text:
2. Jogaim bűncselekmény miatt folytatott nyomozás során és mielőtt az ügy bírósághoz kerül
Mi a bűnügyi nyomozás célja?
A bűnügyi nyomozás célja a bűncselekményt övező tények és körülmények megállapítása.
A nyomozást főszabály szerint a rendőrség végzi. Kivételes esetekben a Minisztertanács vagy a főügyész felhatalmazhat szakértőket a nyomozás elvégzésére. A büntetőeljárás megindításáról főszabály szerint a rendőrség hozza meg a döntést a főügyész átfogó irányítása mellett. Súlyos büntetőügyekben a döntést a főügyész hozza meg.
A nyomozás akkor kezdődik meg, amikor a rendőrséghez arra vonatkozó információ érkezik, hogy büntetendő cselekmény(eke)t követtek el.
A rendőrség megvizsgálja a bűncselekmény helyszínét, továbbá összegyűjti a lényeges adatokat és anyagokat. Mindenkit, aki információval rendelkezik a bűncselekményről, kihallgatnak, és felveszik a tanúvallomását.
Ha a bizonyítékok arra utalnak, hogy ön érintett volt egy bűncselekményben, a rendőrség őrizetbe vétel előtt vagy után kikérdezheti önt.
Mikor és hogyan kérhet tőlem információkat a rendőrség?
Ha a rendőrség úgy véli, hogy ön hasznos információkkal rendelkezik egy bűncselekményre vonatkozóan, kérheti, hogy jelenjen meg a rendőrségen, és tegyen vallomást vagy mutasson be az ügy szempontjából lényeges iratokat. Ha megtagadja a jelenlétet, írásbeli felszólítást küldhetnek önnek. Ha ennek ésszerű mentség nélkül nem tesz eleget, az bűncselekménynek minősül.
Figyelmeztetnek a jogaimra?
Ha azzal gyanúsítják, hogy érintett volt egy bűncselekményben, a kikérdezése előtt a következőképpen figyelmeztetik a jogaira: „nem köteles semmit mondani, ha nem akar, de bármit mond, azt írásba foglalják és felhasználható a bizonyítás során.” Ha ön kiskorú, tájékoztatni kell arról a jogáról is, hogy beszélhet a szülőjével vagy gyámjával.
Őrizetbe vétele bírói határozat alapján történhet, bizonyos esetekben azonban elfogatóparancs nélkül is. Lásd itt.
Őrizetbe vétel esetén miről tájékoztatnak?
Tájékoztatni kell önt az őrizetbe vételének okairól, kivéve ha az ön erőszakos reakciója ezt lehetetlenné teszi.
Mi történik az őrizetbe vétel után?
Önt 24 órán belül bíró elé kell állítani, ha nem bocsátják szabadon már korábban.
Mi történik, ha európai elfogatóparancsot adtak ki ellenem?
Az európai elfogatóparancsnak követnie kell a jogszabályok által előírt eljárást és tartalmaznia kell az azokban előírt információkat. Az elfogatóparancsot a kérelmező állam valamely igazságügyi hatóságának kell kibocsátania. További információt itt talál.
Fogva tartanak vagy szabadlábra helyeznek?
Ha a rendőrség úgy véli, hogy önt fogva kell tartani, egy kerületi bírósági bíróhoz kell fordulniuk azzal a kéréssel, hogy legfeljebb 8 napra helyezze önt előzetes letartóztatásba. Ez megújítható, amennyiben az előzetes letartóztatás teljes időtartama nem haladja meg a három hónapot.
A bíróság akkor helyezheti előzetes letartóztatásba, ha van arra utaló bizonyíték, hogy ön érintett volt a szóban forgó cselekmény(ek) elkövetésében. A bíróság megfontolja azt is, hogy szükséges-e az előzetes letartóztatás a nyomozáshoz, és ezt az ön szabadsághoz való jogához viszonyítva mérlegeli.
Fellebbezhetek az előzetes letartóztatásomat elrendelő határozat ellen?
Fellebbezhet a határozat ellen. A fellebbezést tíz napon belül kell benyújtani.
Mi történik, ha nem válaszolok a rendőrség kérdéseire?
A vallomástétel megtagadásához való jog gyakorlásából nem vonhatóak le hátrányos következtetések.
A rendőrségi kihallgatás nem lehet kényszerítő vagy ismétlődő jellegű.
Lehet velem ügyvéd a kihallgatáson?
Nincs joga ügyvédhez a rendőrségi kihallgatás során. Miután őrizetbe veszik, jogosult telefonon azonnal, bizalmasan beszélni a választása szerinti ügyvéddel.
Nem beszélem a nyelvet. Lehet tolmácsom?
A jogszabályok előírják, hogy tolmácsolást kell biztosítani önnek egy olyan nyelven, amelyet teljesen ért és jól beszél.
Elmondhatom valamelyik rokonomnak vagy barátomnak, mi történik velem?
Jogosult arra, hogy kommunikáljon valamelyik rokonával vagy a választása szerinti személlyel. Ha kiskorú, akkor arra is jogosult, hogy a rendőrség jelenlétében beszéljen a szülőjével vagy gyámjával. A rendőrség tájékoztatja szüleit vagy gyámját az ön fogva tartásáról.
Tizenkét órára felfüggeszthető az a joga, hogy barátaival és rokonaival érintkezzen, ha ésszerű gyanú áll fenn arra vonatkozóan, hogy e jog őrizetbe vétel utáni azonnali gyakorlása:
bizonyítékok megsemmisítéséhez vezet,
megakadályozza más személy(ek) őrizetbe vételét ugyanazon bűncselekménnyel kapcsolatban, vagy
más gyanúsított(ak) megszökéséhez vagy újabb bűncselekmény elkövetéséhez vezet.
Más tagállam polgára vagyok. Kapcsolatba léphetek az országom nagykövetségével?
Ha más országból származik, jogosult kommunikálni az országa nagykövetségével vagy konzuljával. Ha egy képviselő sem érhető el, akkor jogosult kommunikálni az Ombudsmani Hivatallal vagy az Emberi Jogok Védelmének Nemzeti Szervezetével.
Kérhetek orvosi segítséget, amíg fogva tartanak?
Ha az őrizetbe vétel vagy a fogva tartás során orvosi ellátásra van szüksége, a rendőrségnek biztosítania kell, hogy önt megvizsgálja egy orvos, és szükség esetén kórházba kell szállíttatnia önt. Joga van az orvosválasztáshoz.
Cipruson kell lennem a nyomozás során?
Ha a lakóhelye külföldön van, jogilag nem kötelező jelen lennie a rendőrségi nyomozás során. A jogszabályok még nem teszik lehetővé, hogy videokapcsolat útján vehessen részt a nyomozásban.
Ha nem adnak ki ön ellen elfogatóparancsot, akkor elhagyhatja az országot.
Átkutathatják az otthonomat vagy gazdasági helyiségeimet a nyomozás során?
A házát vagy helyiségeit csak házkutatási engedély birtokában kutathatják át, kivéve ha ön írásban hozzájárul az átkutatáshoz.
Megmotozhatnak?
Motozásnak is alávethetik; a motozást egy önnel azonos nemű személy végzi. Lásd itt.
Vehet tőlem a rendőrség ujjlenyomatot, DNS-mintát stb.?
Ha fogva tartják, a rendőrség a nyomozás részeként jogszerűen veheti le a méreteit, készíthet fényképet, vehet öntől ujjlenyomatot, tenyérlenyomatot, kézírásmintát, körömmintát, haj- és nyálmintát.
Ha ehhez nem járul hozzá, szabadságvesztéssel vagy bírsággal büntethető bűncselekményt követ el. A rendőrség az ön hozzájárulásával vér- és vizeletmintát is vehet öntől. Ennek hiányában beszerezhetnek egy bírósági végzést, amely felhatalmazza a rendőrséget arra, hogy orvosi felügyelettel ilyen mintákat vegyen.
Részt kell vennem felismertetési eljáráson?
Ha önt jogszerűen fogva tartják, a rendőrség jogosult előírni, hogy ön felismertetési eljáráson vegyen részt.
Élhetek panasszal azzal kapcsolatban, ahogyan a rendőrség bánt velem?
A rendőrség ellen a rendőrséggel szembeni állításokat és panaszokat kivizsgáló független hatósághoz nyújthat be panaszt.
Mi történik a nyomozás végén?
A rendőrség megvádolhatja önt, ha a nyomozás végén elegendő bizonyíték van arra, hogy megalapozza az ön elleni büntetőeljárást. Mielőtt megvádolják önt, ismét figyelmeztetniük kell önt a jogaira. Vallhatja magát bűnösnek vagy ártatlannak, vagy fenntarthatja a jogot arra, hogy a bíróság előtt válaszoljon. Ezután benyújtják a vádiratot a bíróságnak.
A vádiratban szereplő vádak eltérhetnek az eredeti vádaktól.
Vádolhatnak olyan büntetendő cselekménnyel, amellyel egy másik tagállamban már megvádoltak?
Ha egy büntetendő cselekmény alól felmentik vagy amiatt elítélik, akkor ugyanazért nem vonhatják ismét eljárás alá. Nem találhatják bűnösnek olyan cselekmény vagy mulasztás miatt, amely az elkövetésekor nem minősült bűncselekménynek.
Nem tiltja semmilyen szabály, hogy ön ellen két különböző állam bírósága előtt emeljenek vádat. Ez azonban rendkívül szokatlan, és ön bármelyik bíróság előtt tiltakozhat az eljárás ellen.
Mi történik az első bírósági tárgyaláson?
Miután megidézték, hogy megjelenjen a bíróság előtt, joga van kérni, hogy átadják önnek a tanúvallomásokat és a rendőrségi nyomozás során gyűjtött iratokat, köztük azokat is, amelyek alátámasztják a vádat.
A tárgyaláson a vádhatóság további tanúkat szólíthat, amennyiben erről megfelelő időben értesítik a védelmet.
Kérnek adatokat a bűnügyi előéletemről?
A tárgyaláson rendszerint nem mutatnak be az ön korábbi elmarasztaló ítéleteire vonatkozó bizonyítékokat.
Ha megállapítják az ön bűnügyi felelősségét a bűncselekménnyel kapcsolatban, a büntetéskiszabáskor figyelembe veszik az esetleges hasonló elmarasztaló ítéleteket ( lásd az 5. ismertetőt).
Őrizetbe vételi és átkutatási felhatalmazás
A rendőrség őrizetbe vételi felhatalmazása
A ciprusi alkotmány úgy rendelkezik, hogy egy személyt csak akkor lehet jogszerűen őrizetbe venni, ha megfelelően indokolt parancsot adtak ki. A büntetőeljárási jog minden olyan rendelkezését, amely engedélyezi a bírói határozat nélküli őrizetbe vételt, ennek az alkotmányos szabálynak a figyelembevételével kell értelmezni.
A rendőrség a körzeti bíróság egy bírójától kérhet elfogatóparancsot. A rendőrségnek írásos nyilatkozatot kell benyújtania, amely arra utaló bizonyítékkal szolgál, hogy ön bűncselekményben való érintettséggel gyanúsítható, és a bűnügyi nyomozáshoz az ön őrizetbe vétele szükséges.
Az elfogatóparancs kiadása nem automatikus. A bíró mérlegelhet, és fontolóra kell vennie egyrészt a személyek szabadsághoz való jogát, másrészt a közbiztonságot.
Az elfogatóparancs addig marad hatályban, amíg végre nem hajtják, vagy amíg egy bíró vissza nem vonja.
A rendőrség átkutatási felhatalmazása
Az ön otthonának vagy gazdasági helyiségeinek átkutatásához házkutatási engedélyt kell szerezni, kivéve ha ön írásban kifejezetten hozzájárul a házkutatáshoz. A házkutatási engedélynek indokolást kell tartalmaznia. A körzeti bíróság bírója adja ki, a rendőrség által eskü alatt szolgáltatott információk alapján. A bírónak meg kell győződnie arról, hogy ésszerű okok támasztják alá a házkutatási engedély kiadását.
A rendőr megállíthatja és átkutathatja az ön járművét:
ha ésszerűen úgy véli, hogy abban kábítószer található,
annak ellenőrzése céljából, hogy van-e a járműben bármilyen robbanóanyag vagy illegális fegyver.
A motozást a rendőrség egy önnel azonos nemű tagjának kell elvégeznie.
Az a rendőr, akiben ésszerű gyanú merül fel azt illetően, hogy önnek kábítószer van a birtokában, jogosult megállítani és megmotozni önt, valamint ha kábítószert talál, őrizetbe is veheti önt.
Az elfogatóparancs és a házkutatási engedély kiadása ellen ön nem jogosult fellebbezni.
A Köztársaság Jogi Hivatala

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
A tőke szabad mozgásának korlátai - Az Európai Unió Bírósága ítéletet hozott | hírek | Jogi Fórum
2013.10.24. Jogi Fórum / Európai Unió Bírósága
A tőke szabad mozgásának a villamosenergia- és a földgázpiacon tevékenységet folytató vállalkozásokra vonatkozó korlátozásai összeegyeztethetők lehetnek az uniós joggal. Ebben az összefüggésben a torzulásmentes versenynek a fogyasztók védelme érdekében történő fenntartására és az energiaellátás biztosítására irányuló célok közérdeken alapuló nyomós indoknak minősülnek - áll az Európai Unió Bíróságának ítéletében.
A C-105/12., C-106/12. és C-107/12. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet - Staat der Nederlanden kontra Essent NV, Essent Nederland BV, Eneco Holding NV, Delta NV
A 2003. évi irányelveknek megfelelően a villamos energia és a földgáz belső piacára vonatkozó uniós jog többek között a nyitott és átlátható piac, az elosztórendszer-üzemeltető hálózatához való megkülönböztetéstől mentes és átlátható hozzáférés, valamint a tisztességes verseny biztosítására irányul. [1]
A Holland Királyság közelmúltbeli jogszabályai alapján a magánbefektető nem szerezhet vagy rendelkezhet részvényekkel vagy részesedésekkel a Hollandiában tevékenységet folytató villamosenergiavagy gázelosztórendszer-üzemeltető tőkéjében (privatizációs tilalom). Ezenkívül tiltott az egyrészt olyan csoport tagjai közé tartozó társaságok, amelynek ilyen üzemeltető is tagja, másrészt pedig az olyan csoport tagjai közé tartozó társaságok közötti tulajdonosi vagy ellenőrzési viszony, amelynek tagja Hollandiában villamosenergia-vagy gáztermeléssel, -ellátással vagy kereskedéssel foglalkozó vállalkozás (csoporttilalom). Végül, a nemzeti jog tiltja az érintett rendszer-üzemeltetés érdekével potenciálisan össze nem egyeztethető ügyletek teljesítését vagy tevékenységek folytatását az ilyen üzemeltető, és azon csoport által, amelynek az üzemeltető a tagjai közé tartozik.
E jogszabályok elfogadásakor az Essent, az Eneco és a Delta vertikálisan integrált, Hollandiában mind a villamosenergia- és/vagy a gáztermelésben, -ellátásban és/vagy -kereskedelemben, mind pedig a villamosenergia- és/vagy a gázelosztórendszer-üzemeltetésben tevékenységet folytató társaságok voltak.
A privatizációs tilalmat, a csoporttilalmat és a rendszer-üzemeltetés érdekét szolgáló tevékenységek folytatásának tilalmát bevezető nemzeti jogszabályok elfogadása következtében az Essent NV 2009. július 1-jén szétvált két külön társasággá, egyrészt a Hollandiában villamosenergia-és a gázelosztórendszer-üzemeltetést folytató Enexis Holding NVvé, amely részesedéseinek összességével a hatóságok rendelkeztek, másrészt pedig a villamosenergia, gáztermeléssel, ellátással és kereskedéssel foglalkozó Essent NV-vé. Az utóbbi társaságot megvásárolta a villamosenergia-ágazatban szakosodott német RWE AG csoport leányvállalata. Az Eneco Holding NV és a Delta NV nem váltak szét, de a leányvállalataikat, a Stedin Netbeheer BVt és a Delta Netwerkbedrijf BV-t jelölték ki ugyanezen a területen az elosztórendszereik üzemeltetőjének.
Ebben az összefüggésben az Essent, az Eneco és a Delta a nemzeti bíróságokhoz fordult, úgy érvelve, hogy a nemzeti jogszabályok összeegyeztethetetlenek a tőke szabad mozgásával. A jogvitát végső fokon elbíráló Hoge Raad der Nederlanden (Semmítőszék, Holland Királyság) úgy határozott, hogy a Bíróság elé terjeszti e kérdést.
A Bíróság megállapítja először is, hogy a privatizációs tilalom – amely többek között azt jelenti, hogy semmilyen magánbefektető nem szerezhet vagy rendelkezhet részvényekkel vagy részesedésekkel a Hollandiában tevékenységet folytató villamosenergia- vagy gázelosztórendszer-üzemeltető tőkéjében – az EUMSZ 345. cikk hatálya alá tartozik, amely kifejezi a szerződéseknek a tagállami tulajdoni rendekkel szembeni semlegességét, és amely szerint többek között a tagállamok jogszerűen követhetik a bizonyos vállalkozások vonatkozásában a köztulajdoni rend bevezetésére vagy fenntartására irányuló célt.
Mindazonáltal az EUMSZ 345. cikk nem vonja ki a tagállamok hatályos tulajdoni rendjét az EUM-Szerződés alapvető szabályai, többek között a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére, a letelepedési szabadságra és a tőke szabad mozgására vonatkozó szabályai alól. Így a Bíróság megállapítja, hogy a privatizációs tilalom a hatásaira tekintettel a szabad tőkemozgás korlátozásának minősül.
Mindemellett a nemzeti jogszabályok által meghatározott tulajdoni rend választásának okai olyan tényezőknek minősülnek, amelyek figyelembe vehetők a szabad tőkemozgás korlátozásainak igazolásához. A kérdést előterjesztő bíróság feladata e vizsgálat lefolytatása.
Ami a csoporttilalmat és a rendszer-üzemeltetés érdekével potenciálisan össze nem egyeztethető tevékenységek folytatásának tilalmát illeti, a Bíróság megállapítja, hogy azok szintén a szabad tőkemozgás igazolandó korlátozásainak minősülnek. E tekintetben a Bíróság kimondja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott, a tág értelemben vett keresztfinanszírozás – ideértve a stratégiai információcserét is – megakadályozására, az energia- és a gázpiac átláthatóságának biztosítására, és a versenytorzulás elkerülésére irányuló célok a villamosenergia- és gáztermelési, -ellátási és -kereskedelmi piacon a torzulásmentes verseny biztosítására irányulnak. A keresztfinanszírozás megakadályozására irányuló cél többek között a villamosenergiaés a gázelosztó–rendszerekbe való megfelelő befektetés biztosítására irányul.
A Bíróság szerint a szóban forgó nemzeti intézkedések így nyomós közérdeket szolgálnak. Ugyanis a torzulásmentes versenyre irányuló célt az EUMSzerződés is kitűzte, végső soron a fogyasztók védelme érdekében. Egyébiránt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a fogyasztók védelme nyomós közérdeken alapuló indokot képez.
A Bíróság megállapítja továbbá, hogy a villamosenergia-és a gázelosztó–rendszerekbe való megfelelő befektetés biztosításának célja többek között az energiaellátás biztosítása, amelyet a Bíróság szintén elismert közérdeken alapuló nyomós indokként.
Végül, a csoporttilalmat és a rendszer-üzemeltetést szolgáló tevékenységek tilalmát holland törvény vezette be, amely maga többek között módosította a 2003. évi irányelvek átültetése érdekében elfogadott nemzeti rendelkezéseket. Még ha e tilalmakat nem is írják elő az említett irányelvek, a Holland Királyság ezen intézkedések bevezetésével az említett irányelvekben kitűzött célok elérésére törekedett.
Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott célok főszabály szerint közérdeken alapuló nyomós indokként igazolhatják az alapszabadságok megállapított korlátozásait.
A Bíróság emlékeztet azonban arra, hogy a szóban forgó korlátozásoknak alkalmasnak kell lenniük a kitűzött célok elérésére, és nem haladhatják meg az elérni kívánt célok megvalósításához szükséges mértéket, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
[1] A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 176., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 211. o.) és a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 98/30/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26-i 2003/55/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 176., 57. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 230. o.).

matches: Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
Nagyéri Károly – Sztálinváros furcsa parancsnoka | Dunaújváros mesél
Taródiné Cseszka Éva
NAGYÉRI KÁROLY
Sztálinváros furcsa parancsnoka
Sztálinváros (az egykori Dunapentele) 1956-os történelmével kapcsolatban a szakirodalom általában két, országosan is figyelemre méltó eseményt emel ki: az október 25-i sortüzet, valamint hogy november 7-én fegyveresen védték a várost a szovjet csapatokkal szemben. Már az is szokatlan, hogy ugyanaz a katonai parancsnok vezényelt tüzet mindkét esetben. Azonban ha hozzátesszük, hogy a parancsnok 1957 januárjáig a helyén maradhatott, és utána is “megúszta” halálos ítélet nélkül, akkor már kezd érdekessé válni a dunapentelei történet és benne az ezredparancsnok, Nagyéri Károly százados személye és sorsa.
Az első szocialista város, Sztálinváros
Nagyéri Károly (születési neve Nagy Progner Károly) nincstelen parasztcsaládból származott. A második világháború kitörése után, 1940. december 2-án a 101. légvédelmi tüzérosztályhoz vonult be katonai szolgálatra. A katonaságnál távbeszélő- és rádióskiképzést kapott, 1943. május 17-én őrvezetőként szerelt le. A főváros ostroma után a szovjetek 1945. január 13-án mint polgári személyt fogságba ejtették és elvitték málenkij robotra, így két és fél évet töltött a Donyec-medencében. Innen hazatérve 1947-től Nagyéri Károly tagja lett az MKP-nak. Még 1944. szeptember 9-én megnősült, 1956-ig öt gyermeke született.
Később a Magyar Néphadsereghez került, és ott viszonylag rövid időn belül nagy karriert futott be. 1950. május 10-én a Bem légvédelmi tüzér tartalékos tiszti iskolába hívták be, ahonnan július 14-én tartalékos alhadnagyként szerelt le. Ekkor kérte át magát a hivatásos állományba. Október végén a Bem légvédelmi tüzértiszti iskola hallgatója lett. 1950 novemberétől 1951. szeptember 28-ig a Honvéd Akadémia ezredparancsnoki tagozatának hallgatója. 1951. szeptember 26-án soron kívül főhadnaggyá léptették elő, és megkapta első önálló parancsnoki beosztását Nagykanizsán. 1952. november 7-én jó munkája elismeréseképpen a Magyar Népköztársaság Érdemérem ezüst fokozatát kapta a párttól, és ezzel egy időben századossá léptették elő. 1955. január 31-től egy tíz hónapos ezredparancsnoki tanfolyamra vezényelték a Szovjetunióba, hazatérte után, 1955. október 29-én pedig kinevezték a sztálinvárosi 142. honi légvédelmi tüzérezred parancsnokává.
SORTŰZ A FORRADALMÁROK ELLEN
Az 1956. október 23-i fővárosi események hatására a Tolbuhin laktanyában október 24-én hajnali 4 órakor az Országos Légvédelmi és Légierő Parancsnokság gyalogsági riadót rendelt el. A harci riadó után Nagyéri konkrét intézkedéseket tett a környéken lévő fontosabb objektumok megszállására, a helyőrségbe vezető utak ellenőrzésére, a laktanya védelmének megerősítésére, a hadosztály-parancsnokság pedig Sztálinvárosba küldött egy négyfős tiszti küldöttséget. Nagyéri 15 honvédet és egy tisztet rendelt a helyi kiegészítő parancsnokságra erősítésképpen. Őrzés alá vonta a városi szivattyútelepet, a szigeten lévő víztároló medencét, majd 10 fős kisegítést küldött a tűzoltó-parancsnoksághoz. A harcrendben lévő ütegek számára fokozottabb harckészültséget vezetett be. Az őrséget megerősítette, s a laktanya különböző pontjain öt könnyűlöveget helyezett tüzelőállásba, két löveget pedig a lőszerraktár biztosítására rendelt. A laktanya valóságos erőddé vált. Nagyéri közvetlen összeköttetést épített ki a helyi rendőrséggel és büntetés-végrehajtási parancsnoksággal, s felvette a kapcsolatot a dunaföldvári légvédelmi tüzérezred, valamint az Ercsiben lévő pontonos hidászdandár parancsnokságával.
A legtöbb vidéki városban a budapesti eseményekre való reagálás csak később következett be. Bár a hatalom bízott abban, hogy sikerül elszigetelnie a vidéket a fővárostól, október 26-ra nyilvánvalóvá vált, hogy a forradalom átterjedt az egész országra. A forradalmi megmozdulások menetrendje a városokban országszerte igen hasonló volt. A kezdeményezésre a nagyüzemek munkásai, bányászok, diákok, fiatalok vállalkoztak. A tömegdemonstrációk helyszínei elsősorban a pártállam szimbólumai – a pártbizottság épülete, tanácsháza, börtön -, a szovjet katonai emlékművek és a települések katonai laktanyái voltak. A város főterén zajlottak a nagygyűlések, ahol a követeléseket összegezték.
A forradalom első napjaiban még szilárdnak látszó helyi hatalom képviselői elbizonytalanodtak. A sortüzekben a terror kiterjesztésének szándéka húzódott meg, amitől a hatalom a tömeg megfélemlítését remélte. Vidéken a tűzparancs kiadásának joga a párt megyei első titkárait illette. Október 25-én egyébként a vezérkari főnök a Magyar Népköztársaság minden alakulatának távmondatban elrendelte, hogy jól látható helyekre címer nélküli nemzetiszín zászlókat tűzzenek ki, és csak abban az esetben lőjenek, ha a felkelők be akarnak törni, vagyis ha fegyverrel támadnak.
1956. október 25-én délután egy körülbelül 1500 fős tömeg az előző este Dunapentelére visszakeresztelt település főterén tartott gyűlésről elindult a laktanyához. Ennek délelőtti előzménye, hogy Budapestről a városba érkezett egy teherautó négy katonával, hogy kenyeret szállítson a fővárosban harcolóknak. A kenyérgyár igazgatója azonban jelentette ezt Nagyérinek, aki utasítást adott a négy katona “letartóztatására” és a laktanyába szállítására. A Bartók téren délután tartott nagygyűlés egyik témája éppen ezért a letartóztatott katonák kiszabadítása, valamint élelmiszerrel való ellátása volt. A Tolbuhin laktanyánál a tömeg sikereket ért el, ugyanis először szabadon engedték a katonákat, akik a Bartók térre visszavonulva elmesélték a budapesti eseményeket. Ezt követően a tömeg a négy katona mellé szerzett kíséretül további öt katonát Nagyéritől, “hogy biztosan célba érjen” a Budapestre küldött élelmiszer.
Mindeddig nem történt semmi atrocitás, a tömeg békésen, tárgyalásos úton érte el a célját. Visszaemlékezések szerint a küldöttséget a laktanya előtt felállított őrség megállította, egy kísérő állt a teherautó lépcsőjére, úgy mentek a laktanya kapujáig. Bent minden katonának géppisztolya vagy puskája volt, övében négy kézigránát, a tetőn hatalmas kövekből védősánc, mögöttük lövegek, mellettük rohamsisakos katonák.
Hogy miként fajult el a következő menet útja a laktanyánál, arról a források már más hangnemben írnak le kétféle verziót. A városi rendőrfőnök 17 óra körül jelentette, hogy a tömeg a laktanyához indult, valószínűleg fegyverért. A parancsnokság emiatt elsőfokú készültséget rendelt el, a katonák elfoglalták helyüket. A tömeg még mindig a négy katona kíséretére kért újabb katonákat, majd puskákat követelt (“legalább vagy öt puskát adjon”), azonban Nagyéri ezektől már elzárkózott. A sortűz közvetlen előzményeiről egy ügynöki jelentésben ez olvasható:
“Nagyérit már az épület előtt találták. Igen elfogta a düh, hogy értsenek magyarul, a nincsből nem adhat stb. stb. Egyszercsak azon veszi magát észre Nagyéri, hogy a nép szivárog be a laktanyába, s már egész nagy tömeg van bent, s majdnem elérték az épületet. Rákiált a küldöttség vezetőjére: Ki innét bitangok! Előkapta pisztolyát, s rálőtt a vezetőre, kinek karját lőtte keresztül.”
Mindezt az egység 1957. január 2-án készített jelentésében már a következő módon magyarázza:
“A parancsnok elvtárs kiment a kapuhoz és beszélt a tömeghez. A tömeg azonban tovább kiabált […], betörték a laktanya kapuját, és behatoltak. Az eligazítás alapján tűz vezényszóra a védelemhez beosztott katonák riasztólövéseket adtak le. […] A katonák következő tűzcsapása a betódultakra irányult. […] Ez alkalommal a civilek közül 2 halott és 16 sebesült lett.”
Az idézett forrásokból is kitűnik, hogy az emberek nem “fegyveres támadást” kíséreltek meg a laktanyával szemben. Több forrás is megemlíti, hogy fegyver a tömegben nem volt. Kövekkel “betörni a kaput” elég valószerűtlen úgy, hogy az épület előtt álló Nagyéri azt ne vette volna észre. A tragédiát illetően még mindig sok a nyitott kérdés: Elővigyázatlan volt a parancsnok, amikor kiment a delegáció elé? Betörték a kaput, vagy nyitva maradt? Azt nem védte senki? Miért nem figyelmeztették előre a polgári lakosságot, hogy milyen intézkedést foganatosítanak azokkal szemben, akik a katonainak nyilvánított területre lépnek? Hiszen a parton – szemben a laktanyával – titokban végigfektetett legénység nem enged másra következtetni, mint hogy a hatalom birtokosai szinte “várták” a tömeg megjelenését. Kérdés, volt-e felülről jött utasítás, hogy mindenképpen lőni kell, mint oly sok más helyen ezen a napon az országban.
A hatalom képviselői 1956-ban mindenhol azt hangoztatták, hogy a sortűz jogos volt. Arra hivatkoztak, hogy a katonák feladata volt megvédeni a rájuk bízott katonai objektumot, azaz katonai esküjüknek tettek eleget, amikor végrehajtották a parancsnok utasítását. Az alakulatnak a forradalom leverése után készült jelentése már a következőket tartalmazza:
“A jelentések szerint volt nyilasok, SS-tisztek, büntetett előéletű személyek vezetésével 150-200 főből álló tömeg 17 órakor támadást intézett a laktanya ellen, kövekkel.”
Nagyéri “a laktanyába való behatolást csak tűzparancs kiadásával tudta megakadályozni”. A szakirodalom ezt objektumvédő sortűznek tekinti. Az azonban kérdés marad, hogy a hatalom próbálta-e elkerülni a vérontást, vagy szándékosan “kiprovokálta” azt, ahogyan nagyon sok helyen az országban.
Katonatiszt, 1956-ban a sztálinvárosi légvédelmi tüzérezred parancsnoka. A világháború után szovjet munkatáborban tölt éveket, majd hivatásos katonatisztként ezredparancsnoki tanfolyamra kerül ismét a Szovjetunióba. A forradalom alatt fellép a forradalmárokkal szemben, majd a felkelők választják parancsnokukká. Végül a Szovjetunióban kiképzett parancsnok szembeszáll a Sztálinvárost támadó szovjet csapatokkal. A Budapesti Katonai Bíróság 1957-ben a népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés vezetésének büntettében életfogytiglan tartó szabadságvesztésre ítélte. 1962. július 1-jén szabadult kegyelemből.
Tudjuk, hogy a pártszervekkel és a rendőrséggel jó volt a tüzérezred kapcsolata. A korábban is idézett ügynökjelentés szerint a laktanyában tartózkodott a politikai tiszt, a hadosztály kiküldött tisztjei, valamint Kócsa László, a városi párttitkár. Könnyen elképzelhető, hogy a pártvezetők a laktanyában döntően befolyásolták Nagyérit.
A forrásokból ugyanakkor az is látszik, hogy a honvédség feloszlatta ugyan a tömeget, de nem került sor célzott lövésekre, hanem – a szabályzatnak megfelelően – főleg a levegőbe lőttek. Az állambiztonsági szervek Grafológus fedőnevű ügynöke így “jelentett” az eseményről 1959-ben:
“A lövésre a tetőről két főhadnagy egy-egy kézigránát köteget dobott a tömeg elé, kikben nem is […] a felrobbanó kézigránát, mint inkább a robbanástól széjjel freccsenő, apróra tört dolomitkő csinált nagy kárt. Pisztolya elsütésével egy időben a százados kiáltott is, hogy tűz. A titokban a parton végigfektetett legénység a parancsra lőtt is, de minden torkolattűz felfelé vágott, így azok nem a tömegre, hanem a levegőbe lőttek.”
Ezt követően az emberek visszavonultak a Bartók térre azzal a felkiáltással, hogy “ránk lőttek az áruló tisztek”.
Az eseményeket az 1957 januárjában készült jelentés szerint az elöljáróparancsnokoknak távbeszélőn jelentették, s egyben azonnali segítséget kértek. Mivel a hadosztály nem tudott segíteni, a székesfehérvári 6. lövészhadtest parancsnokságához fordultak. Másnap a 2. gépkocsivezető-képző iskola sárbogárdi alakulatától 16 tiszt és 85 harcos érkezett. A feszült helyzetet jól érzékelteti, hogy október 27-én, “tekintettel a polgári lakosság és a honvédség közötti ellentétre, a tisztek családtagjait a parancsnokság beszállította a laktanyába”.
Ahogy az első fegyverek eldördültek, az utcák a budapesti harcokra kezdtek emlékeztetni. A felkelők esténként sikertelenül ostromolták a laktanyát és a városi hadkiegészítő parancsnokságot is. A katonaság továbbra is a kemény kéz politikáját képviselte. Teherautóra szerelt gépfegyverrel járőrszolgálatot szerveztek a városban, meghirdették az innen-onnan (például a rendőrségtől) szerzett fegyverek kötelező beszolgáltatását, éjszakára pedig kijárási tilalmat rendeltek el. Az erjedés azonban már elkezdődött a katonaságnál. Száraz Jenő tartalékos orvosszázados Budapesti útjáról visszatérve “sajnálkozását fejezte ki, hogy Dunapentelén még mindig szemben áll a honvédség a »néppel«”. Nagyéri azonban kijelentette, hogy nem támogatja a forradalmat, míg arra felsőbb vezetőktől parancsot nem kap.
Az ÁVH-énekkar előadása Sztálinvárosban
Közben azonban az országos politika megváltozott. Október 29-30-án a HM utasítására megalakult az ezred katonai forradalmi tanácsa. Tagjai között még ott volt a laktanyaparancsnok Nagyéri, a törzsfőnök Papp Vendel és az alakulat párttitkára, Herke József főhadnagy, ugyanakkor már néhány sorkatona is. A Forradalmi Katonai Tanács delegációt menesztett a frissen megalakult városi Nemzeti Bizottsághoz azzal a szigorú eligazítással, hogy “fegyverkiadás ügyében nem tárgyalhatnak”. A delegáció egyik tagját, Boros István főhadnagyot azonnal a Nemzeti Bizottság elnökhelyettesévé választották.
Nagyérinek személyes kapcsolata a Nemzeti Bizottsággal tudomásunk szerint ez idő tájt nem volt. Nem tudjuk, hogy konkrét felsőbb utasításra várt, vagy “magánszorgalomból” tartott ki a kemény kéz politikája mellett még Nagy Imre október 28-i nyilatkozata után is. Kihallgatási jegyzőkönyvében az október 31-i napra így emlékezik vissza:
“Boros fhgy nekem jelentette, hogy az OLEP utasítására a szovjeteket meg kell támadni, ha november 10-ig nem hagyják el az országot. Ebben én kételkedtem, és mondtam Boros fhgy-nak, hogy hozza fel hozzám a távmondatot. Boros fhdgy fel is hozta, és abban valóban utasítottak bennünket a szovjetek elleni támadásra november 10 utáni időkre, ha nem hagyják el az országot. Az aláíró Madarász vörgy. Nádor ezr. volt.”
Pedig az egységen belül és kívülről is próbálták őt más irányban befolyásolni. Érezve a tömeg felháborodását, a városi kiegészítő parancsnokság személyi állománya azon tanácskozott, hogy “a tömeget valamilyen formában megnyeri”. “Úgy döntöttünk, hogy kimegyünk közéjük, és kijelentjük, hogy segítségükre leszünk a város megvédésében.” Nagyéri hajthatatlan volt, erre Izinger Gyula főhadnagy – későbbi kihallgatási jegyzőkönyve szerint – azt javasolta, hogy “mondjon le, és legyen más a parancsnok, hogy ezzel is csillapítsuk a felzaklatott tömeget, de Nagyéri ezt nem tette”.
AZ ELSŐ LETARTÓZTATÁS
November 1-jén, a Nemzeti Bizottság második ülésén megszavazták 13 ÁVH-s letartóztatását. Ugyanekkor tárgyaltak a honvédség helyzetéről, amely még mindig nem állt át a forradalom oldalára, és felmerült, hogy a laktanyában ávósokat rejtegetnek. Boros István főhadnagy megemlítette, hogy Nagyéri ezredparancsnok jelenléte jelenti a komoly akadályt. Izinger Gyula főhadnagy a kiegészítő parancsnokságról kilátásba helyezte a városban a védelem megszervezését. Ezek után a Nemzeti Bizottság beválasztotta Izingert az intézőbizottságba, majd határozatot hozott arról, hogy Nagyérit leváltja funkciójából, és letartóztatja. Ebben egyébként nincs meglepő, mivel országszerte általános tendencia volt, hogy a parancsnokok a Forradalmi Katonai Tanácsban vagy már nem is kaptak helyet, vagy egy-két nap múlva kizárták őket, mondván, “akadályozzák a forradalom kibontakozását”. Ahol fegyveres harc is volt, ott a parancsnokot általában letartóztatták és börtönbe zárták, ezzel nemcsak parancsnoki, hanem személyes befolyásukat is elveszítették.
A pártház épülete Sztálinvárosban
A dunapentelei fegyveres erők főparancsnokává kinevezett Izinger Gyula főhadnagy feladata lett, hogy elmenjen a laktanyába és letartóztassa Nagyéri századost, valamint az ezred párttitkárát, Herke főhadnagyot. Még aznap 14.30 körül Izinger Gyula főhadnagy néhány sorkatona kíséretében egy Csepel tehergépkocsival kihajtott a laktanyába, mind a Sztálinvárosban négyen elővették oldalfegyvereiket, és kivont pisztollyal bementek, majd közölték Nagyérivel, hogy “saját érdekében menjen be velük a Nemzeti Bizottsághoz”. Nagyéri arra hivatkozott, hogy a honvédelmi miniszter állította oda parancsnoknak, ezért nincs joguk őt leváltani, és nem megy velük. Izinger erőszak alkalmazását helyezte kilátásba. Nagyéri erre engedett, csak azt kérte, jelenthesse ezt felsőbb parancsnokának. Telefonált is Veszprémbe Sánta alezredesnek, elmondta, hogy letartóztatták, és Sztanó Béla százados veszi át a parancsnokságot. Ezután szolgálati fegyverét átadta Sztanónak.
A forradalom leverése után a hadosztálynak küldött jelentés szerint a parancsnok letartóztatását a Forradalmi Katonai Tanács javaslatára eszközölték, és a letartóztatásban részt vevő sorkatonák a laktanya Forradalmi Katonai Tanácsának tagjai, a laktanyából kiküldött delegáltak voltak. Ez is bizonyítja, hogy a honvédségnél a személyi állomány jó része már a forradalom mellett állt, csak Nagyéri személye miatt nem tették ezt hivatalosan. A forradalom leverése után készített jelentésekben a kommunista pártszervek és a katonaság is kiemelte Nagyéri helytállását az első napokban.
A Nemzeti Bizottság elnöke később azzal magyarázta a letartóztatásokat, hogy a tömegszenvedélyt igyekeztek csillapítani és a letartóztatottakat az esetleges bosszútól megvédeni, s aki bűnös, az a bíróság előtt feleljen tetteiért. A Dunapentelei Ifjú Forradalmár című lap I. évfolyamának 1. számában közölt cikk ugyanezt erősíti meg:
“Városszerte nagy megnyugvást keltett, hogy a laktanya bűnös parancsnokát, aki elsősorban felelős a városban történt véres eseményekért, a Nemzeti Bizottság utasítására a Forradalmi Katonai Tanács bebörtönöztette és helyére új parancsnokot állított. Követeljük, hogy Nagyéri századost és politikai helyettesét, Herke főhadnagyot a tömeg előtt nyilvános tárgyaláson vonják felelősségre.”
Az ÁVH-sokat és a két katonatisztet a tanács pincéjébe szállították. Az óvintézkedés egyébként indokoltnak bizonyult. Mivel a tömeg majdnem megtámadta az épületet, amikor megtudta, hogy ott tartják őket fogva, és kis híján betört a tanács pincéjébe, biztonságosabb helyre kellett vinni őket. Így még aznap 22 órakor erős fegyveres kísérettel átszállították a vasmű-igazgatóság helyiségébe, majd az épület légópincéjében helyezték el.
Dunapentelei forradalmárokról készült dokumentumfotó
November első napjaiban megszilárdult a forradalom helyzete. A Nemzeti Bizottság elhatározta, hogy a szovjet túlerővel szemben is megvédi a várost, így mozgósítást rendelt el. A város katonai főparancsnoka, Izinger Gyula főhadnagy már november 2-án beöltöztetett 500 civilt, és védelmi terv is készült a szovjetek ellen. November 4-én, valószínűleg az általános szovjet támadás hírére, Izinger idegkimerültségre hivatkozva lemondott, a Nemzeti Bizottság pedig felmentette főparancsnoki tisztsége alól. A későbbi vádirat szerint Nagyérit a katonái követelték vissza parancsnoknak.
A Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság politikai nyomozó osztályának összefoglalója a november 4-i eseményeket a következőképpen rekonstruálja:
“az operatív csoport vezetője felhozatta a pincéből Nagyérit és felszólította, hogy »akar-e katona lenni?« Nagyéri kijelentette, hogy igen, ő katona volt és az is akar maradni. Erre felszólította, hogy tegye le az esküt, kezébe adta az eskümintát, ezt Nagyéri felolvasta.”
Papp Bálint kinevezte Nagyérit a gyárőrség helyettes parancsnokának, amelyet az elvállalt. Majd a Nemzeti Bizottság épületében Pados István, a Nemzeti Bizottság elnöke kinevezte Nagyérit a város katonai parancsnokának.
Vajon Nagyéri tisztában volt-e azzal, mit vállalt el? Aligha. Milyen motiváló tényezők hathattak rá? Azt nyilvánvalóan érzékelte, hogy a nép gyilkosként tekint rá a levezényelt sortűz és az erős kéz politikája miatt. Annak is tudatában lehetett, hogy egysége is erjedésnek indult már a forradalom első napjaiban, ami kicsúcsosodott abban, hogy a Forradalmi Katonai Tanács, valamint a Nemzeti Bizottság megalakulása után fokozatosan “perifériára szorult” és persona non grata lett. Zavarhatta a felső vezetés határozatlansága is. Az új helyzetben elképzelhető, hogy egysége iránti elkötelezettsége, katona mivolta miatt vállalta a visszatérési lehetőséget. Valószínűleg nem tudta azt sem, hogy a város fegyverben áll a hatalmas létszámfölénnyel rendelkező szovjet hadsereggel szemben.
Katonaként nyilván tudhatta, reménytelen vállalkozás a város megvédése. Valószínűsíthetjük, hogy nem volt tisztában a helyzettel és a rá váró feladattal. Azt azonban tudta, hogy katonái is részben elfordultak tőle – ez letartóztatásakor vált teljesen nyilvánvalóvá. Vissza akarta szerezni becsületét? Jóvá akarta tenni a bűnét? Gondolt-e a családjára, feleségére, öt gyermekére a fogdában, akikről semmit sem tudott? Nyilvánvalóan ezek a tényezők mind befolyásolhatták döntését. A fogságból való kikerülés érdekében, a helyzet ismeretének hiányában lehetett Nagyéri kompromisszumkész. Katonaként a regnáló hatalommal kellett egyezkednie, ez pedig azokban a napokban a forradalom oldalán volt.
A forradalom leverése után a hadosztály-parancsnokság elhárítóosztálya által Nagyériről készített jelentésben Kerdivári Sándor százados megállapította, hogy letartóztatásáig Nagyéri a fegyverek kiadása ellen volt, kiszabadulása után azonban mindenben alávetette magát a Nemzeti Bizottság határozatainak.
“[…] sok tényező mutatta azt – írta Kerdivári -, hogy ellenforradalmi személyek irányítják az egész szovjetellenes védelmet. Ezt látva őneki ott kellett volna hagyni az egész »N.B.«-t, amire lehetősége is lett volna, mert pobjeda gk-val sokszor egyedül járt. Ha ő otthagyja a »N.B.«-t, nem lett volna katonai pk. És az egész védelem főleg a honv. szétszaladt volna, mivel irányítás nem lett volna. Bizonyára Nagyéri szds-t igyekeztek terrorizálni és ennek is betudható az, hogy minden intézkedésében az ellenforradalmat szolgálta.”
S mit gondolhatott erről a város? A katonának beöltöztetett emberek hivatásos katonai vezető nélkül maradtak. Kellett egy hozzáértő parancsnok, akit katonái tisztelnek, jó szervező, képes a fegyelmet biztosítani, erős kézzel összefogni az erőket. Nem csodálkozhatunk, hogy az ekkor fogságban lévő Nagyéri jutott eszükbe, aki határozottságról, “erős kézről” tett tanúbizonyságot a forradalom első napjaiban, igaz, akkor még a másik oldalon. Előző napi ülésén vizsgálta a Nemzeti Bizottság Nagyéri szerepét a laktanyánál elkövetett vérengzéssel kapcsolatosan, s arra a megállapításra jutott, hogy nem ő a felelős, hanem Herke főhadnagy. Száraz Jenő tartalékos orvosszázados azt is elmondta:
“hallottam, hogy Nagyéri bajtársat letartóztatták […] azonnal bejöttem a Nemzeti Bizottsághoz és elmondtam, hogy Nagyéri százados nem gyilkos, mert ő nem a népre, hanem a levegőbe lövetett”.
November 3-án este Papp Vendel törzsfőnököt a Nemzeti Bizottság határozata alapján szintén letartóztatták. Ügyét a bizottság ülése elé vitték, ám “a tárgyalást, tekintettel, hogy későre nyúlt az idő, megszakították és Papp századost a lakására hazaküldték”.
Tekintve, hogy a forradalom első napjaiban a párt és erőszakszervezete szellemi irányítója volt a katonaság akcióinak, valószínűsíthetjük, hogy nem egyedül Nagyéri hozta meg a döntést a tüntető tömegbe lövetésről. Mindenesetre abban mindenkinek a véleménye egyezett, hogy Nagyérinél “jobb”, “alkalmasabb” parancsnokot nem fognak egyhamar találni, tehát kinevezték “az összes fegyveres erők főparancsnokává”. Tiszttársai is megerősítették, hogy Nagyéri letartóztatása után “a laktanyában teljesen felbomlott a rend”.
Mennyire lehetett őszinte Nagyéri tevékenysége? Későbbi bírósági tárgyalásánál arra hivatkozott, hogy a családját féltette, valamint hogy kényszerítették, egyedül sehová sem mehetett. “Kiszabadulása után más választása nem volt, mint az, h. a város védelmét tovább fogja szervezni.” A vád azonban ezt a védekezést nem fogadta el. A fellebbviteli tárgyaláson a katonai főügyész szerint Nagyéri “érdemeket akart szerezni az ellenforradalmárokkal szemben elkövetett cselekményeiért, ezért átállt”.
A forradalom leverését követően felülvizsgálati tárgyalásán Nagyéri azt mondta letartóztatásával kapcsolatban, hogy “ez engem nagyon bántott és letört. Majd amikor én kiszabadultam a börtönből, már akkorra az ezredem az ellenforradalom oldalára állott. Ez volt az egyik indító oka az elkövetett tetteimnek.” Nagyéri szerint Pados a következőket mondta neki:
“Önt kiengedtük a letartóztatásból, azonban ha nem végzi kellőképpen a feladatát, önre hadbíróság vár. Azt is mondta, h. ne merjek szökni, mert figyelnek […] Azért nem szöktem meg, mert féltem, h. a családomon bosszút állnak.”
A sokféle verzió, a sokféle magyarázat arra utal, hogy több tényező hatott Nagyérire.
Nagyéri Károly szinte egyetlen katonai főparancsnoki tevékenysége a várost fenyegető szovjet támadás elleni védekezés megszervezése volt. Szabadon engedése után rögtön a laktanyába sietett, hogy felmérje az alakulat állapotát. Nagyéri másnap a helyszíni szemle után néhány löveg elhelyezkedésén módosított, például azt, amelyik az L épületek között volt, kivitette Nagyvenyimre, a 4. üteg mellé, mondván, nem jó helyen van, mert miatta szétlőhetik a várost.
Mozgósítást rendelt el, hogy az “ütegeket feltöltse”, valamint megszervezte a védelmet. Kinevezte a város déli és északi részének parancsnokait. Az R40-es rádió adó-vevő készüléket (a híres pentelei Rákóczi Rádiót) kezelőszemélyzetével együtt a legbiztosabb helyen szállásolta el. A Vasmű laboratóriumában kézigránátokat is gyártatott, amelyeket végül nem vetettek be.
Nagyéri határozottságról tett tanúbizonyságot, katonatársai minden kétséget kizáróan egyhangúlag állították, hogy a rend szinte azonnal helyreállt.
Nagyéri nem hátrál
Dunapentele Katonai Parancsnoka visszautasítja
a szovjet beavatkozást
A SZOVJET ULTIMÁTUM
1956. november 7-én a Kecskeméti Szovjet Parancsnokság parlamenterei a következő felszólítást adták át a Városi Nemzeti Bizottságnak és a Katonai Parancsnokságnak.
Felszólítom Dunapentele helyőrségét, hogy a fegyvert tegye le. Fegyverletétel esetén a katonák, tiszthelyettesek és tisztek életüket, szabadságukat és politikai jogaikat megtarthatják.
Ha a helyőrség a fegyvert nem teszi le, úgy a Szovjet Parancsnokság a várost fegyveres erővel beveszi. A harc után az összes fegyveresek, katonák és civilek hadifogolyként kezelendők.
VÁLASZ A SZOVJET ULTIMÁTUMRA
Dunapentele Katonai Parancsnoksága és a Városi Nemzeti Bizottság a következőkkel válaszol a Kecskeméti Szovjet Parancsnokság felszólítására.
Dunapentele az első szocialista város Magyarországon. A városban többségben munkások laknak, és a hatalom az ő kezükbe van letéve. Az 1956. október 23-i győztes forradalom után a munkások megválasztották a Nemzeti Bizottságot, hová saját küldötteiket delegálták. A város Katonai Parancsnoksága szorosan együtt dolgozik a Nemzeti Bizottsággal.
A város lakósága fegyverben van, s eltökélt szándéka, hogy a fegyvert nem teszi le, hanem az utólsó csepp véréig fogja védeni a gyárat, a házakat és az egész várost, melyet salyát kezükkel építettek fel. A munkásság megvédi a várost fasiszta támadással szemben, de a szovjet csapatokkal szemben is, ha ők megtámadják a várost.
Mink a szovjet csapatokra nem lövünk az esetben, ha a várost 10 kilóméter körzetben nem közelítik meg.
Mi továbbra is barátságban akarunk élni a szovjet néppel, de csak az esetben, ha az ország belügyeiben nem avatkoznak bele.
A város fegyelmére és rendjére a felfegyverzett munkások vigyáznak. A gyár üzemei többségben dolgoznak. A városban ellenforradalmárok és fasiszták nincsenek.
Ha a Szovjet Parancsnokság nem akart vért ontani, de válaszunk nem elégíti ki, ugy javasoljuk a további megbeszélést semleges ővezetben.
Dunapentele, 1956. XI. 7.
Dunapentele Katonai Parancsnoka
(PADOS ISTVÁN)
Dunapentele Nemzeti Bizottságának Elnöke
A tűzparancsot Nagyéri személyesen adta ki, mégpedig azzal a megjegyzéssel, hogy utolsó vérig kell a várost védelmezni:
“169/1956 Parancs a tűz megnyitására. […] Ennek érdekében a védelemnek megparancsolom: 1. Minden állásban lévő üteg (löveg) köteles tüzet nyitni minden felbukkanó harckocsira, gépkocsin szállított szovjet gyalogságra, szovjet földi csapatokra, hadtáp utánpótlásokra, kétéltű járművekre, valamint szovjet felségjellel ellátott repülőgépekre.”
Telefonon is parancsot adott, hogy minden orosz tankra lőni kell, “amelyik tiszt a parancsomat nem teljesíti, azt a helyszínen fogom agyonlőni”.
Az azonban bizonyos, hogy a főparancsnokká kinevezett Nagyériben nem bíztak meg százszázalékosan. Budai Zoltán későbbi tanúkihallgatása során elmondta: Papp Bálint azt az utasítást adta, hogy állandóan legyenek mellette Apagyi József századossal, valamint főbe lövetés terhe mellett felelősek azért, nehogy szabadon engedése után megszökjön. Két napig ők kísérték, majd a Nemzeti Bizottság elhárítórészlege vette át tőlük Nagyéri figyelését.
Az eredeti, kézzel írt válasz a szovjet ultimátumra
A SZOVJET TÁMADÁS
November 6-án Dunaföldvárról egy százados telefonon biztatta, hogy tartson ki, mert a szovjetekkel a segítségére mennek, és kérte Nagyérit, tegyék le a fegyvert, és a várost adják át a szovjeteknek. Nagyéri magából kikelve ordította: “Ki hívta magukat ide, vegye tudomásul a szovjet hadsereg, hogy megmutassák [sic!] az egész világ előtt, hogy Dunapentelére nem teszi be a lábát orosz!” Nagyéri aláírása szerepel azon a kézzel írott fogalmazványon is, amely a fegyverletételt kategorikusan elutasította: “A város lakósága [sic!] fegyverben van, s eltökélt szándéka, hogy a fegyvert nem teszi le, hanem az utolsó csepp véréig fogja védeni a gyárat, a házakat és az egész várost, melyet salyát [sic!] kezükkel építettek fel.”
Az 1959-ben született ügynöki jelentés azt sugallta, hogy Nagyéri – bár a védelmet megszervezte – a közvetlen fegyveres ellenállást mindvégig akadályozni próbálta. Bár nem volt hatalma a várost átadni, tűzparancsot visszavonni, Nagyéri állítólag titokban átküldte a szovjeteknek a lövegek elhelyezkedésének helyszínrajzát. A jelentés szerint amikor a szovjet gépek megtámadták a várost, az ütegek lőttek, de lőelemképzőjük nem volt, így légicélra nem tudtak pontosan lőni, arról nem is beszélve, hogy az irányzékok is el lettek állítva. Ezzel magyarázta az ügynök, hogy egyetlen találat sem érte a szovjet gépeket.
Valóban így történt? Vagy a Grafológus fedőnevű ügynök kisebbíteni próbálta Nagyéri szerepét, hogy így enyhébb büntetéssel megúszhassa? Nagyéri a lövegek elhelyezésénél külön figyelmet szentelt annak, hogy a szovjet támadás a várost és a lakóépületeket ne veszélyeztethesse. Nyilván tisztában volt a szovjet hadsereg erőfölényével, így nem lehetett kétsége bármiféle harc hiábavalóságáról. “Sztálinvárosban nem volt komoly ellenállás” – jelentette ki tárgyalásán, s ez tulajdonképpen igaz volt. A kb. 400 (más forrás szerint 1200-1500) főnyi “katonaság” semmi veszteséget nem okozott a szovjeteknek. Lőttek ugyan, de találat nem volt. Tudatos volt-e ez, és ha igen, kinek a részéről? A városi kiegészítő parancsnokság jelentése szerint a helyi kommunisták azt az utasítást kapták a pártszervektől, hogy “szintén öltözzenek fel katonának és ártsanak ott, ahol tudnak, szedjék ki az ütőszeget, illetve tegyék azokat használhatatlanná és keltsenek pánikot a katonák között és szaladjanak el elsőnek a védelemtől és vonják maguk után a többieket is. Ez a lehető legjobban sikerült” Vajon erről tudott-e Nagyéri? Esetleg számított-e arra, hogy a kommunisták majd igazolják őt a forradalom bukása utáni időszakban?
Dunapentele november 7-i ostromáról a tüzérezred 1957. január 2-án kelt jelentése ekképpen tájékoztat:
“a 4. üteg állását 25 perces tüzérségi tűzzel lőtték. […] Az üteg személyi állománya az állást elhagyta, valamennyien lakásukra hazamentek. Ez idő alatt az 1-ső és 3. üteg személyi állománya szintén hasonlóan járt el. […] 14.30-kor 8 db. Mig 17-es tipusú repülőgép támadást indított a város körül elhelyezett ütegek ellen (géppuskázták, ágyúzták a lövegeket). Ugyanakkor 51 db. harckocsi körülzárta a várost. A repülőgépekre az ütegek tüzet nyitottak. […] A védelem 16.30-ra szétbomlott, a harcosok elhagyták állásaikat és hazamentek. […] az alakulat személyi állományából […] két fő halt meg. Haditechnikából 41 közepes és könnyű löveg vált hadihasználhatatlanná, melyeket szovjet harckocsik lőttek ki, illetve tiportak össze. […] A laktanyában lévő M. ruházati raktár a harcok folyamán kiégett.”
Szovjet veszteségekről egyetlen forrásban sem esik szó.
A szovjet támadás során a polgári lakosság és az alakulat tisztjei és katonái szétszaladtak. Bár Nagyéri megpróbálta újraszervezni a védelmet, ez nem volt lehetséges. Másnap Papp Vendel századossal Budapestre ment, hogy jelentkezzen az Országos Légvédelmi és Légierő Parancsnokságon. November 13-án érkezett vissza Dunapentelére, ugyanis visszaküldték az alakulathoz mint ezredparancsnokot, ami azt is jelenti, hogy a tiszti nyilatkozatot aláírta, amely a Kádár-rendszernek tett egyfajta hűségeskü volt.
VALAKINEK FIZETNIE KELLETT
A honvédelmi miniszter december közepén elrendelte, hogy minden alakulat adjon írásos jelentést az októberi eseményekről. Dunapentelén 1957. január első napjaiban készültek el ezek, mind a kiegészítő parancsnokságnál, mind a légvédelmi tüzérezrednél (ez utóbbinál Papp Vendel és Nagyéri Károly a két aláíró, törzsfőnökként és ezredparancsnokként). A városi kiegészítő parancsnokság jelentése Nagyérire vonatkozóan a következő megjegyzést tartalmazza:
“Az ellenforradalomban kifejtett tevékenysége következtében ma sem látom tisztán Nagyéri szds. szilárdságát és elvhűségét.”
Eközben Veszprémben, a hadosztálynál is készült jelentés 1957. január 6-án az alakulat szerepével kapcsolatosan. Ugyanekkor a hadosztály-parancsnokság elhárítóosztálya nevében Kerdivári Sándor százados is készített egy dokumentumot Jelentés Nagyéri szds tevékenységéről a dunapentelei események részvételében való tisztázás céljából címmel. Nem meglepő tehát, hogy még ebben a hónapban eljárás alá vonták Nagyérit, és ezzel egy időben előzetes letartóztatásba is helyezték, “mert a bűncselekmény súlya miatt szökéstől lehet tartani”.
A január 30-án tartott, ún. felülvizsgálati tárgyalásán az alábbi indoklás hangzott el:
“Ön ellen bejelentés érkezett a bizottsághoz az alábbi ténykedéséért: Fegyvereserők Főparancsnoki teendők átvétele a forr. biz.-ba. Tüz pcs. kiadása a Szovjet csapatokra. Szovjet ellenes röplapok kiadása. Egyéb törvény ellenes intézkedések kiadása.”
A felülvizsgálati bizottság a következő álláspontra jutott: Nagyéri letartóztatásáig “mint pcs.-nok esküjéhez hüen keményen helyt állt” (sic!). A november 4. utáni időszak eseményeit azonban Nagyéri számlájára írta: november 4-én – kiszabadítása után – a “Fegyveres Erők Főparancsnoki” tisztjét elvállalta és ilyen minőségben a szovjet csapatok bevonulásáig, november 7-ig ténykedett. A város védelmét megszervezte, légvédelmi tüzér tartalékosokat vonultatott be, s a szovjet csapatok ellen tűzparancsot adott. Fegyvereket szerzett az ercsi alakulattól polgári személyek felfegyverzésére. Végül pedig tudomása volt “uszító röplapok” szerkesztéséről és kiadásáról, azokat aláírásával jóváhagyta. A felülvizsgálati bizottság ezért Nagyéri Károly százados tartalékállományba helyezését javasolta.
Az ügy azonban nem ért itt véget. A szovjetekkel szembeni ellenállásért valakiknek fizetniük kellett. A forradalom alatt létrejövő új szervezetek (munkástanácsok, nemzeti tanácsok) olyan emberekből álltak, akik szavazás útján töltötték be pozíciójukat, és kiérdemelték a nép bizalmát. A Kádár-kormány november 4. után a fegyveres harcban részt vevők mellett ezeket a “kovászembereket” tartóztatta le és ítélte el. Így került letartóztatásba Pados István, a Nemzeti Bizottság elnöke. Nagyéri végül Pados István és társai perébe került bele másodrendű vádlottként. Úgy tűnik, hogy az anyagokat külön kezelték, és csak március 29-én fűzték össze.
Az 1957. február 4-i vizsgálati tervben még nem szerepelt Nagyéri Károly. Február 13-án közölte a Fejér Megyei Rendőr-főkapitányság Vizsgálati Osztálya, hogy “megbeszélést folytatunk Nagyéri K. szds ügyével kapcsolatban a dunapentelei egység katonai elhárítóival”. A február 19-re keltezett összefoglaló jelentés Pados és társai ügyében már javasolta “az ügy bizonyítását katonai vonalon foganatosítani”. Javasolták gyorsított eljárással lefolytatni a tárgyalást, “mivel a megyei PB határozata alapján március 15-ig érdemleges ítéletnek kell az ügyben születni”. Az időzítés a MUK-tól (“Márciusban újra kezdjük!”) való félelem miatt volt fontos. Az ügy tehát a fegyveres ellenállás miatt katonai vonalra került, így megvolt a polgári és katonai szála is, teljesen összemosva.
A rendszerváltás után Nagyéri Károlyt rehabilitálták és ezredessé léptették elő
Az 1957. május 20-i nyilvános tárgyaláson – bár a per bizonyos részletei zárt ajtók mögött folytak – a városi bíróság épületének nagytermében hét társával együtt Nagyérit bíróság elé állították. A kihallgatások leggyakoribb témája, valamint a bírósági tárgyalás során a két fő vádpont a Nagyéri által kiadott tűzparancs és a szovjet parlamenterek ajánlatának elutasítása lett. Nagyéri mindvégig arra hivatkozott, hogy nem önszántából cselekedett, illetve a város védelmének megszervezése, a tűzparancs kiadása nem az ő gondolata volt, ő annak csak a végrehajtásáról gondoskodott.
ÍTÉLET, SZABADULÁS, SEMMISÉG
A perben első fokon a Budapesti Katonai Bíróság hozott ítéletet. 1957. július 23-án a népi demokratikus államrend megdöntésére irányuló szervezkedés vezetésének bűntette miatt életfogytiglani börtönbüntetésre, 8 év közügyektől történő eltiltásra ítélték, továbbá tisztségétől és díszeitől megfosztották s lefokozták. Másodfokon az ügy a Legfelsőbb Bíróság Katonai Kollégium Különtanácsához (Ledényi Ferenc tanácselnök) került, amely 1957. augusztus 23-án kelt jogerős ítéletével változatlanul hagyta a büntetést a következő indoklással:
“A II. r. vádlott cselekményének veszélyessége abban mutatkozik meg, hogy mint a Sztv.i ezred parancsnoka csatlakozott az ellenforradalmi mozgalomhoz, abban vezető szerepet vállalt és katonai tudását felhasználva osztályhelyzetét, származását megtagadva az ellenforradalom erőit támogatta. Attól sem riadt vissza, h. még november 4-e után is azok ellen a szovjet emberek ellen forduljon, akiknek felszabadult életét és ennek folytán tiszti rendfokozatát köszönhette. Mindezek ellenére a Legfelsőbb Bíróság ennél a vádlottnál sem látta szükségesnek a legsúlyosabb büntetés kiszabását […] a különtanács úgy találta, hogy a katonai bíróság által kiszabott büntetés is elegendőnek mutatkozik, mind az általános visszatartó erő elérésére, mind pedig a vádlott átnevelésére.”
Joggal merül fel a kérdés: valójában szigorú vagy a többi hasonló perrel összehasonlítva enyhébb ítélet született Nagyéri ügyében? Itt mindenképpen érdemes kiemelni, hogy az 1958-as ún. nagy katonai perek eljárása arra az 1956. évi törvényerejű rendeletre alapozódott, amely szerint a fegyveres ellenállás megkísérlését vagy akár annak csak előkészületét is kizárólag halállal lehetett büntetni. Kérdés, hogy Nagyéri hogyan “úszta meg” életfogytiglani börtönbüntetéssel. Az, hogy október 25-én sortüzet vezényelt, önmagában nem menthette volna meg.
Nagyéri pere viszonylag korán, 1957- ben zajlott, jóval a Nagy Imre-per előtt.
Mivel a sztálinvárosi harcnak nem volt halálos áldozata vagy sebesültje szovjet oldalon, a “szemet szemért, fogat fogért” elvet nem lehetett alkalmazni. Sztálinváros – mint a kommunista rendszer által megálmodott új, “modern” szocialista nagyváros – óvatos kezelést igényelt, tekintve, hogy az ellenállásban nemcsak katonák, hanem jelentős számban városi munkások is részt vettek. Nagyéri esetleges kivégzésével a kommunista hatalom minden bizonnyal mártírt csinált volna belőle – és kérdés, hogy ez a város lakosságát hogyan érintette volna. Hol állhatott volna meg a megtorlás? Kádárnak szüksége volt gazdasági eredményekre, így nem fordulhatott szembe a vas és acél városával.
Nagyéri Károly felesége 1957. május 29-én levélben kérte Kádár János segítségét férje felmentésében, hivatkozva öt gyermekükre. Tudjuk, hogy Nagyéri anyagát és ítéletét többször is átnézték a hatóságok, valószínűleg ennek folyományaként büntetését 1961. december 6-án a Magyar Népköztársaság Elnöki Tanácsa 8 évre mérsékelte. Nagyéri Károly 1962. július 1-jén szabadult, még az 1963-as ún. nagy amnesztia előtt, köszönhetően annak az 1962-es új törvénynek, amely alapján a legfeljebb nyolcéves büntetéseket a bíróság harmadolhatta.
Szabadulása után a Dunai Vasműbe került, ahol kezdetben segédmunkásként dolgozott, majd minőségellenőrként ment nyugdíjba. Életének további részét viszonylagos elvonultságban töltötte, nem beszélt az eseményekről, távol tartotta magát a politikától. A város lakosai körében azonban élete végéig tisztelet övezte, atrocitás soha nem érte. A rendszerváltást követően, 1990. január 4-én a Budapesti Katonai Bíróság KNT. V 65/1989 ügyszám alatt Nagyéri Károly ítéletét semmisnek nyilvánította. Rehabilitációja után, 1990. október 23-án Nagyéri Károlyt ezredessé léptették elő.
Nagyéri Károly élete, illetve a forradalom és szabadságharc alatti magatartása sok tekintetben tipikusnak mondható. Katonaként feladata a mindenkor regnáló politikai hatalom szolgálata volt. A forradalom alatt egyaránt volt “gyilkos” és “hős”, megjárta a forradalmárok, majd a megtorlás éveiben Kádár börtönét is. Adott tűzparancsot a forradalmárok szétzavarására, majd november 4-5-én a szovjet csapatok ellen is. Annyi bizonyos, hogy Nagyérit szakértelme, fegyelmezettsége, határozottsága jó katonává és jó parancsnokká tette. Viszonylag sokáig – egészen első letartóztatásáig – tartotta magát a forradalom követeléseivel szemben, így került börtönbe. A november 4-i válságos helyzetnek “köszönhetően” kapott új “lehetőséget” bizonyítani. Bár Dunapentelén folyt fegyveres védekezés a szovjetek ellen, 1957. januárig mégis ezredparancsnokként tevékenykedhetett, és az ellene lefolytatott pert is “megúszta” életfogytiglani börtönbüntetéssel. Ebben minden bizonnyal szerepet játszhatott Sztálinváros jelentősége a kommunista hatalom szemében, ez inthette óvatosságra a Kádár-kormányt.
Megjelent: RUBICON 2016/10-11
okt 19, 2018 Dunaujvaros
1956 Dunapentele Nagyéri Károly Rubicon Sztálinváros
Angels NJSE -Hatvan női bajnoki jégkorong mérkőzés
január 18 @ 17:45 - 19:30
január 18 @ 18:00 - 19:50
Total Visits: 249 746
Archívum Hónap kiválasztása 2020 január (12) 2019 december (33) 2019 november (41) 2019 október (43) 2019 szeptember (35) 2019 augusztus (25) 2019 július (29) 2019 június (20) 2019 május (34) 2019 április (14) 2019 március (8) 2019 február (10) 2019 január (12) 2018 december (10) 2018 november (4) 2018 október (10) 2018 szeptember (14) 2018 augusztus (5) 2018 július (2) 2018 június (1) 2018 május (4) 2018 április (11) 2018 március (9) 2018 február (7) 2018 január (5) 2017 december (3) 2017 november (5) 2017 október (5) 2017 szeptember (4) 2017 augusztus (5) 2017 július (1) 2017 május (6) 2017 április (4) 2017 január (3) 2016 november (3) 2016 október (4) 2016 szeptember (4) 2016 augusztus (1) 2016 május (2) 2016 április (7) 2016 március (1) 2015 november (6) 2015 október (3) 2015 május (3) 2015 április (2) 2015 március (4) 2015 január (2) 2014 december (1) 2014 október (5) 2014 szeptember (3) 2014 augusztus (1) 2014 július (5) 2014 január (3) 2013 június (1) 2013 május (12) 2013 április (1)

matches: Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság


text:
Az olasz polgári perrendtartás a gyorsított eljárások között a fizetési meghagyásos eljárásról (procedimento di ingiunzione) (633. és azt követő szakaszok) is rendelkezik. Ez ex parte eljárás, mivel a bíróság a hitelező kérelméről anélkül határoz, hogy az adóst meghallgatná, vagy hogy lehetőséget biztosítana neki válasz vagy észrevétel benyújtására.
Az adóst csak azt követően hallgatják meg, ha a fizetési meghagyást támadja.
A fizetési meghagyást csak bizonyos követelések (pénzösszeg kifizetésére vagy adott mennyiségű helyettesíthető termék leszállítására irányuló követelések stb.) esetében lehet kérni, amelyekre a Polgári Törvénykönyvben megállapított egyes feltételek vonatkoznak (pl. a hitelező köteles írásbeli bizonyítékkal alátámasztani a követelését).
Ha a bíróság a tárgyaláson a követelést megalapozottnak találja, utasítja az adóst, hogy az összeget bizonyos határidőn – általában 40 napon – belül fizesse meg, ugyanakkor arról is tájékoztatja az adóst, hogy ugyanazon határidőn belül megtámadhatja a meghagyást, és ha nem nyújt be kifogást, a fizetési meghagyás jogerőre emelkedik, és végrehajthatóvá válik.
Az eljárás a hitelezők által benyújtott, a nekik járó pénz megfizetésére vagy adott mennyiségű helyettesíthető áru leszállítására irányuló követelésekre, vagy adott ingó vagyontárgy átvételére jogosult személy által indított követelésekre vonatkozik.
Amennyiben az eljárás pénz megfizetésére irányuló követelésre vonatkozik, az összeget pontosan meg kell határozni. Ez végeredményben kizárja annak lehetőségét, hogy a fizetési meghagyást szerződésen kívüli követelések, például jogellenes cselekmény következtében elszenvedett kár fejében követelt kártérítés esetén érvényesítsék.
Nem, nincs felső határ. Fizetési meghagyást bármilyen értékű követelés esetében lehet kérni.
A fizetési meghagyásos eljárás szabadon választható. A hitelező bármikor dönthet rendes kereset benyújtása mellett.
A fizetési meghagyást annál a békebírónál (giudice di pace) vagy törvényszéknél (tribunale) kell kérni, amely a rendes eljárásokban is hatáskörrel és illetékességgel rendelkezne. A békebíró csak a kis értékű követelések esetében járhat el, a polgári perrendtartás 7. szakaszában említett feltételekkel összhangban (lásd az alábbiakban hivatkozott mellékletet). Amennyiben a kérelmet a törvényszékhez nyújtják be, a bíróság egyesbíróként ülésezik.
Jogi szolgáltatások díjával kapcsolatos követelések – akár peres vagy peren kívüli eljárással kapcsolatban nyújtott szolgáltatásokról van szó – vagy ügyvédek, bírósági végrehajtók, illetve bármely más, bírósági eljárás során nyújtott szolgáltatásokat teljesítő személy részére fizetendő költségek megtérítése esetén az a bíróság jár el, amely a hitelező követelésében említett ügyben eljárt.
Az ügyvédek fizetési meghagyást kérhetnek ügyfeleikkel szemben az ügyvédi kamarai regisztrációjuk helye szerint illetékes bíróságnál (consiglio dell'ordine). Hasonlóképpen a közjegyzők is nyújthatnak be követelést a közjegyzői kamarai regisztrációjuk helye szerinti illetékes bíróságon (consiglio notarile) (lásd még a „Hatáskör és illetékesség” részt).
A fizetési követelésnek tartalmaznia kell a polgári perrendtartás 638. szakaszában meghatározott információkat (lásd az alábbiakban hivatkozott mellékletet), és azt mellékleteivel együtt a bíróság hivatalán kell benyújtani.
Nem, nincs külön formanyomtatvány.
Főszabály szerint igen. Ugyanakkor bizonyos esetekben a jogosultak képviselhetik saját magukat a bíróságon. Az egyik ilyen lehetséges eset, amikor a követelést a békebíró tárgyalja, és az összege legfeljebb 1 100 EUR, vagy a jogosult képesítésének megfelelően az ügyben eljáró bíróságon ügyvédként járhat el.
A kérelemben fel kell tüntetni a követelést és az azt alátámasztó indokokat. A követelés indokait nem kell részletesen kifejteni, elegendő a vonatkozó tények és dokumentumok összefoglaló leírása.
Igen. A követelésre vonatkozó írásos bizonyíték különösen magában foglalja az átvételi elismervényeket és az írásban tett egyoldalú ígéreteket. Amennyiben a követelés termékértékesítésre vagy szolgáltatásnyújtásra vonatkozik, és ezt üzleti vállalkozás nyújtotta egy másik vállalkozás, vagy szakmai vagy üzleti tevékenységet nem végző személy részére, a követelésre vonatkozó írásos bizonyíték tartalmazhatja a hitelező vállalkozás hiteles számlakivonatait, feltéve, hogy azokat a törvény által előírt, megfelelő módon vezetik. A kibocsátott kereskedelmi számlák is megfelelő írásos bizonyítékot szolgáltathatnak a követelésre vonatkozóan, feltéve, hogy mellékelik azokhoz a jogosult számlanyilvántartásából a bélyegzővel ellátott másolatot.
Az alátámasztó bizonyítékokkal kapcsolatos különös szabályok vonatkoznak az ügyvédek, közjegyzők és egyéb szakmák képviselői által benyújtott díjfizetési és költségtérítési követelésekre, valamint az állam és a közigazgatási szervek követeléseire.
Ha a bíróság megállapítja, hogy a követelést nem támasztották alá megfelelően, akkor a bíróság hivatalvezetőjén keresztül tájékoztatja a jogosultat, és további bizonyíték benyújtására kéri fel. Ha a jogosult nem válaszol vagy nem vonja vissza a kérelmet, vagy ha a kérelem nem fogadható el, a bíróság indokolással ellátott határozatában elutasítja azt.
Ebben az esetben a követelést újra be kell nyújtani, különleges vagy rendes eljárás keretében.
Az elutasító végzés nem támadható meg sem rendes fellebbezéssel, sem a Semmítőszéken benyújtott jogorvoslati kérelemmel.
Ha a bíróság elfogadja a kérelmet, fizetési meghagyást bocsát ki, amelyet a határozathozatal napjától számított 60 napon belül kell a kötelezettnek kézbesíteni Olaszországon belül történő kézbesítés esetén, vagy 90 napon belül Olaszországon kívül történő kézbesítés esetén.
A fizetési meghagyás kézhezvételétől a kötelezettnek 40 napja van a követelést vitatni.
Kellően indokolt esetben az ellentmondás benyújtási határideje 10 napra csökkenthető vagy 60 napra hosszabbítható. Ha a kötelezett másik uniós tagállamban él, a határidő 50 nap, amely 20 napra csökkenthető. Ha a kötelezett nem uniós tagállamban él, a határidő 60 nap, amely 30 napra csökkenthető vagy 120 napra növelhető.
A kötelezett a határidő lejárta után is megtámadhatja a követelést, ha bizonyítani tudja, hogy a meghagyás hibás kézbesítése, előre nem látható esemény vagy vis maior következtében nem értesült arról időben. Az első végrehajtási intézkedéstől számított 10 nap elteltével már nem lehet kifogással élni.
A meghagyás elleni ellentmondással lehet élni (opposizione) a meghagyást kibocsátó bíróságnál, amelyhez a jogosult számára idézést (citazione) kell kézbesíteni a kérelemben megadott címre. A meghagyással szembeni ellentmondást tartalmazó idézésnek az idézésekben általában szokásos információkat kell tartalmaznia. Az ellentmondást benyújtó félnek különösen a követeléssel szembeni ellentmondás indokait kell kifejtenie.
Az ilyen jellegű ellentmondás rendes bírósági eljárást von maga után, amelyben a bíróság megvizsgálja a fizetési követelés érvényességét.
Ha a kötelezett az előírt határidőn belül nem él ellentmondással, vagy ha nem jelenik meg a bíróság előtt, a meghagyást elrendelő bíróság a jogosult kérésére azt végrehajthatóvá nyilvánítja.
Négy lehetséges forgatókönyv létezik.
Az első esetében a követeléssel szemben benyújtható ellentmondás határideje még nem járt le. A kérelmező kérheti a bíróságtól, hogy a meghagyást azonnali hatállyal előzetesen végrehajthatóvá nyilvánítsa. Ezt a kérést csak akkor lehet teljesíteni, ha az előzetes végrehajtásra vonatkozó, a polgári perrendtartásban előírt különös feltételek teljesülnek: ha például a követelés alapja váltó vagy csekk, vagy ha a késedelmes végrehajtás súlyos sérelmet okozna a hitelezőnek. Az előzetes végrehajtás feltételeként e korai szakaszban a bíróság előírhatja a hitelező számára, hogy az adós javára valamely biztosítékot biztosítson.
A második forgatókönyv akkor következik be, amikor a fizetési meghagyást kézhez vevő adós az előírt határidőn belül elmulaszt kifogást benyújtani. Amikor ez megtörténik, a hitelező kérheti a meghagyás végrehajtását.
A harmadik forgatókönyv akkor következik be, amikor az adós ellentmondással élt, és az ügy még folyamatban van. Ebben az esetben a hitelező kérheti a meghagyás előzetes végrehajtását. A kérésnek csak akkor lehet helyt adni, ha a perrendtartásban foglalt feltételek teljesülnek (például az ellentmondást nem támasztották alá írásos bizonyítékkal). A bíróság az előzetes végrehajtást a meghagyás csupán egy részével kapcsolatban is elrendelheti, pl. az összegnek az adós által nem vitatott részére vonatkozóan. A bíróság engedélyezheti a meghagyás előzetes végrehajtását, ha a hitelező a lehetséges visszatérítés, valamint a költség- és kártérítés fedezetéül biztosítékot nyújt.
A negyedik forgatókönyv akkor következik be, ha az ellentmondást elutasítják: az elutasítás következtében a fizetési meghagyás végrehajthatóvá válik, ha ez korábban még nem történt meg.
A fenti forgatókönyvek bármelyike esetében végrehajthatóvá nyilvánított fizetési meghagyások a hitelező számára azt is lehetővé teszik, hogy az adós eszközeire bírósági határozaton alapuló jelzálogjogot jegyeztessen be.
Az a meghagyás, amely az ellentmondás benyújtásának adós általi elmulasztása következtében végrehajthatóvá vált, a törvényben előírt rendkívüli esetekben visszavonható (például ha megállapítást nyert, hogy a bíróság határozatát a később hamisnak minősített bizonyíték alapján hozta meg). Ha a fizetési meghagyás harmadik fél jogait érinti, a harmadik fél is nyújthat be ellentmondást.
Az ellentmondással kapcsolatos eljárást lezáró ítélet ellen a rendes eljárásra vonatkozó szabályokkal összhangban lehet fellebbezni.
Fizetési meghagyás: Polgári perrendtartás, 633–656 szakasz (112 Kb)
Fizetési meghagyás: Polgári perrendtartás: joghatóság (46 Kb)

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság