztársaság főügyésze, a továbbiakban: Litvánia főügyésze) által a PF‑fel szembeni büntetőeljárás céljából 2014. április 18‑án kibocsátott európai elfogatóparancs Írországban való végrehajtásának keretében terjesztették elő.
(10) Az európai elfogatóparancs szabályozása a tagállamok közötti nagy fokú bizalomra épül. Végrehajtása csak abban az esetben függeszthető fel, ha a tagállamok egyike súlyosan és tartósan megsérti az [EU] 6. [cikk] (1) bekezdésében rögzített alapelveket, és ezt a Tanács a Szerződés 7. cikkének (1) bekezdése szerint, az [EU] 7. cikkének (2) bekezdésében rögzített következményekkel megállapítja.”
7 A European Arrest Warrant Act 2003‑nak (az európai elfogatóparancsról szóló 2003. évi ír törvény) az alapjogvitára alkalmazandó változata (a továbbiakban: EAW Act) ültette át a 2002/584 kerethatározatot az ír jogba. Az EAW Act 2. cikke (1) bekezdésének első albekezdése kimondja:
9 2014. április 18‑án a Litvánia főügyésze által kibocsátott európai elfogatóparancs alapján kérték PF átadását az általa állítólagosan 2012‑ben elkövetett, ezen ügyész által „fegyveres rablásnak” minősített cselekmények miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából.
10 PF keresetet indított a High Court (felsőbíróság) előtt ezen európai elfogatóparancs érvényességének vitatása céljából, többek között arra hivatkozva, hogy Litvánia főügyésze nem a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „igazságügyi hatóság”.
11 Ezen állítás alátámasztására PF egy litván ügyvéd jogi véleményére támaszkodott, melyből kitűnik többek között, hogy a Litván Köztársaság alkotmányának 109. cikke értelmében az igazságszolgáltatás e tagállamban kizárólag a bíróságok hatáskörébe tartozik. A főügyész a legmagasabb beosztású ügyész Litvániában. A főügyész ügyészi jogállással rendelkezik, és mind a végrehajtó hatalmi ágtól, mind a bírósági hatalmi ágtól független. Az ügyészekkel kapcsolatban ezen alkotmány 118. cikke kimondja, hogy az ügyészek feladata a nyomozás szervezése és irányítása, valamint a vádemelés. Mindazonáltal a Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (a Litván Köztársaság alkotmánybírósága) ítélkezési gyakorlata szerint az ügyész nem végez igazságszolgáltatást, és a rá háruló nyomozati szakaszban sem lát el az igazságszolgáltatáshoz kapcsolódó feladatokat.
12 Ilyen körülmények között a High Court (felsőbíróság) az ír központi hatóságon keresztül Litvánia főügyészéhez fordult annak érdekében, hogy információt kapjon ezen ügyész „igazságügyi hatóság” minőségét illetően, különös tekintettel a 2016. november 10‑i Poltorak ítéletre (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858) és 2016. november 10‑i Özçelik ítéletre (C‑453/16 PPU, EU:C:2016:860).
13 Litvánia főügyésze az alábbi választ adta:
14 2017. február 27‑én a High Court (felsőbíróság) kimondta, hogy Litvánia főügyésze a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatóság”, és elrendelte PF átadását.
15 2017. október 20‑i ítéletében a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság, Írország) elutasította PF‑nek a High Court (felsőbíróság) ítéletével szemben benyújtott fellebbezését, és megerősítette, hogy Litvánia főügyésze e rendelkezés szerinti „igazságügyi hatóság”.
16 A kérdést előterjesztő bíróság, a Supreme Court (legfelsőbb bíróság, Írország) engedélyezte jogorvoslat előterjesztését a Court of Appeal (fellebbviteli bíróság) ítélete ellen.
17 Tekintettel a Bíróságnak a 2016. június 29‑i Kossowski ítéletből (C‑486/14, EU:C:2016:483), 2016. november 10‑i Poltorak ítéletből (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858), a 2016. november 10‑i Özçelik ítéletből (C‑453/16 PPU, EU:C:2016:860) és a 2016. november 10‑i Kovalkovas ítéletből (C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861) fakadó ítélkezési gyakorlatára, e bíróság arra keres választ, hogy Litvánia főügyésze a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „igazságügyi hatóságnak” minősíthető‑e.
18 Közelebbről, a Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az ilyen minősítés attól függ, hogy az érintett jogalany valamely tagállam büntető igazságszolgáltatásában részt vevő hatóságnak minősül‑e. Márpedig az említett ítélkezési gyakorlat nem nyújt világos támpontokat annak meghatározásához, hogy valamely jogalany igazságszolgáltatást végez vagy a tagállam jogrendjében részt vesz az igazságszolgáltatásban.
19 E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy tekintettel arra a tényre, hogy az „igazságügyi hatóság” fogalma az uniós jogban önálló fogalomnak minősül, annak meghatározása érdekében, hogy Litvánia főügyésze részt vesz‑e az igazságszolgáltatásban, kizárólag az érintett tagállam nemzeti jogára kell‑e támaszkodni. E bíróság továbbá arra kíván választ kapni, hogy a peres eljárás előtti vizsgálatok és a bűncselekmények ügyében történő vádemelés elégséges mértékben kapcsolódik‑e az igazságszolgáltatáshoz annak érdekében, hogy az ügyész, aki ezt végzi, de aki a nemzeti jogrendszer szerint a bíróságtól független, „igazságügyi hatóságnak” minősülhessen a 2002/584 kerethatározat 6. cikke (1) bekezdése értelmében.
20 E körülmények között a Supreme Court (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1) Azon kritériumok alapján kell‑e eldönteni, hogy [a 2002/584 kerethatározat] 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a »kibocsátó igazságügyi hatóságként« kijelölt ügyész az e rendelkezésben szereplő önálló értelmezése szerint igazságügyi hatóságnak minősül‑e, hogy [elsősorban] az ügyész független a végrehajtó hatalomtól és [másodsorban] saját jogrendszerében úgy tekintik, hogy igazságszolgáltatást végez vagy részt vesz az igazságszolgáltatásban?
2) Amennyiben nem, melyek azok a kritériumok, amelyek alapján valamely nemzeti bíróságnak el kell döntenie, hogy az az ügyész, akit a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése alapján »kibocsátó igazságügyi hatóságként« kijelöltek, »igazságügyi hatóságnak« minősül‑e e rendelkezés szerint?
3) Amennyiben a kritériumok magukban foglalnak egy olyan követelményt, miszerint az ügyésznek igazságszolgáltatást kell végeznie vagy részt kell vennie az igazságszolgáltatásban, e követelményt a saját jogrendszerében betöltött szerepe alapján kell‑e meghatározni, vagy bizonyos objektív kritériumok alapján? Amennyiben objektív kritériumok alapján, akkor melyek ezek a kritériumok?
4) [Litvánia főügyésze] igazságügyi hatóság‑e [2002/584 kerethatározat] 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalom önálló értelmezése szerint?”
21 Együttesen vizsgálandó kérdéseivel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő „kibocsátó igazságügyi hatóság” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az kiterjed valamely tagállam főügyészére, aki miközben a bírói hatalomtól szervezetileg független, hatáskörrel rendelkezik a vádemelésre és független a végrehajtó hatalomtól.
22 Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy mind a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elve, mind pedig a köztük fennálló kölcsönös bizalmon alapuló kölcsönös elismerés elve alapvető jelentőséggel bír az uniós jogban, mivel lehetővé teszik egy belső határok nélküli térség létrehozását és fenntartását. Pontosabban a kölcsönös bizalom elve, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében mindegyik államtól megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat (2018. július 25‑i Minister for Justice and Equality ítélet [Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai], C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23 Közelebbről, a 2002/584 kerethatározatot illetően, annak (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének.
24 Ezen elv a kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében jut érvényre, amely kimondja azon szabályt, miszerint a tagállamok minden európai elfogatóparancsot az említett elv alapján és az említett kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre. A végrehajtó igazságügyi hatóságok tehát főszabály szerint kizárólag az e kerethatározat 3., 4. és 4a. cikkében kimerítően felsorolt indokok alapján tagadhatják meg az ilyen elfogatóparancs végrehajtását. Továbbá az európai elfogatóparancs végrehajtását kizárólag az e kerethatározat 5. cikkében korlátozottan előírt feltételek egyikének lehet alárendelni. Következésképpen, míg az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, a végrehajtás megtagadása kivételként tekintendő, amelyet szigorúan kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑i Minister for Justice and Equality ítélet [Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai] C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25 Mindazonáltal a kölcsönös elismerés elve feltételezi, hogy kizárólag a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése értelmében vett európai elfogatóparancsokat kell a kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően végrehajtani. Márpedig e cikkből kitűnik, hogy az ilyen elfogatóparancs „igazságügyi hatósági határozatnak” minősül, melyhez az szükséges, hogy azt az e kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatóság” bocsássa ki (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Poltorak ítélet, C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 28. pont; 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 29. pont).
26 Az említett kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a kibocsátó igazságügyi hatóság a kibocsátó tagállamnak az az igazságügyi hatósága, amely ezen állam joga szerint az európai elfogatóparancs kibocsátására illetékes.
27 Noha az eljárási autonómia elvének megfelelően a tagállamok a nemzeti joguk alapján kijelölhetik az európai elfogatóparancs kibocsátására illetékes „igazságügyi hatóságot”, e fogalom jelentése és hatálya nem hagyható az egyes tagállamok értékelésére (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Poltorak ítélet, C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 30. és 31. pont; 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 31. és 32. pont).
28 Az említett fogalom az Unió egészében önálló és egységes értelmezést követel meg, figyelembe véve – a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően – egyúttal a 2002/584 kerethatározat 6. cikke (1) bekezdésének szövegét, kontextusát, valamint az e kerethatározattal elérni kívánt célkitűzést (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Poltorak ítélet, C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 32. pont; 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 33. pont).
29 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy az e rendelkezésben szereplő „igazságügyi hatóság” kifejezés nem szorítkozik kizárólag a tagállami bírák vagy bíróságok kijelölésére, hanem azt úgy kell érteni, mint amely tágabb értelemben kijelöli az ezen állam büntető igazságszolgáltatásában részt vevő hatóságokat is, eltérően többek között a minisztériumoktól vagy rendőrségektől, amelyek a végrehajtó hatalomba tartoznak (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Poltorak ítélet, C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858, 33. és 35. pont; 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 34. és 36. pont).
30 Ebből következik, hogy a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „igazságügyi hatóság” fogalma magában foglalhatja valamely tagállam azon hatóságait is, amelyek anélkül, hogy feltétlenül bírák vagy bíróságok volnának, részt vesznek ezen állam büntető igazságszolgáltatásában.
31 Ezen értelmezést megerősíti egyrészt a 2002/584 kerethatározat 6. cikke (1) bekezdésnek kontextusa. E tekintetben rá kell mutatni, hogy ez utóbbi a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés egyik eszköze, amely nem csupán a büntetőbíróságok jogerős határozatainak kölcsönös elismerésére vonatkozik, hanem szélesebb körben a tagállamok igazságügyi hatóságai által büntetőeljárás keretében elfogadott határozatokra, ideértve ezen eljárás vádképviseletre vonatkozó szakaszát.
32 A büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés ugyanis az Európai Unió létrehozásáról szóló szerződésnek a 2002/584 kerethatározat jogi alapját képező 31. cikkében előírt formában többek között a tagállamok igazságügyi hatóságai közötti együttműködésre irányult, mind az eljárás, mind a határozatok végrehajtása terén.
33 A tágan értelmezendő „eljárás” kifejezés kiterjedhet a büntetőeljárás egészére, vagyis a büntetőpert megelőző szakaszra, magára a büntetőperre és a bűncselekmény elkövetésében elmarasztalt személlyel szemben a büntetőbíróság által hozott jogerős határozat végrehajtási szakaszára.
34 Ezen értelmezést erősíti meg az Európai Unió létrehozásáról szóló szerződés 31. cikkét felváltó EUMSZ 82. cikk (1) bekezdésének d) pontja, amely már azt is pontosítja, hogy a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés a büntetőeljárások keretében és a határozatok végrehajtása terén a tagállamok igazságügyi vagy annak megfelelő hatóságai közötti együttműködésre vonatkozik.
35 Másrészt ugyancsak a fenti értelmezést erősíti meg a 2002/584 kerethatározat célja is, mivel az arra irányul – ahogyan az a kerethatározat (5) preambulumbekezdéséből kitűnik –, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásán nyugvó rendszert alakítson ki mind az ítélethozatal előtti, mind az azt követő szakaszban.
36 Ugyanis a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadása egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése révén az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy elősegítse az Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagy fokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia, a kölcsönös elismerés elvének megfelelően (2017. december 22‑i Ardic ítélet, C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, 69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37 Az európai elfogatóparancs kibocsátása tehát – ahogyan azt e kerethatározat 1. cikkének (1) bekezdése előírja – két különböző célra irányulhat. Ezen elfogatóparancs kibocsátására sor kerülhet akár a kibocsátó tagállamban büntetőeljárás lefolytatása érdekében, akár ugyanezen tagállamban szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása érdekében (lásd ebben az értelemben: 2010. október 21‑i B ítélet, C‑306/09, EU:C:2010:626, 49. pont).
38 Ennélfogva, mivel az európai elfogatóparancs megkönnyíti az ítéletet megelőzően hozott, a büntetőeljárás lefolytatására vonatkozó igazságügyi határozatok szabad mozgását, meg kell állapítani, hogy azon hatóságok, amelyek a nemzeti jog alapján ilyen határozat meghozatalára illetékesek, az említett kerethatározat hatálya alá tartozhatnak.
39 A jelen ítélet 29–38. pontjában kifejtettekből következik, hogy az ügyészhez hasonló hatóság, amely a büntetőeljárás keretében a bűncselekmény elkövetésével gyanúsított személlyel szemben eljárásra jogosult e személy bíróság elé állítása érdekében, az érintett tagállam igazságszolgáltatásában részt vevő hatóságnak kell tekinteni.
40 A jelen ügyben a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, hogy Litvánia főügyésze jelentős szerepet játszik e tagállamban a büntetőeljárás lefolytatásában.
41 E tekintetben, ahogyan azt a Litván Köztársaság írásbeli észrevételeiben jelezte, a Litván Köztársaság alkotmánya 118. cikkének megfelelően az ügyészség feladata többek között a nyomozás szervezése és irányítása, valamint a vádemelés. A Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas (a Litván Köztársaság alkotmánybírósága) ítélkezési gyakorlata szerint e hatáskör kizárólag az ügyészséget illeti meg. Ezért ezekből az információkból az következik, hogy általánosságban véve Litvánia főügyészének feladata a büntetőeljárás keretében az, hogy megteremtse az előfeltételeket e tagállam büntetőbíróságai számára a bírói hatalom gyakorlásához.
42 E körülmények között Litvánia főügyésze az érintett tagállam büntető igazságszolgáltatásában részt vevő hatóságnak tekinthető.
43 Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/584 kerethatározat célja a szuverén államok közötti hagyományos együttműködési rendszer felváltására szolgáló, közvetlenül az igazságügyi hatóságok közötti egyszerűsített átadási rendszer létrehozása, amely rendszer – a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének térségében a büntetőügyekben hozott bírósági határozatok szabad mozgásának biztosítása céljából – maga után vonja a politikai hatalom bevonását és értékelését (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 41. pont).
44 Ennek keretében, amikor az európai elfogatóparancs kibocsátása azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása végett a keresett személyt elfogja és átadja, e személy számára az eljárás kezdeti szakaszában már biztosítani kellett az eljárási garanciákat és alapvető jogokat, amelyek védelmét a kibocsátó tagállamnak az alkalmazandó nemzeti jog alapján, többek között nemzeti elfogatóparancs elfogadása céljából biztosítania kell (2016. június 1‑jei Bob‑Dogi ítélet, C‑241/15, EU:C:2016:385, 55. pont).
45 Az európai elfogatóparancs rendszere ily módon a keresett személyt megillető eljárási jogok és alapvető jogok kétszintű védelmét tartalmazza, mivel a nemzeti bírósági határozat – mint amilyen egy nemzeti elfogatóparancs – elfogadása során első szinten biztosított bírósági védelemhez hozzájárul az a bírósági védelem, amelyet az európai elfogatóparancs kibocsátása során második szinten kell biztosítani, amely elfogatóparancs kibocsátására adott esetben az említett nemzeti bírósági határozat elfogadását követően rövid határidőn belül sor kerülhet (2016. június 1‑jei Bob‑Dogi ítélet, C‑241/15, EU:C:2016:385, 56. pont).
46 Az olyan intézkedést illetően, amely az európai elfogatóparancs kibocsátásához hasonlóan sértheti az érintett személynek az Európai Unió Alapjogi Chartájának 6. cikkében rögzített szabadsághoz való jogát, e védelem magában foglalja, hogy a hatékony bírói jogvédelemhez kapcsolódó követelményeknek megfelelő határozatot hozzanak, legalább az említett védelem egyik szintjén.
47 Ebből következik, hogy amikor a kibocsátó tagállam az európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó hatáskört az e tagállam igazságszolgáltatásában részt vevő olyan hatóságra bízza, amely nem valamely bíró vagy bíróság, a nemzeti bírósági határozatnak – mint amilyen a nemzeti elfogatóparancs – meg kell felelnie az ilyen követelményeknek.
48 Így e követelmények teljesítése teszi lehetővé a végrehajtó igazságügyi hatóság számára annak biztosítását, hogy büntetőeljárás lefolytatása céljából európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozat bírósági felülvizsgálatnak alávetett nemzeti eljáráson alapul, és hogy az e nemzeti elfogatóparanccsal érintett személy számára biztosítottak az ilyen jellegű határozatok elfogadásához kapcsolódó garanciák, különösen a 2002/584 kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésében szereplő alapvető jogokból és alapvető jogelvekből eredő garanciák.
49 Az érintett személy jogai védelmének a jelen ítélet 45. pontjában említett második szintje magában foglalja, hogy az illetékes igazságügyi hatóság az európai elfogatóparancs kibocsátásához a nemzeti jognak megfelelően ellenőrzi többek között az e kibocsátáshoz szükséges feltételek fennállását, és megvizsgálja azt a kérdést, hogy az egyes esetek sajátosságaira tekintettel az említett kibocsátás arányos‑e (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 47. pont).
50 Ugyanis a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „kibocsátó igazságügyi hatóság”, vagyis az európai elfogatóparancs kibocsátásáról végső soron határozatot hozó jogalany feladata a védelem e második szintjének biztosítása, még akkor is, ha ezen európai elfogatóparancs valamely bíró vagy bíróság által hozott nemzeti határozaton alapul.
51 Így a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „kibocsátó igazságügyi hatóságnak” képesnek kell lennie e feladat objektív módon való ellátására, figyelembe véve minden terhelő és mentő körülményt, anélkül, hogy ki volna téve azon kockázatnak, hogy határozathozatali jogköre különösen a végrehajtó hatalom részéről külső utasításoknak volna kitéve, oly módon, hogy semmilyen kétség nem férhet ahhoz, hogy az európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozat e hatóságtól származik, nem pedig az említett hatalomtól (lásd ebben az értelemben: 2016. november 10‑i Kovalkovas ítélet, C‑477/16 PPU, EU:C:2016:861, 42. pont).
52 Következésképpen a kibocsátó igazságügyi hatóságnak biztosítékot kell, hogy tudjon adni a végrehajtó igazságügyi hatóság számára arra vonatkozóan, hogy a kibocsátó tagállam bírósági rendszere által nyújtott garanciákra tekintettel függetlenül jár el az európai elfogatóparancs kibocsátásával járó feladatok ellátása során. E függetlenség megköveteli a jogállásra és a szervezetre vonatkozó olyan szabályok fennállását, melyek képesek biztosítani, hogy a kibocsátó igazságügyi hatóság az ilyen elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozat meghozatala keretében ne legyen kitéve azon kockázatnak, hogy többek között a végrehajtó hatalomtól származó egyedi utasításnak van alávetve.
53 Emellett, amikor a kibocsátó tagállam joga az európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó hatáskört az e tagállam igazságszolgáltatásában részt vevő olyan hatóságra bízza, amely maga nem valamely bíró vagy bíróság, az ilyen elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozatnak és különösen az ilyen határozat arányos jellegének az említett tagállamban olyan bírósági jogorvoslat alá rendelhetőnek kell lennie, amely teljes mértékben megfelel a hatékony bírói jogvédelem követelményeinek.
54 A jelen ügyben a litván kormány írásbeli észrevételeiből kitűnik, hogy Litvániában az európai elfogatóparancs kibocsátásának felelőssége végső soron Litvánia főügyészére hárul, aki az átadni kért, érintett személy ügyét vizsgáló ügyész kérésére jár el. A rá bízott hatáskörök keretében Litvánia főügyésze ellenőrzi, hogy teljesülnek‑e az európai elfogatóparancs kibocsátásának feltételei, különösen azt, hogy létezik‑e ezen személy letartoztatását elrendelő, végrehajtható bírósági határozat, amely határozatot a litván jog értelmében valamely bíróságnak vagy vizsgálóbírónak kell meghoznia.
55 A litván kormány írásbeli észrevételeiben azt is jelezte, hogy feladatuk ellátása során a litván ügyészségek a Litván Köztársaság alkotmányának, közelebbről annak 118. cikkének harmadik bekezdése és a Lietuvos Respublikos prokuratūros įstatymas (a Litván Köztársaság ügyészségéről szóló törvény) rendelkezései által biztosított függetlenséget élveznek. Mivel Litvánia főügyésze ügyészi jogállással rendelkezik, részesül e függetlenségben, ami lehetővé teszi számára, hogy feladatai ellátása során többek között a végrehajtó hatalom részéről érkező külső befolyástól mentesen járjon el, többek között azon döntés meghozatalakor – ahogyan a jelen ügyben is –, hogy a büntetőeljárás lefolytatása céljából európai elfogatóparancsot adjon ki. E tekintetben e főügyész köteles ügyelni az érintett személyek jogainak tiszteletben tartására is.
56 E tényekre tekintettel úgy tűnik, hogy Litvánia főügyésze a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „kibocsátó igazságügyi hatóságnak” minősíthető, mivel – ahogyan ez a jelen ítélet 42. pontjából kitűnik – az e tagállambeli jogállása nem csupán tevékenységének objektív ellátását biztosítja, hanem a végrehajtó hatalomtól való függetlenségének garanciáját is nyújtja az európai elfogatóparancs kibocsátása keretében. Ugyanakkor a Bíróság rendelkezésére álló tények nem teszik lehetővé annak eldöntését, hogy e főügyész európai elfogatóparancs kibocsátására vonatkozó határozatai olyan kereset tárgyát képezhetik‑e, amely teljes mértékben megfelel a hatékony bírói jogvédelemhez kapcsolódó követelményeknek, aminek megvizsgálása a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
57 A fenti megfontolások összességére tekintettel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a 2002/584 kerethatározat 6. cikkének (1) bekezdésében szereplő „kibocsátó igazságügyi hatóság” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az kiterjed valamely tagállam főügyészére, aki, miközben a bírói hatalomtól szervezetileg független, hatáskörrel rendelkezik a vádemelésre, és akinek az e tagállambeli jogállása a végrehajtó hatalomtól való függetlenségének garanciáját nyújtja az európai elfogatóparancs kibocsátása keretében.

matches: bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
Előzetes letartóztatás - Lőrik Ügyvédi Iroda - Lőrik Ügyvédi Iroda
Előzetes letartóztatás – Lőrik Ügyvédi Iroda
Az előzetes letartóztatás elrendelésének feltételei
Az előzetes letartóztatást a nyomozati szakban az ügyész indítványára a nyomozási bíró, a vádemelés után az eljáró bíróság rendeli el. Az előzetes letartóztatásnak létezik egy úgynevezett általános feltétele. Ezt nevezzük alapos gyanúnak. Ennek hiányában a bíróság már az úgynevezett különös feltételek meglétét sem vizsgálja.
A Büntetőeljárásról szóló törvény 129. §-a szerint a terhelt előzetes letartóztatásának szabadságvesztéssel büntetendő bűncselekmény miatt folytatott eljárásban (a nyomozás elrendelésétől) bírói döntés alapján, akkor van helye, ha az alábbi különös feltételek közül legalább egy megállapítható.
Az előzetes letartóztatás általános feltétele
– Az alapos gyanú:
Az előzetes letartóztatás általános feltétele (Be. 129.§ (2) a.pont). Egyrészt annak az alapos gyanúja, hogy bűncselekmény történt, másrészt annak az alapos gyanúja, hogy a bűncselekményt a gyanúsított követte el. Egy gyanú akkor alapos, amennyiben 50 százaléknál nagyobb a valószínűsége annak, hogy történt bűncselekmény és azt a gyanúsított követte el. Amennyiben nem áll rendelkezésre hiteltérdemlő bizonyíték, amiből a fentiekre lehetne következtetni, illetve a rendelkezésre álló bizonyítékokat törvénytelenül szerezték be, úgy nem állapítható meg az alapos gyanú. Az alapos gyanút pedig közölni kell a gyanúsítottal. Minél inkább halad előre a büntetőeljárás, annál inkább vizsgálandó a gyanú erőssége.
– Fiatalkorú gyanúsítottak esetén a bűncselekmény különösen nagy tárgyi súlya:
Ez nem csupán akkor állapítható meg, ha a gyanúsításban szereplő bűncselekményre a Btk. súlyos büntetés kiszabását is lehetővé tesz, hanem akár akkor is, ha például a bűncselekményt a fiatalkorú például bűnszervezetben követte el, esetleg számos más büntetőeljárás hatálya alatt vagy bűnszervezetben, stb. A bűncselekmény különös tárgyi súlyát a bíróságnak minden esetben meg kell indokolnia.
Az előzetes letartóztatás különös feltételei
Ha a gyanúsított, miután bűncselekményt követett el, korábbi lakóhelyét, tartózkodási helyét megváltoztatja, szokásos életterét elhagyja, ismeretlen helyre költözik, esetleg megválik korábbi munkahelyétől és a hatóságok számára elérhetetlenné válik, akkor abból a hatóságok nagy valószínűséggel arra fognak következtetni, hogy mindezt azért tette, hogy a hatóságok számára elérhetetlenné váljon. Nyilvánvalóan nincs erről szó, ha a fenti magatartások valamelyikére más okból került sor és ezt a tényt bizonyítani vagy valószínűsíteni is képes (például igazolja hogy az elutazását már jóval korábban eltervezte). Nem tekinthetőek szökésnek a fenti magatartások akkor sem, ha a gyanúsított, miután tudomást szerzett arról, hogy a hatóságok vele szemben büntetőeljárást kívánnak folytatni, önként jelentkezik a hatóságoknál. Megalapozhatja a szökés veszélyét, ha a büntetőeljárás alatt vele szemben újabb, szabadságvesztéssel büntetendő szándékos bűncselekmény miatt eljárás indult.
Az előzetes letartóztatás végrehajtása:
A nyomozási bíró előzetes letartóztatást elrendelő határozata ellen az jelenthet be fellebbezést, akivel a határozatot közölték. A kihirdetés útján közölt határozat elleni fellebbezést a kihirdetés után nyomban be kell jelenteni. Ha a terhelt a határozat kihirdetésén nem vett részt, a fellebbezését az üléstől számított három napon belül jelentheti be. A kézbesítés útján közölt határozat ellen a fellebbezést a terhelt a kézbesítéstől számított három napon belül jelentheti be. A fellebbezést a törvényszék másodfokú tanácsa tanácsülésen bírálja el. Az előzetes letartóztatás a fellebbezésre tekintet nélkül végrehajtható.
Ha a vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás tartama hat hónapot meghalad, és az elsőfokú bíróság még nem hozott ügydöntő határozatot, az elsőfokú bíróság, ha pedig egy évet meghalad, a másodfokú bíróság az előzetes letartóztatás indokoltságát hivatalból felülvizsgálja. A vádirat benyújtása után elrendelt vagy fenntartott előzetes letartóztatás indokoltságát 1 év után a másodfokú bíróság, ha az eljárás harmadfokú bíróság előtt folyik, a harmadfokú bíróság legalább hathavonta felülvizsgálja.
Az előzetes letartóztatás megszüntetése után, az előzetes letartóztatásért kártalanítás jár az alábbi esetekben:
ha a nyomozást a törvényben meghatározott okból szüntették meg,
ha a bíróság a terheltet felmentette vagy nem szabott ki büntetést,
az eljárást a törvényben meghatározott okból szüntette meg.
A kártalanítási igény előterjesztésének határideje hat hónap . A határidőt a jogerős nyomozást megszüntető határozat, felmentő ítélet, megszüntető végzés vele történő közlésétől kell számítani. A kérelemben meg kell jelölni a kártalanítási igény összegét, az igényt megalapozó bizonyítékokat, és csatolni kell az igényt alátámasztó okiratokat. Ha a nyomozást megszüntették, a kártalanítási igényt annál a bíróságnál kell előterjeszteni, amely az előzetes letartóztatást elrendelte. Előfordulhat, hogy a terhelt a kártalanítási eljárás lefolytatása, vagy igényének előterjesztése előtt meghal. Ebben az esetben örököse az eljárás folytatását kérheti, illetőleg a határidőn belül kártalanítási igényt terjeszthet elő. Az eljárást az iratok átküldése után polgári bíróság folytatja le a Polgári perrendtartás szabályai szerint. A perben felperesként a terhelt (örökös), alperesként a Magyar Állam képviseletében az igazságügyért felelős miniszter vesz részt.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Egymásra torlódnak az igazságszolgáltatás megoldatlan problémái - Beszélgetés Darák Péter főbíróval | hírek | Jogi Fórum
Egymásra torlódnak az igazságszolgáltatás megoldatlan problémái - Beszélgetés Darák Péter főbíróval
Mindig újabb rendbetételre váró terület kerül elő az igazságszolgáltatásban, amelyet túl sokáig hagytak magára, így egymásra torlódnak megoldatlan problémái - mondta Darák Péter, a Kúria elnöke, aki szerint ennek a hatalmi ágnak a kelet- és közép-európai régióban sok esetben egészen másféle nehézségekkel kell szembenéznie, mint a sok évtizede működő nyugati demokráciákban.
A magyar igazságszolgáltatásban a legutóbb élesen felvetődő problémás terület - amely jól láthatóan anyagilag és szakmailag is évek óta elhanyagolt - a szakértői intézményhálózat. Ha túlterhelt szakértő miatt kell várakozniuk egy eljárás részvevőinek, az éppúgy a per elhúzódásához, adott esetben súlyos, erőszakos bűncselekményekkel vádolt emberek előzetes letartóztatásának - közfelháborodást kiváltó - megszüntetéséhez vezet, mintha bármely más körülmény miatt késlekedik az ügy lezárása - mondta a főbíró.
Az igazságszolgáltatás sokszereplős rendszer, amelyben a folyamat minden részvevőjének hozzávetőleg hasonló színvonalon kell tudnia teljesíteni, és egyetlen szűk keresztmetszet lelassíthatja az egész folyamatot. Ezért nem szabad az igazságszolgáltatás egyetlen elemét sem elhanyagolni - fűzte hozzá Darák Péter, megjegyezve azt is: többnyire nem csupán finanszírozási kérdésekről van szó.
Egy jól működő szakértői rendszer nélkülözhetetlen a jogállami igazságszolgáltatáshoz, és ennek nem csak finanszírozási feltételei vannak. Az eljárások szereplői nem egyszer azzal szembesülnek, hogy hiányzik egy-egy területen a jól kidolgozott szakértői módszertan, a működés átgondolt rendje.
Hasonló problémákat tárt fel az utóbbi időben az Országos Bírói Tanács a bírák részvételével működő fegyelmi bíróságok működésében, és érzékelhető az is, hogy az igazságszolgáltatás nyilvánosságával sem mindenki elégedett - jegyezte meg a Kúria elnöke.
Darák Péter szerint különböző szakmai szervezetek jelzései alapján egyértelmű, hogy megérett az idő a bírósági nyilvánosság szabályainak újragondolására.
Vajon helyes-e az a szabályozás, amely bizonyos helyzetekben drasztikus korlátozások árán védi a személyes adatokat vagy engedhető nagyobb nyilvánosság? - vetette fel a főbíró, aki szerint nemzetközi összehasonlításban, de a józan ész alapján is indokolatlannak tűnik például a jogi személyek elnevezésének anonimizálása csakúgy, mint a már jogszerűen ismertté vált más nevek újbóli védelme.
A magyar szabályozás által megkövetelt túlzott anonimizálás egyébként is értelemzavaróvá teheti az adott közlést, ugyanúgy, mint ahogy gyakran abszurddá válik például egy rendőrségi fotó, videó is, amelynek minden szereplője, hatósági személy és feltételezett elkövető egyaránt ki van takarva - vélekedett a főbíró.
Arra a felvetésre, hogy mindezek ellenére a Kúria tavaly őszi jogegységi döntése megerősítette, az intézkedő rendőrökről készült felvételek csak beleegyezésükkel hozhatók nyilvánosságra, a főbíró kiemelte: a jelenlegi szabályozás alapján csak ez lehet a gyakorlat. A probléma többféle fontos alapjogot is érint, ezért a helyzeten törvénymódosítással lehet változtatni.
A napokban született egy alkotmánybírósági döntés, amely egyebek mellett az igazságszolgáltatási vezetők döntéseivel - például pályázatok eredménytelenné nyilvánításával - kapcsolatos indoklási kötelezettséggel is foglalkozott. Erről Darák Péter azt mondta: természetes jogállami követelmény a döntések feltételrendszerének teljes nyilvánossága, és ennek a Kúria eddig is megfelelt. Az elmúlt időszakban a legfelsőbb bírói fórumon egy pályázatot nyilvánítottak eredménytelennek - a nyugdíjazások nyomán 20 helyet pályáztattak, majd ezt 13-ra kellett módosítani -, de ennek nyilvánosan indokát is adták, néhány hónap alatt ugyanis kétszer változtak a bírák nyugdíjszabályai.
A Velencei Bizottság kritikái nyomán a kormány által indítványozott alkotmányossági vizsgálat eredményéről szólva a főbíró kiemelte: a Kúria számára nagy jelentőségű, hogy az Alkotmánybíróság az alsóbb fokú bíróságokra kötelező jogegységi döntésben nem talált kivetnivalót. Kérdésre válaszolva hozzátette: bár a Velencei Bizottság szerint sérti a bírói függetlenséget ez a jogintézmény, Európában nem ismeretlen, főként keletebbre, a volt kommunista országokban. Igaz, Nyugat-Európára nem jellemző, ott ugyanis "a hosszabb történeti fejlődés már a hazai jogegységi határozat kötelező érvényéhez hasonló tekintéllyel ruházta fel a legfelsőbb bírói fórumok döntéseit", és ezért nincs szükség formális eszközökre ahhoz, hogy a jogegység felett őrködő legfelsőbb bíróságok határozatai az egész bírósági rendszerben érvényesüljenek.
A Kúria elnöke felvette a kapcsolatot a posztkommunista régió főbíráival, és ez alapján úgy látja, hogy Közép- és Kelet-Európában az igazságszolgáltatás problémái egészen más jellegűek mint Nyugat-Európában. A közjogi helyzete sokkal kevésbé beágyazott, körülhatárolt, a legfelsőbb bírói fórumok illeszkedése az alkotmányos rendszerhez még nem annyira kiérlelt, mint a nagy múltú demokráciákban, és sok múlik azon is, hogy a harmadik hatalmi ágnak milyen képet sikerül kialakítania magáról a társadalomban.
Még olyan kelet-európai ország is van, ahol a Legfelsőbb Bíróság elnökétől elvették a fizetése kétharmadát, a többit kollégái dobják össze szolidaritásból - említette meg. A jogállami mechanizmusok megszilárdulásához ugyanakkor a szerencsésebb történelmi fejlődésű nyugat-európai államokban is hosszú, rögös út vezetett - fűzte hozzá Darák Péter.

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Bíróság


text:
GVH - Vj-92/2001
Vj-92/2001
2. Kf. 27. 383/2003/5. szám
A Fővárosi Ítélőtábla az ASA Környezetvédelem és Hulladékgazdálkodás Magyarország Kft. (Gyál) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen versenyügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében - amely perbe a Fővárosi Közterület Fenntartó Rt. (Budapest) az alperes pernyertessége érdekében beavatkozott, a Fővárosi Bíróság 2003. évi október hó 3. napján kelt 2.K.31.688/2002/15. számú ítélete ellen a felperes által 16. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán az alulírott helyen 2004. évi március hó 31. napján megtartott nyilvános tárgyalás alapján meghozta a következő
Az elsőfokú bíróság a felperes keresetét elutasította. Az irányadó tényállás szerint a Fővárosi Közterület-fenntartó Vállalat jogutódjaként a felperesi beavatkozó 1996. július hónap óta végez hulladékkezelési tevékenységet, szolgáltatása Budapest, Fót és Dunakeszi területére terjed ki. Budapest Főváros Közgyűlése az 1998. szeptember 1-jén hatályba lépett 39/1998.(VII.16.) számú Főv.Kgy. rendeletében (a továbbiakban: Kgyr.) szabályozta a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos helyi közszolgáltatással és a köztisztasággal kapcsolatos egyes kérdéseket, így azt, hogy Budapest Város közigazgatási területén a települési és szilárd hulladékkal kapcsolatos kötelező komplex helyi közszolgáltatás teljesítésére pályázat alapján jogot szerzett szolgáltató az alperesi beavatkozó, amely céggel, mint szolgáltatóval a Fővárosi Önkormányzat közszolgáltatási szerződést kötött. A Kgyr. a fővárosi közigazgatási területén lévő valamennyi - lakossági és nem lakossági - ingatlan tulajdonosa részére előírta, hogy az ingatlanon keletkező települési szilárd hulladék összegyűjtéséről, elszállításáról és ártalommentes elhelyezéséről a rendeletben meghatározott módon köteles gondoskodni, és a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos komplex helyi közszolgáltatás esetében kizárólag az alperesi beavatkozó szolgáltatását veheti igénybe. Valamennyi ingatlantulajdonos esetében a keletkező, un. eseti hulladék szállítása nem tartozott a közszolgáltatás alá. A Kgyr. 2. számú melléklete a szolgáltatásra fix díjat határozott meg.
A hulladékgazdálkodásról szóló 2000. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: Hgt.) 2001. január 1. napján hatályba lépett, amelynek átmeneti rendelkezései szabályozást adtak a törvény hatályba lépéséig létrejött települési hulladékkezelési közszolgáltatás ellátására irányuló szerződések megszűnéséről, módosításának lehetőségéről, érvényben maradásáról.
A felperes 1997. óta végez hulladékkezelési tevékenységet. 2001. március 2-án bejelentéssel élt az alperesnél sérelmezve, hogy az alperesi beavatkozó Budapesten a hulladékgyűjtés terén gazdasági erőfölényes pozícióba került, és a Hgt. hatályba lépését követően megváltozott helyzetre tekintettel gazdasági erőfölényes pozíciója jogellenes fenntartása érdekében olyan piaci árakat ajánlott meg ügyfelei részére, amelyek a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (a továbbiakban: Tpvt.) gazdasági erőfölénnyel való visszaélés tilalmát szabályozó 21.§-ának h) pontjába ütköznek. Ezen túlmenően álláspontja szerint az alperesi beavatkozó ügyfelei részére olyan tartalmú tájékoztatást küldött a Hgt. hatályba lépése után, amely alkalmas arra, hogy versenytársait a piacról kizárja, az a versenytársakkal kötött üzleti kapcsolat megakadályozását célozza.
Az alperes Szolgáltatási Irodája az eljárás megindítását megtagadta, a felperes jogorvoslati kérelme alapján azonban alperes a 2001. április 20-án kelt B-198/2001/10. számú határozatával a jogorvoslati kérelemnek részben, a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés tekintetében helyt adott (egyebekben a jogorvoslati kérelmet elutasította), mert a kérelem kellőképpen valószínűsítette az alperesi beavatkozónak a megjelölt földrajzi piacon fennálló erőfölényét, a felfaló árazással kapcsolatos panasz megalapozottsága pedig csak a részletes hivatali vizsgálat, tehát teljes piacfeltárás után értékelhető. A megindult versenyfelügyeleti eljárás célja annak vizsgálata volt, hogy az alperesi beavatkozó által a hulladékkezeléssel összefüggésben megajánlott szolgáltatási díjak jogsértőnek minősülnek-e, azaz azok eltúlzottan alacsony volta a Tpvt. 21.§-ának h) pontjába ütközően megállapítható-e.
A vizsgálat lefolytatását követően az alperes a 2002. április 8. napján kelt Vj-92/2001/17. számú határozatával az eljárást megszüntette. A határozat indokolása szerint a vizsgálat az alperesi beavatkozó által alkalmazott, illetve ajánlott díjakra terjedt ki, és 5 nagy gazdálkodói illetve intézményi kör vonatkozásában megállapította, hogy 2001. január 1. napja előtt vették igénybe, illetve voltak kötelesek igénybe venni az alperesi beavatkozó szolgáltatását. E szabályozott piacon a Tpvt. hatálya alá tartozó piaci viszonyok nem érvényesültek, és a Hgt. 56.§-ának /9/ bekezdésében, illetve a Kgyr. módosított 24.§-ában foglalt átmeneti rendelkezések alapján továbbra sem érvényesülhetnek, vagyis e szerződések körében a Tpvt. tárgyi hatálya nem állapítható meg. Versenyhelyzet hiányában a piac más szereplői nem részesülhetnek versenyjogi védelemben, legális versenytársak hiányában pedig nincs mód az alperesi beavatkozó által alkalmazott díjaknak a Tpvt. 21.§-ának h) pontja alapján történő megítélésére, a rendelet alapján alkalmazott maximált ár versenyjogi megkérdőjelezésére pedig az alperesnek nincs hatásköre.
A vizsgálat által érintett két cég esetében más vállalkozás végzi a hulladékszállítást, egy további vállalkozásnak az alperesi beavatkozó csupán ajánlatot tett a hulladék szállítására, további két cég vonatkozásában pedig nem az alperesi beavatkozó, hanem társvállalkozása szolgáltatott, az eljárás pedig az alperesi beavatkozó társvállalkozásaira nem terjedt ki.
Az alperes érvelése szerint a Kispesti Önkormányzat részére végzett un. alkalmi hulladékra (kerti hulladék, gally), valamint a Józsefvárosi Önkormányzat részére végzett ugyancsak alkalmi hulladékra vonatkozó szolgáltatás minősült az alperesi beavatkozó által a versenypiacon kifejtett magatartásnak. Mindkét önkormányzat pályázatot irt ki a tevékenység elvégzésére, míg a Józsefvárosi Önkormányzat pályázatának nyertese valóban az alperesi beavatkozó volt, a Kispest Önkormányzat esetében azt csak részben nyerte el az alperesi beavatkozó, részben azt versenytársa nyerte meg. Az eljárás tárgyává tett két díjtétel a pályázati eljárás keretében került kialakításra, a díj a pályázat keretén belül egységesen bírálható el, így nincs mód az egyes elemek kiemelésére.
A felperes keresetében az alperesi határozat hatályon kívül helyezését, és a hatóság új eljárásra kötelezését kérte. Álláspontja szerint az alperes szövegszerűen, nyelvtanilag, dogmatikailag, rendszertanilag hibásan értelmezte a Hgt. átmeneti rendelkezéseit, ugyanis a törvény nem azt mondja ki, hogy 2003. január 1-ig a szerződések fennmaradnak, sőt fenn kell maradniuk, hanem csak azt, hogy addig maradhatnak fenn. Ettől függetlenül is van lehetőség arra, hogy a szerződések más módon, akár a felek akaratából is megszűnjenek. Álláspontja szerint azzal, hogy az alperes jogorvoslati kérelme alapján elrendelte a vizsgálatot, már elfogadta azt, hogy a kérelemmel érintett területen a piac nem szabályozott. Az alperesi beavatkozó konzorciumban végezte a közszolgáltatási tevékenységét, a felperes szerint jogszerűtlenül maradt el a konzorcium tagjainak eljárás alá vonása, mivel a társvállalkozók árpolitikáját is kifogásolta: Kifejtette, hogy téves az az alperesi álláspont, miszerint csak alkalmazott ár valósíthatja meg a Tpvt. 21.§-ának h) pontjában foglaltak sérelmét, az ajánlott ár nem. Az alperes álláspontjával ellentétes érvelése szerint, amikor az alperesi beavatkozóval árversenybe került egy potenciális ügyfélnél tárgyalva, akkor az alperesi beavatkozó által alkalmazott, kifogásolt árak a versenytársak, így a felperes kiszorítását célozta, és nem a szolgáltatási körülményekre tekintettel volt alacsony. Hivatkozott arra is, hogy versenyjogi szempontból közömbös, hogy a felfaló árpolitika egyedi ajánlatkérések teljesítése útján, vagy pályázatokra benyújtott ajánlatok útján valósul meg, ezért az az alperesi érvelés, hogy azért tagadta meg az áralkalmazás alaposabb vizsgálatát, mert az ajánlatkérés módja pályázat volt, nem megalapozott.
Az alperesi beavatkozó csatlakozva az alpereshez a kereset elutasítását indítványozta. Álláspontja szerint a túlzottan alacsony ár alkalmazása azért is kizárt, mert a díjképzését jogszabályi keretek között gyakorolta.
Az elsőfokú bíróság a Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) 339.§-ának /1/ bekezdése alapján a felperes keresetét elutasította. Indokolása szerint a felperes az eljárás megindítását megelőző bejelentésében kizárólag az alperesi beavatkozót jelölte meg, társvállalkozókról (a cégneveket, és székhely címeket együttesen megadva) nem tett említést. Ezért amennyiben a felperesnek az volt az álláspontja, hogy a konzorcium tagjai is jogsértést valósítottak meg, úgy ennek legkésőbb a vizsgálat elrendeléséig hangot kellett volna adnia. Ez nem történt meg, így a felperesnek a társvállalkozók eljárás alá vonása mellőzését sérelmező érvelése a keresetben már nem vehető figyelembe. Álláspontja szerint a vizsgálói döntést megváltoztató határozatában az alperes nem fogadta el, hogy nem érvényesül a piac szabályozottsága, mivel az eljárás megindításáról rendelkező döntésnek sem formailag, sem tartalmilag nincs a kérelmet érdemben eldöntő megállapítása. A tényleges, és részletes vizsgálat lefolytatása csak ezt követően történt meg, amelyet követett az érdemi perbeli határozat meghozatala. A Tpvt. 7.§-ának, illetve 86.§-ának /1/ bekezdése összevetéséből következik, hogy a jogalkotó akaratának megfelelően a felperes által kifogásolt gazdasági erőfölénnyel való visszaélés alá rejtve sem vizsgálható a pályáztatás tisztasága, mert ezzel az alperes tilalmazott módon hatáskör elvonást valósítana meg. Az elsőfokú bíróság a Hgt. 56.§-ának /9/ bekezdését összevetette az 1990. évi LXV. törvény 8. §-ának /1/ bekezdésében foglaltakkal, illetve a Kgyr. 24:§-ával, és azt állapította meg, hogy a perbeli időszakban és jogszabályi feltételek között a hulladékgazdálkodás területéről a közszolgálati elem teljes háttérbe szorítása nem történt meg. Álláspontja szerint - bár az ajánlati árak is szerepet játszhatnak a gazdasági folyamatok mikénti alakulásában -azt a perbeli esetben nem lehet figyelmen kívül hagyni, hogy a túlzottan alacsony árak akkor minősülnek jogsértőnek, ha egyidejűleg fennáll a versenytársak kiszorítására törekvés, valamint a piacon maradó vállalkozás későbbi áremeléséhez vezető tetten érhető lehetőség. Arra azonban nincs elegendő adat, hogy ezek a feltételek az ajánlatok révén egyidejűleg megvalósultak volna.
A felperes fellebbezésében az ítélet megváltoztatásával kereseti kérelme teljesítését kérte. Lényegében teljeskörűen fenntartotta és megismételte a kereseti kérelmében foglaltakat. Álláspontja szerint tévedett az elsőfokú bíróság akkor, amikor törvényesnek ítélte kereseti kérelme körében az alperes határozatát. Keresetében pontosan, és részletesen megfogalmazta azokat az eljárási kifogásait, illetve azokat az érdemi kérdéseit, amelyek - fellebbezésében is megismételve - álláspontja szerint megalapozzák az alperesi határozat jogszabálysértő voltát.
Az alperes és az alperesi beavatkozó a fellebbezés elutasítását kérte.
Az elsőfokú bíróság a rendelkezésre álló peradatokból okszerű következtetésre jutott, jogi okfejtéseivel a másodfokú bíróság mindenben egyetért. Az elsőfokú bíróság a Pp. 206.§-ában foglaltaknak megfelelően valamennyi körülményt mérlegelve hozta meg döntését, amelyet megfelelő módon indokolt is. A felperes fellebbezésében olyan konkrét, a mérlegelés okszerűségét cáfoló vagy jogszerűségét vitató indokot felhozni nem tudott, amely az ítélet megváltoztatását megalapozná, olyan új tényt, vagy körülményt nem jelölt meg, amely fellebbezése kedvező elbírálását eredményezhetné.
A fellebbezésben foglaltakra utalással mutat rá a Fővárosi Ítélőtábla, hogy a Hgt. 56.§-ának /9/ bekezdése szerint e törvény hatályba lépéséig létrejött, települési hulladékkezelési közszolgáltatás ellátására irányuló szerződések 2003. január 1. napján megszűnnek, kivéve, ha azt a szerződő felek az e törvényben, valamint az 59.§ /1/ bekezdés 1) pontja szerinti jogszabályban meghatározott feltételeknek és tartalomnak megfelelően módosították. A /10/ bekezdés értelmében pedig a /9/ bekezdésben meghatározottak szerint módosított szerződések az eredeti szerződésben meghatározott időtartamig, de legfeljebb a módosítástól számított 10 évig maradnak érvényben.
A Hgt. 59. §-ának (1) bekezdés 1/ pontja szerint továbbá felhatalmazást kap a Kormány, hogy rendeletben szabályozza a közszolgáltatás ellátására vonatkozó szerződés részletes feltételeit, és tartalmi követelményeit. E rendelet a hulladékkezelési közszolgáltató kiválasztásáról és a közszolgáltatási szerződésről szóló 2001. január 1-jén hatályba lépett 241/2000. (XII.23.) Korm. rendelet, amelynek 1. §-a (1) bekezdése szerint a települési önkormányzatnak a települési szilárd, illetve folyékony hulladékkal kapcsolatos helyi hulladékkezelési közszolgáltatás ellátására a közszolgáltató kiválasztása céljából nyílt hulladékkezelési pályázatot kell meghirdetnie - a (3) bekezdésben foglaltak kivételével. A Korm. 27.-31.§-ai a közszolgáltatási szerződés megkötéséről, 31. és 32. §-ai a közszolgáltatási szerződés módosításáról és megszűnéséről rendelkeznek. A 34. § (3) bekezdése szerint pedig a rendelet közszolgáltatási szerződésre vonatkozó 27.-33. §-ainak szabályait a Hgt. 56. § (9)-(1) bekezdéseiben foglalt feltételeknek megfelelően kell alkalmazni.
A Hgt. - a törvény felhatalmazó rendelkezéseket meghatározó 59. §-a kivételével -2001. január 1-jén lépett hatályba; az 59. § azonban már 2000. július 1-től hatályos.
A Hgt. kihirdetését követően, a 23.§-ban foglaltak alapján a Budapest Főváros Közgyűlése 73/2000.(XII.29.) számú rendeletével módosította a Kgyr-t, annak 24.§-ának módosított /2/ bekezdése értelmében az e rendelet előírásai szerint létrejött, komplex helyi közszolgáltatás kötelező igénybevételére vonatkozó szerződések 2003. január 1. napján megszűnnek, kivéve, ha azt a szerződő felek a Hgt.-ben és a külön jogszabályokban meghatározott feltételeknek és tartalomnak megfelelően módosították. A 2001. január 1. előtt a felek által megkötött vagy bíróság által létrehozott szerződésekre megszűnésükig vagy a felek általi módosításig a korábbi szabályokat kell alkalmazni azzal, hogy a rendelet 2. sz. mellékletében meghatározott díja Hgt. 23.§-ának f) pontja szerint az alkalmazható legmagasabb díj.
E jogszabályhelyek egyértelmű rendelkezést tartalmaznak egyrészt arról, hogy a települési hulladékkezelési közszolgáltatás ellátására irányuló szerződések 2003. január 1. napján megszűnnek, kivéve ha a szerződő felek a szerződéseket a jogszabályi előírásoknak és akaratuknak megfelelően módosítják, másrészt kifejezetten szabályozzák a szolgáltatás díjait is.
Kihirdetése napján lépett hatályba a Fővárosi Közgyűlésnek a Hgt. 23. §-ában adott felhatalmazás alapján megalkotott, a települési szilárdhulladék-gazdálkodással összefüggő önkormányzati feladatokból, különösen a települési szilárd hulladékkal kapcsolatos hulladékkezelési közszolgáltatásról szóló 61/2002. (X.18.) Főv.Kgy. rendelet (amely hatályon kívül helyezte a korábbi Kgy. rendeletet), amelynek 44. § (7) bekezdése rendelkezik arról, hogy a Kgy. rendelet hatálybalépése napján érvényes, a Fővárosi Közgyűlés és a FKF Rt. (beavatkozó) kijelölt közszolgáltató közszolgáltatási szerződése - eleget téve a Hgt. 56. § (9) bekezdésben foglaltaknak - az eredeti szerződésben rögzített időpontig érvényben marad, a Hgt. 56. § (10) bekezdésére tekintettel.
Az alperes 10 gazdálkodó szervezeti körre kiterjedően elemezte a hulladékkezelésre vonatkozó jogviszonyokat és azok körülményeit. Megállapítása szerint az alperesi beavatkozó 5 esetben - szolgáltatásának kötelező igénybevételével - helyi közszolgáltatási szerződés keretében végezte tevékenységét, míg a további 5 esetben nem volt szolgáltató (három esetben más vállalkozás végezte a hulladékszállítást, közülük kettőnek az alperesi beavatkozó csak ajánlatot tett, két esetben pedig társvállalkozása szállított), így vonatkozásukban beavatkozói ár alkalmazására sem került sor.
A Pp. 164.§-ának /1/ bekezdése értelmében a per eldöntéséhez szükséges tényeket általában annak a félnek kell bizonyítania, akinek érdekében áll, hogy azokat a bíróság valónak fogadja el. A felperes csak állította, de a perben nem bizonyította azt, hogy az alperes vizsgálati módszere (cégek kiválasztása, csoportosítása), vizsgálatának eredménye (az alperesi beavatkozónak csak két esetben végzett és ún. alkalmi hulladékra vonatkozó szolgáltatása minősült a versenypiacon végzett magatartásnak), és az abból következő határozati rendelkezése (az eljárás megszüntetése) ne lett volna jogszerű.
A Tpvt. 21.§-ának h) pontja értelmében tilos a gazdasági erőfölénnyel visszaélni, így különösen a versenytársaknak az érintett piacról való kiszorítására vagy a piacra lépésük akadályozására alkalmas, nem a versenytársakéhoz viszonyított nagyobb hatékonyságon alapuló, túlzottan alacsony árakat alkalmazni. A felperes nem bizonyította, a fentiek tükrében nem is bizonyíthatta, hogy a vizsgálat alá vont és a Kgyr. alapján kötelezően megkötött, majd jogszabályi rendelkezések okán a szerződő felek által módosított közszolgáltatási szerződések vonatkozásában érvényesülnek-e és miként a szabad piacra vonatkozó viszonyok. A felperes nem igazolta, hogy abban az 5 esetben, amelynél az alperesi beavatkozó még a szerződéskötési kötelezettség keretében megkötött közszolgáltatási szerződés szerint szolgáltat, és négy esetben a jogszabályban meghatározott maximált áron, míg egy esetben a költségeit meghaladó áron végzi a szolgáltatását, mi a jogsértés, és a jogszabályban meghatározott alkalmazott ár hogyan vonható a Tpvt. 21.§-ának h) pontja alá.
Helytállóan állapította meg az alperes és az elsőfokú bíróság a közigazgatási eljárás során feltárt adatok alapján, hogy a vizsgált időszakban az alperesi beavatkozó a Tpvt. 21.§-ának h) pontját nem sértette meg, mellyel ellentétes tényt a felperes nem bizonyított. A másodfokú bíróság egyetértett a társvállalkozókra, a vizsgálatot elrendelő határozat tartalmára, a pályázati eljárás során alkalmazott díjtételre vonatkozóan az elsőfokú bíróság által kifejtett állásponttal.
Mindezek folytán a másodfokú bíróság a hp. 253.§-ának /2/ bekezdése értelmében és lényegében helyes indokai alapján is helybenhagyta az elsőfokú bíróság fellebbezéssel érintett ítéletét.
Az alperes és az alperesi beavatkozó a másodfokú eljárás során perköltséget nem igényeltek, így annak megfizetéséről a Fővárosi Ítélőtáblának rendelkeznie nem kellett.
A sikertelenül fellebbező felperest a Fővárosi Ítélőtábla a 6/1986.(VL26.)IM rendelet 13.§-ának /2/ bekezdésében foglaltak alapján kötelezte a tárgyi illetékfeljegyzési jog folytán le nem rótt fellebbezési illeték viselésére.
Kötelezettséget vállalt a Belchim Crop Protection Hungary Kft. 2011.06.02.
Vj-92/2001/17 2002.04.08.

matches: Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
2015. július 16.(*)
A C‑681/13. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia) a Bírósághoz 2013. december 23‑án érkezett, 2013. december 20‑i határozatával terjesztett elő az előtte
a Diageo Brands BV
a Simiramida‑04 EOOD
tagjai: A. Tizzano tanácselnök, S. Rodin, E. Levits, M. Berger (előadó) és F. Biltgen bírák,
– a Diageo Brands BV képviseletében F. Vermeulen, C. Gielen és A. Verschuur advocaten,
– a Simiramida‑04 EOOD képviseletében S. Todorova Zhelyazkova advocat, valamint M. Gerritsen és A. Gieske advocaten,
– a lett kormány képviseletében I. Kalniņš és I. Ņesterova, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében A.‑M. Rouchaud‑Joët és G. Wils, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2015. március 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o., HL 2011. L 124., 47. o.) 34. cikke 1. pontjának, valamint a szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 157., 45. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 2. kötet, 32. o.) 14. cikkének értelmezésére vonatkozik.
2 Ezt a kérelmet a Diageo Brands BV (a továbbiakban: Diageo Brands) és a Simiramida‑04 EOOD (a továbbiakban: Simiramida) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az ez utóbbi által benyújtott, azon kár megtérítése iránti kérelem, amely őt a neki címzett áruknak a Diageo Brands kérelmére foganatosított lefoglalása miatt érte.
3 A 44/2001 rendelet (16) preambulumbekezdése értelmében „[a]z igazságszolgáltatás iránt a[z] [Európai Unióban] táplált kölcsönös bizalom azt indokolja, hogy a tagállamokban hozott határozatokat – a vitás eseteket kivéve – automatikusan, bármilyen külön eljárás nélkül elismerjék.”
4 A 44/2001 rendelet „Elismerés és végrehajtás” című III. fejezete három szakaszra oszlik. Az „Elismerés” című 1. szakasz tartalmazza többek között e rendelet 33., 34. és 36. cikkét.
5 A 44/2001 rendelet 33. cikke (1) bekezdésének a szövege a következő:
6 E rendelet 34. cikke szerint:
7 Az említett rendelet 36. cikke előírja:
„A külföldi határozat érdemben semmilyen körülmények között sem vizsgálható felül.”
A 89/104/EGK irányelv
8 Az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodással (HL 1994. L 1., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.) módosított, a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelvet (HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o., a továbbiakban: 89/104 irányelv) hatályon kívül helyezte a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2008. október 22‑i 2008/95/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (kodifikált változat) (HL L 299., 25. o.). Mindazonáltal a tényállás időpontjára tekintettel az alapeljárásra továbbra is a 89/104 irányelv alkalmazandó.
9 Ezen irányelv 5. cikke a következőképpen rendelkezett:
10 A 89/104 irányelvnek „A védjegyoltalom kimerülése” című 7. cikke (1) bekezdésében kimondta:
„A védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthatja meg a védjegy használatát olyan árukkal kapcsolatban, amelyeket ő hozott forgalomba, vagy amelyeket kifejezett hozzájárulásával hoztak forgalomba [az Európai Gazdasági Közösség] valamely szerződő felének területén.”
11 A 2004/48 irányelv (10) preambulumbekezdése megjelöli, hogy az irányelv célja a tagállami jogszabályok egymáshoz való közelítése „egy magas, egyenértékű és egységes védelmi szint belső piacon belüli biztosítása érdekében”.
12 Ugyanezen irányelv (22) preambulumbekezdése pontosítja, hogy azon intézkedések közül, amelyeket a tagállamoknak biztosítaniuk kell, „[s]zintén elengedhetetlen az olyan ideiglenes intézkedések biztosítása, amelyek a jogsértések azonnal [helyesen: azonnali] megszüntetését szolgálják az ügyre vonatkozó érdemi döntés bevárása nélkül, [...] biztosítva [...] azon garanciákat, amelyek szükségesek a megalapozatlan kérelemből adódóan az alperes oldalán felmerült költségek és okozott kár fedezésére.”
13 A 2004/48 irányelv 1. cikke értelmében az irányelv „azokról az intézkedésekről, eljárásokról és jogorvoslatokról szól, amelyek a szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükségesek”, azzal, hogy ugyanezen rendelkezés szerint a „szellemi tulajdonjogok” kifejezés magában foglalja az „iparjogvédelmi jogokat”.
14 Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése rámutat arra, hogy az irányelvben foglalt intézkedéseket, eljárásokat és jogorvoslatokat „a közösségi jogban és/vagy az érintett tagállam nemzeti jogában foglalt bármely szellemi tulajdonjog megsértése esetén” alkalmazni kell.
15 Az említett irányelv 3. cikke (2) bekezdésének megfelelően azoknak a szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükséges intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak, amelyekről a tagállamoknak rendelkezniük kell, „hatásosnak, arányosnak és elrettentőnek [helyesen: visszatartó hatásúnak] kell lenniük, és úgy kell őket alkalmazni, hogy a jogszerű kereskedelemnek ne állítsanak korlátokat, és hogy az azokkal való visszaélés esetére biztosítékok rendelkezésre álljanak.”
16 Ennek érdekében a 2004/48 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése azt írja elő a tagállamok számára, hogy biztosítsák, hogy az illetékes bíróságok bizonyos feltételek mellett „azonnali és hatékony ideiglenes intézkedéseket rendelhessenek el a feltételezett jogsértésre vonatkozó releváns bizonyítékok biztosítása érdekében”. Ugyanezen rendelkezés pontosítja, hogy ezek az intézkedések magukban foglalhatják „a jogsértő áruk [...] fizikai lefoglalását”. Ezen irányelv 9. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a bíróságok a felperes kérelmére „elrendelhessék a szellemi tulajdonjogot feltehetően sértő áruk lefoglalását vagy kiadását”. Az említett irányelv 7. cikkének (4) bekezdése, valamint 9. cikkének (7) bekezdése azt írja elő, hogy „amennyiben a továbbiakban megállapítják, hogy nem történt szellemi tulajdonjogi jogsértés vagy annak veszélye nem állt fenn”, a bíróságok „az alperes kérelmére elrendelik, hogy a felperes nyújtson megfelelő kártérítést az alperes számára az ilyen intézkedések által okozott károkért”.
17 A költségeket illetően ugyanezen irányelv 14. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok biztosítják, hogy a nyertes fél oldalán felmerülő ésszerű és arányos költségeket [helyesen: ésszerű és arányos igazságszolgáltatási költségeket, valamint egyéb költségeket] főszabályként a vesztes fél viselje, ha méltányossági okok ennek nem mondanak ellent.”
18 Az amszterdami (Hollandia) székhelyű Diageo Brands a „Johnny Walker” védjegy jogosultja. Bulgáriában e védjeggyel ellátott whiskyt forgalmaz egy kizárólagos helyi importőrön keresztül.
19 A várnai (Bulgária) székhelyű Simiramida alkoholos italokat forgalmaz.
20 2007. december 31‑én egy, a Simiramidának címzett, 12 096 üveg „Johnny Walker” whiskyt tartalmazó konténer érkezett Grúziából Várna kikötőjébe.
21 A Diageo Brands úgy ítélte meg, hogy az ezen üvegekből álló rakománynak Bulgáriába az engedélye nélkül történő behozatala bitorlást valósít meg azon védjegy tekintetében, amelynek jogosultja, ezért kérte, és a 2008. március 12‑i végzéssel meg is kapta a Sofiyski gradski sad (szófiai elsőfokú bíróság, Bulgária) engedélyét annak a lefoglaltatására.
22 A Simiramida fellebbezésének eredményeként a Sofiyski apelativen sad (szófiai fellebbviteli bíróság) 2008. május 9‑én hatályon kívül helyezte e végzést.
23 2008. december 30‑i és 2009. március 24‑i határozatával a Varhoven kasatsionen sad (bolgár legfelsőbb bíróság) alaki okokból elutasította a Diageo Brands által előterjesztett felülvizsgálati kérelmet.
24 Az üvegekbe palackozott whiskyből álló rakománynak a Diageo Brands kérelmére foganatosított lefoglalását 2009. április 9‑én megszüntették.
25 A Diageo Brands által a Simiramidával szemben az azon védjegy bitorlása miatt indított érdemi eljárásban, amelynek a jogosultja, a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatával elutasította a Diageo Brands kérelmeit. E bíróság úgy ítélte meg, hogy a Varhoven kasatsionen sad által 2009. június 15‑én hozott értelmező határozatból kitűnt, hogy az érintett védjegy jogosultjának a hozzájárulásával az Európai Gazdasági Térségen (EGT) kívül forgalomba hozott termékek Bulgáriába történő behozatala nem jelenti a védjegy által biztosított jogok megsértését. A Sofiyski gradski sad úgy vélte, hogy a bolgár eljárásjog alapján kötve van ezen értelmező határozathoz.
26 A Diageo Brands nem nyújtott be fellebbezést a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatával szemben, amely így jogerőre emelkedett.
27 Az alapeljárásban a Simiramida azt kéri a holland bíróságoktól, hogy kötelezzék a Diageo Brandset az ez utóbbi társaság kérelmére foganatosított lefoglalás miatt őt állítólagosan ért kár után több mint 10 millió euróra becsült összegű kártérítés megfizetésére. A Simiramida a keresetét a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatára alapítja, amennyiben az megállapította e lefoglalás jogellenességét. Védekezésként a Diageo Brands előadja, hogy e határozat nem ismerhető el Hollandiában, mivel az a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontja értelmében nyilvánvalóan ellentétes a holland közrenddel. A Sofiyski gradski sad nyilvánvalóan tévesen alkalmazta az Európai Unió jogát a Varhoven kasatsionen sad 2009. június 15‑i azon értelmező határozatára támaszkodva, amely érdemi hibában szenved, és amelyet ráadásul ez utóbbi bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés előterjesztésére irányuló kötelezettségét megsértve hozott meg.
28 2011. március 2‑i határozatával a rechtbank Amsterdam (amszterdami elsőfokú bíróság) helyt adott a Diageo Brands érvelésének, és elutasította a Simiramida keresetét.
29 A Simiramida által benyújtott fellebbezés alapján a Gerechtshof te Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) 2012. június 5‑i határozatával megváltoztatta a rechtbank Amsterdam határozatát, és úgy döntött, hogy a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatát el kell ismerni Hollandiában, a kártérítési keresetet azonban nem bírálta el.
30 Ilyen feltételek mellett a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) – amely előtt a Diageo Brands a Gerechtshof te Amsterdam határozatával szemben felülvizsgálati kérelmet nyújtott be – úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1) Úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontját, hogy ezen elutasítási indok arra az esetre is kiterjed, amikor a származási tagállam bíróságának határozata nyilvánvalóan ellentétes az uniós joggal, és ezt az említett bíróság felismerte?
2 a) Úgy kell‑e értelmezni a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontját, hogy az ezen elutasítási indokra való sikeres hivatkozást kizárja az a körülmény, hogy az ezen elutasítási indokra hivatkozó fél a határozat származási államában elmulasztotta jogorvoslati lehetőségeinek igénybevételét?
2 b) A 2. a) kérdésre adandó igenlő válasz esetén: megváltozik‑e ez akkor, ha a jogorvoslati lehetőségek igénybevétele a határozat származási államában értelmetlen volt, mert feltételezendő, hogy az nem vezetett volna más határozat meghozatalára?
3) Úgy kell‑e értelmezni a 2004/48 irányelv 14. cikkét, hogy e rendelkezés hatálya a felek kártérítési követelés tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében valamely tagállamban felmerülő költségeire is kiterjed, ha a követelés és az azzal szembeni védekezés az alperesnek a lefoglalás és az általa védjegyjogának érvényesítése céljából egy másik tagállamban kiadott közlemények miatti felelősségével kapcsolatos, és ezzel összefüggésben felmerül az utóbbi tagállam bírósága határozatának az elsőként említett tagállamban történő elismerésére vonatkozó kérdés?”
31 Azt követően, hogy a Bíróság – miután a főtanácsnok ismertette indítványát – 2015. március 3‑án lezárta az eljárás szóbeli szakaszát, a Diageo Brands a Bíróság Hivatalához 2015. március 20‑án benyújtott 2015. március 6‑i levelében kérte az eljárás e szóbeli szakaszának az újbóli megnyitását.
32 E kérelem alátámasztása érdekében a Diageo Brands először is arra hivatkozik, hogy a főtanácsnok indítványának 27. és azt követő pontjaiban kétségbe vonta azoknak az előfeltevéseknek a helytállóságát, amelyekre a Hoge Raad der Nederlanden az előzetes döntéshozatalra utaló határozatát alapította, nevezetesen hogy egyrészt a Varhoven kasatsionen sad 2009. június 15‑i értelmező határozatából – amelyet a 2012. április 26‑i második határozat megerősített –, valamint a Sofiyski gradski sad határozatából az uniós jog valamely alapvető elvének a nyilvánvaló és tudatos megsértése következik, másrészt hogy a Varhoven kasatsionen előtt rendelkezésre álló jogorvoslat kihasználásának a Diageo Brands számára nem volt értelme. A Diageo Brands szerint abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy ezen előfeltevések helytállósága még képezheti a felek közötti vita tárgyát, e vitának meg kellene felelnie az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény 6. cikkében, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkében megfogalmazott kontradiktórius eljárás alapelvével kapcsolatos követelményeknek.
33 Másodszor a Diageo Brands arra hivatkozik, hogy nem volt lehetősége arra, hogy az Európai Bizottság által a tárgyaláson bemutatott bizonyos iratokkal kapcsolatban észrevételeket tegyen.
34 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy eljárási szabályzatának 83. cikke alapján a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően az eljárás során bármikor elrendelheti az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását, különösen, ha úgy ítéli meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, vagy ha a fél e szakasz befejezését követően a Bíróság határozatára nézve döntő jelentőségű új tényt hoz fel, illetve ha az ügyet olyan érv alapján kellene eldönteni, amelyet a felek, illetve az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerinti érdekeltek nem vitattak meg (lásd: Bizottság kontra Parker Hannifin Manufacturing és Parker‑Hannifin ítélet, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35 A jelen ügyben a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően úgy ítéli meg, hogy kellő információval rendelkezik ahhoz, hogy határozatot hozzon, továbbá hogy a jelen ügyet nem olyan érvek alapján kell eldönteni, amelyeket a felek nem vitattak meg. A kérdést előterjesztő bíróság érvelésének előfeltevéseit – amelyekre a Diageo Brands hivatkozik – ugyanis felidézték, és azok a tárgyaláson kontradiktórius vita tárgyát képezték.
36 A Bizottság által a tárgyaláson bemutatott iratokat illetően meg kell állapítani, hogy azokat nem vették nyilvántartásba, és azok nem képezik az ügyiratok részét.
37 Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 252. cikk második bekezdése értelmében a főtanácsnok feladata, hogy teljesen pártatlanul és függetlenül eljárva, nyilvános tárgyaláson indokolással ellátott indítványt terjesszen elő azokban az ügyekben, amelyek esetében a Bíróság alapokmánya szerint a főtanácsnok részvételére van szükség. Mindazonáltal a Bíróságot nem köti sem a főtanácsnok indítványa, sem pedig az annak alapjául szolgáló indokolás (lásd: Bizottság kontra Parker Hannifin Manufacturing és Parker‑Hannifin ítélet, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38 Következésképpen az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitása iránti kérelmet el kell utasítani.
39 E két együttesen vizsgálandó kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az a körülmény, hogy a tagállam bíróságának a határozata nyilvánvalóan ellentétes az uniós joggal, és azt az eljárási garanciák megsértésével hozták, az elismerés 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontja szerinti megtagadási okának minősül‑e. A kérdést előterjesztő bíróság azt is meg kívánja tudni, hogy ilyen összefüggésben a megkeresett tagállam bíróságának figyelembe kell‑e vennie azt, hogy az ezen elismerést kifogásoló személy nem élt a származási állam jogszabályai által előírt jogorvoslati lehetőségekkel.
40 Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamok közötti kölcsönös bizalom elve, amely alapvető jelentőségű az uniós jogban, különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében ezen államok mindegyikétől megköveteli, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat (lásd ebben az értelemben: 2/13 vélemény, EU:C:2014:2454, 191. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Amint az a 44/2001 rendelet (16) preambulumbekezdéséből kitűnik, a rendelet által előírt elismerési és végrehajtási szabályok pontosan az igazságszolgáltatás iránt az Unióban táplált kölcsönös bizalmon alapulnak. Az ilyen kölcsönös bizalom különösen azt követeli meg, hogy az egyik tagállamban hozott bírósági határozatokat egy másik tagállamban automatikusan elismerjék (lásd: flyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet, C‑302/13, EU:C:2014:2319, 45. pont).
41 Ebben a rendszerben a 44/2001 rendelet 34. cikkét – amely kifejti azokat az okokat, amelyek alapján valamely határozat elismerése kifogásolható – szigorúan kell értelmezni, minthogy akadályt képez az említett rendelet egyik alapvető célkitűzésének megvalósítása előtt. Ami közelebbről a rendelet 34. cikke 1. pontjában szereplő közrendi záradék alkalmazását illeti, arra csak kivételes esetekben van lehetőség (lásd: Apostolides‑ítélet, C‑420/07, EU:C:2009:271, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
42 A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának megfelelően, bár a tagállamok a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontjában foglalt fenntartás értelmében főszabály szerint továbbra is saját nemzeti szempontjaiknak megfelelően szabadon határozhatják meg közrendi követelményeiket, e fogalom korlátai e rendelet értelmezéséhez kapcsolódnak. Ennélfogva ugyan nem a Bíróság feladata, hogy meghatározza valamely tagállam közrendjének a tartalmát, az már rá hárul, hogy ellenőrizze azokat a korlátokat, amelyek között a tagállam bírósága e fogalom alkalmazásához folyamodhat annak érdekében, hogy ne ismerjen el valamely, más tagállam bíróságától származó határozatot (lásd: flyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet, C‑302/13, EU:C:2014:2319, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a valamely más tagállamban hozott határozatok érdemi felülvizsgálatának megtiltásával a 44/2001 rendelet 36. cikke megtiltja a megkeresett állam bíróságának, hogy megtagadja e határozat elismerését pusztán azon az alapon, hogy eltérés van a származási állam bírósága által alkalmazott jogszabály, és azon jogszabály között, amelyet a megkeresett állam bírósága alkalmazott volna abban az esetben, ha a jogvita előtte folyt volna. Ugyanígy, a megkeresett állam bírósága nem vizsgálhatja felül a származási állam bírósága által kifejtett jogi vagy ténybeli megállapítások helytállóságát (lásd: flyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet, C‑302/13, EU:C:2014:2319, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44 A 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontjában szereplő közrendi záradék alkalmazása tehát csak abban az esetben képzelhető el, ha a valamely más tagállamban hozott határozat elismerése annyira elfogadhatatlan mértékben ellentétes lenne a megkeresett állam jogrendjével, hogy az valamely alapvető elv sérelmét jelentené. A valamely más tagállamban hozott határozatok érdemi felülvizsgálatára vonatkozó tilalom tiszteletben tartása érdekében e sérelemnek a megkeresett állam jogrendjében lényegi jelentőségűnek tekinthető jogszabály vagy e jogrendben alapvetőnek elismert jog nyilvánvaló megsértését kell képeznie (lásd: flyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet, C‑302/13, EU:C:2014:2319, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45 E megfontolások tükrében kell megvizsgálni azt, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által megjelölt információk alapján bizonyítható‑e, hogy a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatának elismerése a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontja értelmében a holland jogrend nyilvánvaló megsértését képezi.
46 Ezek az információk valamely anyagi jogi szabály e határozatban történő megsértésére, valamint az eljárási garanciáknak az említett határozathoz vezető eljárásban történő megsértésére vonatkoznak.
A 89/104 irányelv 5. cikkében szereplő anyagi jogi szabály megsértéséről
47 Az alapügyben a kérdést előterjesztő bíróság abból az előfeltevésből indul ki, hogy a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatában annak a megállapításával, hogy az érintett védjegy jogosultjának hozzájárulásával az EGT‑n kívül forgalomba hozott termékek Bulgáriába történő behozatala nem jelenti a védjegy által biztosított jogok megsértését, nyilvánvalóan tévesen alkalmazta a 89/104 irányelv 5. cikkének (3) bekezdését.
48 E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az a körülmény, hogy a származási állam bírósága által elkövetett nyilvánvaló hiba – ahogy az alapügy esetében is – uniós jogszabályt, nem pedig belső jogszabályt érint, nem módosítja a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontja értelmében vett közrendi záradék alkalmazásával kapcsolatos feltételeket. A nemzeti bíróságnak ugyanis ugyanolyan hatékonyan kell biztosítania a nemzeti jogrend által biztosított jogok védelmét, mint az uniós jogrend által biztosítottakét (lásd ebben az értelemben: Renault‑ítélet, C‑38/98, EU:C:2000:225, 32. pont).
49 Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy a megkeresett állam bírósága – anélkül, hogy ezzel kétségbe vonná a 44/2001 rendelet célját – nem tagadhatja meg egy valamely másik tagállamból származó határozat elismerését pusztán azzal az indokkal, hogy úgy ítéli meg, hogy e határozatban tévesen alkalmazták a nemzeti vagy az uniós jogot. Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy ilyen esetekben az egyes tagállamok által működtetett jogorvoslati rendszer, amelyet kiegészít az EUMSZ 267. cikkben foglalt előzetes döntéshozatali eljárás, a jogalanyok számára megfelelő garanciát nyújt (lásd ebben az értelemben: Apostolides‑ítélet, C‑420/07, EU:C:2009:271, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50 Ezért a közrendi záradék csak akkor alkalmazható, amikor az említett téves jogalkalmazásból eredően az érintett határozatnak a megkeresett államban való elismerése olyan jogszabály nyilvánvaló megsértésével járna, amely az uniós jogrendben – és így az említett tagállam jogrendjében – lényegi jelentőségű.
51 Márpedig, amint azt a főtanácsnok indítványának 52. pontjában megállapította, az alapügyben szóban forgó anyagi jogi rendelkezés – nevezetesen a 89/104 irányelv 5. cikkének (3) bekezdése – minimális harmonizációt előíró, a tagállami eltérő védjegyszabályozások részleges közelítését célzó irányelvbe illeszkedik. Ugyan az ezen irányelv 5. cikke által a védjegyjogosult számára biztosított jogok érvényesítése, valamint az említett irányelv 7. cikkében előírt, a védjegyoltalom kimerülésével kapcsolatos szabályok megfelelő alkalmazása közvetlenül kihat a belső piac működésére, ebből nem vonható le az a következtetés, hogy az e rendelkezések végrehajtásában vétett hiba annyira elfogadhatatlan mértékben ellentétes lenne az uniós jogrenddel, hogy az valamely alapvető elvének a sérelmét jelentené.
52 Éppen ellenkezőleg azt kell megállapítani, hogy pusztán az a körülmény, hogy a Sofiyski gradski sad által 2010. január 11‑én hozott határozat – a megkeresett állam bírósága szerint – a védjegyjogosult jogait szabályozó – a 89/104 irányelv által előírt – rendelkezéseknek az alapügy körülményeire való alkalmazását illetően hibás, nem igazolhatja e határozat elismerésének a megkeresett államban történő megtagadását, amennyiben e hiba nem olyan jogszabály megsértését képezi, amely az uniós jogrendben – és így a megkeresett állam jogrendjében – lényegi jelentőségű.
Az eljárási garanciák megsértéséről
53 A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy véleménye szerint a Sofiyski gradski sad által elkövetett hiba a Varhoven kasatsionen sad által 2009. június 15‑én hozott értelmező határozatból ered, amelyben ez utóbbi bíróság a 89/104 irányelv 5. cikke (3) bekezdésének nyilvánvalóan téves – ugyanakkor az alsóbb szintű bíróságok számára kötelező erejű – értelmezést adott. A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy a Varhoven kasatsionen sad előtt minden valószínűség szerint ismert lehetett ezen értelmezés nyilvánvalóan téves jellege, ugyanis e bíróság több tagja is kifejezte különvélemény formájában az említett értelmezéssel kapcsolatos egyet nem értését.
54 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy annak a puszta ténye, hogy a Bulgáriában hatályban lévő eljárási szabályoknak megfelelően a Varhoven kasatsionen sad több tagja is a többség véleményétől eltérő véleményt fogalmazott meg a szóban forgó értelmező határozatban, nem tekinthető e többségnek az uniós jog megsértésére irányuló szándéka bizonyítékául, hanem azt azon vita tükröződéseként kell felfogni, amelyhez valamely összetett jogi kérdés vizsgálata legitim módon vezethetett.
55 Meg kell egyébiránt állapítani, hogy a Bizottság a Bírósághoz előterjesztett írásbeli észrevételekben rámutatott arra, hogy az általa a Bolgár Köztársasággal szemben indított kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás keretében megvizsgálta a Varhoven kasatsionen sad által 2009. június 15‑én, valamint 2012. április 26‑án hozott értelmező határozatoknak az uniós joggal való összeegyeztethetőségét. A Bizottság hozzátette, hogy e vizsgálat végén megállapította, hogy e két határozat összeegyeztethető az uniós joggal, és megszüntette a kötelezettségszegés megállapítása iránti ezen eljárást.
56 Az ezen megítélésbeli eltérések – amelyekről a Bíróságnak a jelen ügy összefüggésében nem feladata dönteni – legalábbis azt mutatják, hogy nem róható fel a Varhoven kasatsionen sadnak, hogy nyilvánvalóan megsértett valamely uniós jogi rendelkezést, és az alsóbb szintű bíróságokat is erre kötelezte.
57 Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, a Diageo Brands még arra hivatkozik, hogy a bolgár bíróságok megsértették a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködés elvét, amely véleménye szerint az előzetes döntéshozatali eljárás alkalmazásának a kötelezettségét jelenti, és amely a tagállamok közötti lojális együttműködés EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt elvének a sajátos kifejeződése.
58 E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a Sofiyski gradski sad – amely az elismerni kért határozatot hozta – olyan elsőfokú bíróság, amelynek a határozatai ellen a belső jog szerint van jogorvoslati lehetőség. Következésképpen az EUMSZ 267. cikk második bekezdésének megfelelően e bíróságnak lehetősége, de nem kötelezettsége van arra, hogy a Bíróságtól előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés elbírálását kérje.
59 Ezt követően emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkel bevezetett rendszer annak érdekében, hogy biztosítsa az uniós jog egységes értelmezését a tagállamokban, közvetlen együttműködést hoz létre a Bíróság és a nemzeti bíróságok között egy, a felek kezdeményezésétől független eljárás keretében. Ezért az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a bíróságok közötti párbeszéden alapul, amelynek kezdeményezése teljes mértékben a nemzeti bíróságnak az említett kérelem helytállóságára és szükségességére vonatkozó mérlegelésétől függ (Kelly‑ítélet, C‑104/10, EU:C:2011:506, 62. és 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
60 Ebből az következik, hogy még feltételezve is azt, hogy a Sofiyski gradski sad előtt felmerült a 89/104 irányelv 5. cikke (3) bekezdése értelmezésének a kérdése, e bíróság nem volt köteles az ezzel kapcsolatos kérdéssel a Bírósághoz fordulni.
61 Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy a Bírósággal közölt információk szerint a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozata ellen lehetett fellebbezést benyújtani, e fellebbezést pedig adott esetben a Varhoven kasatsionen sad előtti felülvizsgálati eljárás követhette volna.
62 Márpedig az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a Diageo Brands az említett határozattal szemben nem élt azokkal a jogorvoslati lehetőségekkel, amelyeket számára a nemzeti jog kínált. A Diageo Brands tartózkodását azzal indokolja, hogy a jogorvoslati lehetőségek e kihasználásának nem volt értelme, mivel az nem vezetett volna a felsőbb bíróságok eltérő tartalmú határozatához, amely állítás a kérdést előterjesztő bíróság szerint nem irreleváns.
63 E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 40. pontjában felidézésre került – a 44/2001 rendelet által előírt elismerési és végrehajtási szabályok az igazságszolgáltatás iránt az Unióban táplált kölcsönös bizalmon alapulnak. Ez a tagállamok által egymás jogrendszerei és igazságszolgáltatási szervei iránt tanúsított kölcsönös bizalom teszi lehetővé annak a megállapítását, hogy a nemzeti jog vagy az uniós jog téves alkalmazása esetén az egyes tagállamok által működtetett jogorvoslati rendszer, amelyet kiegészít az EUMSZ 267. cikkben foglalt előzetes döntéshozatali eljárás, a jogalanyok számára megfelelő garanciát nyújt (lásd: a jelen ítélet 49. pontja).
64 Ebből az következik, hogy a 44/2001 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy az azon az alapvető elgondoláson alapul, hogy a jogalanyoknak főszabály szerint ki kell használniuk a származási tagállam joga által biztosított minden jogorvoslati lehetőséget. Amint azt a főtanácsnok indítványának 64. pontjában megállapította – kivéve azokat a rendkívüli körülményeket, amelyek túlságosan nehézzé vagy lehetetlenné teszik a jogorvoslati lehetőségek kihasználását a származási tagállamban – a jogalanyoknak e tagállamban ki kell használniuk minden rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőséget annak érdekében, hogy megelőzzék a közrend megsértését. Ez a szabály annál is inkább igazolt, amennyiben a közrend állítólagos megsértése – ahogy az alapeljárásban is – az uniós jog állítólagos megsértéséből következik.
65 A Diageo Brands által az alapügyben felhozott azzal kapcsolatos körülményeket illetően, hogy igazolja a részére nyitva álló jogorvoslati lehetőségek igénybevételétől való tartózkodását, meg kell először is állapítani, hogy az ügyiratokból kitűnik, hogy nem zárható ki, hogy a Sofiyski gradski sad 2010. január 11‑i határozatában tévesen alkalmazta a Varhoven kasatsionen sad által 2009. június 15‑én elfogadott értelmező határozatot. Márpedig, ha a Diageo Brands e határozattal szemben fellebbezett volna, az ilyen hibát – feltételezve, hogy azt elkövették – a fellebbviteli bíróság ki tudta volna javítani. Mindenesetre ez utóbbi bíróságnak lehetősége lett volna a Varhoven kasatsionen sad által végzett jogi értékelés megalapozottságával kapcsolatos kétség esetén arra, hogy az ezen értékelés által érintett uniós jog értelmezésével összefüggő kérdéssel a Bírósághoz forduljon (lásd ebben az értelemben: Elchinov‑ítélet, C‑173/09, EU:C:2010:581, 27. pont).
66 Másodszor, amennyiben ezt követően felülvizsgálati kérelmet nyújtottak volna be a Varhoven kasatsionen sadhoz, utóbbi – amely az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében vett olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a belső jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség – főszabály szerint köteles lett volna a Bírósághoz fordulni, amennyiben a 89/104 irányelv értelmezésével kapcsolatos kétség merült volna fel (lásd ebben az értelemben: Köbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 35. pont). E kötelezettség teljesítésének az e bíróság részéről történő indokolatlan elmulasztása a Bíróság ítélkezési gyakorlata által e tekintetben meghatározott szabályoknak megfelelően a Bolgár Köztársaság felelőssége megállapításának a következményével járt volna (Köbler‑ítélet, C‑224/01, EU:C:2003:513, 50. és 59. pont).
67 Ilyen feltételek mellett nem tűnik úgy, hogy a bolgár bíróságok nyilvánvalóan megsértették a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti együttműködés elvét, valamint hogy a Diageo Brandset megfosztották attól a védelemtől, amelyet az e tagállam által működtetett jogorvoslati rendszer az EUMSZ 267. cikkben foglalt előzetes döntéshozatali eljárással kiegészülve biztosít.
68 Az előző megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 44/2001 rendelet 34. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az a körülmény, hogy a valamely tagállamban hozott határozat ellentétes az uniós joggal, nem igazolja azt, hogy e határozatot ne ismerjék el a másik tagállamban azzal az indokkal, hogy az sérti ez utóbbi állam közrendjét, amennyiben a hivatkozott téves jogalkalmazás nem jelenti az uniós jogrendben, és így a megkeresett tagállam jogrendjében valamely lényegi jelentőségűnek tekintett jogszabály vagy e jogrendekben valamely alapvetőnek elismert jog nyilvánvaló megsértését. Nem jelenti azt az olyan hiba, amely a 89/104 irányelv 5. cikke (3) bekezdéséhez hasonló rendelkezés alkalmazását érinti.
A megkeresett állam bíróságának, amikor megvizsgálja, hogy adott esetben fennáll‑e ezen állam közrendjének a nyilvánvaló megsértése, figyelembe kell vennie azt, hogy – kivéve azokat a rendkívüli körülményeket, amelyek túlságosan nehézzé vagy lehetetlenné teszik a jogorvoslati lehetőségek kihasználását a származási tagállamban – a jogalanyoknak e tagállamban ki kell használniuk minden rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőséget annak érdekében, hogy megelőzzék az ilyen jogsértést.
69 E kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a 2004/48 irányelv 14. cikkét – amely szerint a nyertes fél oldalán felmerülő költségeket főszabályként a vesztes fél viseli – úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó azokra a költségekre, amelyek a felek részéről a valamely tagállamban indított, a szellemi tulajdonjog megsértésének a megelőzése érdekében a másik tagállamban foganatosított lefoglalással okozott kár megtérítése iránti kereset keretében merültek fel, amikor e kártérítési kereset keretében az e másik tagállamban hozott azon határozat elismerésének a kérdése merül fel, amely megállapítja az említett lefoglalás indokolatlan jellegét.
70 E kérdés megválaszolásához azt kell meghatározni, hogy az alapeljárás a 2004/48 irányelv hatálya alá tartozik‑e.
71 Amint arra a 2004/48 irányelv (10) preambulumbekezdése rámutat, az irányelv célja a szellemi tulajdonjogok érvényesítésével kapcsolatos eszközöket illetően a tagállami jogszabályok egymáshoz való közelítése a szellemi tulajdon magas, egyenértékű és egységes védelmi szintjének a belső piacon belüli biztosítása érdekében.
72 E tekintetben és 1. cikkének megfelelően a 2004/48 irányelv azokról az intézkedésekről, eljárásokról és jogorvoslatokról szól, amelyek a szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükségesek. Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy ezeket az intézkedéseket, eljárásokat és jogorvoslatokat e jogoknak az uniós jogban és/vagy az érintett tagállam nemzeti jogában foglalt bármely megsértése esetén alkalmazni kell.
73 A Bíróság kimondta, hogy a 2004/48 irányelv rendelkezései nem a szellemi tulajdonjogok valamennyi vonatkozásának, csupán azoknak a szabályozására irányulnak, amelyek egyrészről e jogok tiszteletben tartásával, másrészről azok megsértésével kapcsolatosak, az arra szolgáló hatékony jogorvoslati eljárások meglétének előírásával, hogy valamennyi fennálló szellemi tulajdonjogi jogsértést meg lehessen előzni, azok megszűnjenek, vagy orvoslásra kerüljenek (lásd: ACI Adam BV és társai ítélet, C‑435/12, EU:C:2014:254, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74 A 2004/48 irányelv által előírt intézkedésekből, eljárásokból és jogorvoslatokból kitűnik, hogy a szellemi tulajdonjogok védelmének a biztosítására szolgáló jogorvoslati eljárásokat az azokhoz szorosan kapcsolódó kártérítési keresetek egészítik ki. Ezért miközben ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése, valamint 9. cikkének (1) bekezdése olyan ideiglenes és óvintézkedéseket ír elő, amelyek célja különösen a szellemi tulajdonjogot fenyegető sérelem megakadályozása, és amelyek magukban foglalják többek között az ilyen jogot feltehetően sértő áruk lefoglalását, az említett irányelv 7. cikkének (4) bekezdése, valamint 9. cikkének (7) bekezdése olyan intézkedéseket ír elő, amelyek lehetővé teszik az alperes számára azt, hogy kártérítést kérjen, amennyiben a továbbiakban megállapítják, hogy nem történt szellemi tulajdonjogi jogsértés, vagy annak veszélye nem állt fenn. Amint ugyanezen irányelv (22) preambulumbekezdéséből kitűnik, a kártérítéssel kapcsolatos ezen intézkedések olyan garanciát jelentenek, amelyet a jogalkotó az általa előírt azonnali és hatékony ideiglenes intézkedések ellensúlyozására ítélt szükségesnek.
75 A jelen esetben az alapügyben szóban forgó eljárás – amelynek tárgya a szellemi tulajdonjogot fenyegető sérelem megakadályozása érdekében valamely tagállam igazságügyi hatóságai által előbb elrendelt, majd ugyanezen hatóságok által azzal az indokkal megszüntetett lefoglalással okozott kár megtérítése volt, hogy a jogsértés fennállása nem került bizonyításra – a szellemi tulajdonjog jogosultja által az azonnali joghatást kiváltó azon intézkedés elrendelése érdekében előterjesztett kereset velejárója, amely lehetővé tette számára az érdemi határozat bevárása nélkül joga bármely esetleges megsértésének a megakadályozását. Az ilyen kártérítési kereset a 2004/48 irányelv által az alperes javára előírt garanciáknak felel meg, és az olyan ideiglenes intézkedés elfogadását ellensúlyozza, amely érdekeire hatással volt.
76 Ebből az következik, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló eljárást úgy kell tekinteni, hogy az a 2004/48 irányelv hatálya alá tartozik.
77 Ami a 2004/48 irányelv 14. cikkét illeti, a Bíróság már kimondta, hogy e rendelkezés célja a szellemi tulajdonjogok védelmi szintjének megerősítése, és annak meg kell akadályoznia, hogy a sérelmet szenvedő felet visszatartsák attól, hogy a jogai védelme érdekében bírósági eljárást kezdeményezzen (lásd: Realchemie Nederland ítélet, C‑406/09, EU:C:2011:668, 48. pont).
78 Tekintettel e célkitűzésre, valamint a 2004/48 irányelv 14. cikkének széles és általános megfogalmazására – amely „nyertes félre” és „vesztes félre” utal anélkül, hogy pontosítással szolgálna, vagy korlátozná azokat az eljárástípusokat, amelyekre az általa meghatározott szabályt alkalmazni kell –, meg kell állapítani, hogy e rendelkezés alkalmazandó az ezen irányelv hatálya alá tartozó valamennyi eljárás keretében felmerült költségekre.
79 E tekintetben nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy az alapeljárásban a szóban forgó lefoglalás indokolt vagy indokolatlan jellegének a megítélése a másik tagállamban hozott határozat elismerésének vagy elismerése megtagadásának a kérdését veti fel. Az ilyen kérdés ugyanis járulékos jellegű, és nem módosítja a jogvita tárgyát.
80 Az előző megfontolások összességére tekintettel a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2004/48 irányelv 14. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az alkalmazandó azokra a költségekre, amelyek a felek részéről a valamely tagállamban indított, a szellemi tulajdonjog megsértésének a megelőzése érdekében a másik tagállamban foganatosított lefoglalással okozott kár megtérítése iránti kereset keretében merültek fel, amikor e kártérítési kereset keretében az e másik tagállamban hozott azon határozat elismerésének a kérdése merül fel, amely megállapítja e lefoglalás indokolatlan jellegét.
81 Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
1) A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 34. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, hogy az a körülmény, hogy a valamely tagállamban hozott határozat ellentétes az uniós joggal, nem igazolja azt, hogy e határozatot ne ismerjék el a másik tagállamban azzal az indokkal, hogy az sérti ezen állam közrendjét, amennyiben a hivatkozott téves jogalkalmazás nem jelenti az uniós jogrendben, és így a megkeresett tagállam jogrendjében valamely lényegi jelentőségűnek tekintett jogszabály vagy e jogrendekben valamely alapvetőnek elismert jog nyilvánvaló megsértését. Nem jelenti azt az olyan hiba, amely az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodással módosított, a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK tanácsi irányelv 5. cikkének (3) bekezdéséhez hasonló rendelkezés alkalmazását érinti.
2) A szellemi tulajdonjogok érvényesítéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 14. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az alkalmazandó azokra a költségekre, amelyek a felek részéről a valamely tagállamban indított, a szellemi tulajdonjog megsértésének a megelőzése érdekében a másik tagállamban foganatosított lefoglalással okozott kár megtérítése iránti kereset keretében merültek fel, amikor az ezen kereset keretében az e másik tagállamban hozott azon határozat elismerésének a kérdése merül fel, amely megállapítja e lefoglalás indokolatlan jellegét.

matches: bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság