text:
⭐Tartalomjegyzék. I. Összefoglaló 3. oldal. II. Diszkriminációs ügyeink 5. oldal
Tartalomjegyzék. I. Összefoglaló 3. oldal. II. Diszkriminációs ügyeink 5. oldal
Download "Tartalomjegyzék. I. Összefoglaló 3. oldal. II. Diszkriminációs ügyeink 5. oldal"
1 Tájékoztató az Egyenlő Bánásmód Hatóság évi tevékenységéről, valamint az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló évi CXXV. törvény alkalmazásának tapasztalatairól 2011.2 Tartalomjegyzék I. Összefoglaló 3. oldal II. Diszkriminációs ügyeink 5. oldal II.1. Foglalkoztatás 9. oldal II.1.1. Munkaviszony létesítésével összefüggő ügyek 9. oldal II.1.2. Diszkrimináció a munkaviszony fennállása alatt 12. oldal II.1.3. Munkaviszony megszüntetésével összefüggő ügyek 29. oldal II.2. Áruk forgalmazása, szolgáltatások nyújtása 31. oldal II.2.1. Pénzügyi szolgáltatások 31. oldal II.2.2. Akadálymentesítési kötelezettség elmulasztása 35. oldal II.2.3. Telekommunikációs szolgáltatások 39. oldal II.2.4. Üzletek, vendéglátóhelyek szolgáltatásai 40. oldal II.3. Oktatás 47. oldal II.4. Egészségügyi szolgáltatások 52. oldal II.5. Diszkrimináció egyéb területeken 55. oldal II.5.1. Helyi önkormányzatok és szerveik működésével összefüggő ügyek 55. oldal II.5.2. Gyámhatósági ügyek 60. oldal II.5.3. Egyéb kötelezettekkel szembeni panaszok 61. oldal III. Egyezségek 65. oldal IV. Tájékoztatási tevékenység 69. oldal V. Bírósági felülvizsgálattal lezárult ügyek 70. oldal VI. Nemzetközi kapcsolatok 74. oldal VII. A TÁMOP projekt eredményei 80. oldal VIII a számok tükrében 85. oldal 23 I. Összefoglaló Az Egyenlő Bánásmód Hatósághoz (továbbiakban: Hatóság) a 2010-es évben mintegy ezerháromszáz ügyben fordultak magánszemélyek, szervezetek, munkáltatók képviselői tájékoztatásért és jogi segítségért. A közel másfélezer beadvány közül a hatóság a tavalyi évben 377 ügyben indított hatósági eljárást, ezek közül 40-ben állapított meg jogsértést, 244 ügy pedig 2011-ben is folytatódik. Az előző évekhez hasonlóan legmagasabb számban a foglalkoztatás területén sérült a kérelmezők egyenlő bánásmódhoz való joga, védett tulajdonság tekintetében a legtöbb esetben az anyaság, az érdekképviselthez való tartozás, illetve kérelmező egyéb helyzete miatt. A Hatóság által megállapított jogsértések körében a diszkrimináció fajtái szerint 36 esetben közvetlen hátrányos megkülönböztetést, 6 esetben zaklatást, valamint 1-1 esetben közvetett hátrányos megkülönböztetést, jogellenes elkülönítést, illetve megtorlást állapított meg. A legtöbb jogsértés gazdasági társaságokkal szemben került megállapításra, a többi ügyben önkormányzatokkal, illetve intézményekkel és állami szervekkel szemben került sor szankció alkalmazására. A tavalyi évben a hatóság összesen Ft bírságot szabott ki. 11 ügyben állapította meg a hatóság a szolgáltatásokkal kapcsolatos hátrányos megkülönböztetést a kérelmező egyéb helyzete, életkora, etnikai hovatartozása, fogyatékossága, nemzetisége, bőrszíne, egészségi állapota, vagyis az ún. védett tulajdonsága miatt. Az ezerháromszáz beadvány közül - a Hatóság hatáskörének hiánya miatt - közel száz esetben tette át ügyintézés és válaszadás céljából megkeresését más illetékességgel és hatáskörrel rendelkező szervezethez. Továbbra is magas azon beadványok száma, amelyekben nem diszkriminációt sérelmeznek, ezekben az ügyekben a Hatóság arra törekedett, hogy szakszerű, az állampolgárok számára közérthető választ adjon a felmerülő problémáikra, igényérvényesítő lehetőségeikre. Az ilyen jellegű beadványokra a Hatóság közel 600 esetben tájékoztató levelet küldött ki. Örvendetes tény, hogy az előző évekhez képest emelkedett a Hatóság által jóváhagyott egyezségek száma. Míg 2009-ben 18, addig 2010-ben már 36 esetben kötöttek egyezséget az ügyfelek a hatóság előtt folyamatban lévő eljárásban. A vizsgált ügyek számának emelkedése azt jelzi, hogy a Hatóság tevékenysége mindinkább ismertté válik az állampolgárok számára. E körben kívánatosnak tartjuk, hogy ne a büntető, szigorú szankciók alkalmazása, hanem az ügyfélközpontú, a felek között egyezségre törekvő jogalkalmazói gyakorlat kerüljön előtérbe. A Hatóság a fentiek alapján is kiemelkedő fontosságúnak tartja eljárásaiban a mediációs lehetőségek feltárását, valamint a hatékony, feladatorientált, szakszerű közreműködést, amely az ügyfelek számára is valódi és hosszú távú megoldást eredményez. A Hatóságnál 148 ügyben született elutasító határozat, többségükben azért, mert az eljárás alá vont bizonyította, hogy nem tett különbséget a panaszossal összehasonlítható helyzetben lévők javára, vagy a különbségtételnek jogszerű indokát adta. A 2009-ben indult TÁMOP A diszkrimináció elleni küzdelem a társadalmi szemléletformálás és a hatósági munka erősítése című projekt keretében létrehozott országos egyenlőbánásmód-referensi hálózat ügyvédeit 1226 panaszos kereste fel az előző évben. A Hatóság az Európai Unió által finanszírozott projekt keretében akkreditált felnőttképzési intézménnyé válva tavaly ősszel 34 oktatási tevékenységbe kezdett. A saját fejlesztésű, tanúsítványt adó tréningek célja a hallgatók érzékenyítése, társadalmi szemléletformálása, valamint jogi ismereteik bővítése. Az év végéig 152 fő végezte el a Hatóság háromnapos, ingyenes képzési programját. Szintén 2010 szeptemberében indult útjára a Hatóság országos vándorkiállítás-sorozata Élőben a játszótérről címmel. A tárlaton az általános és középiskolások által a Fiatalok a diszkrimináció ellen című ifjúsági akció pályázataira beérkezett képzőművészeti alkotásokat és novellákat tekinthetik meg az egyenlő bánásmód és az esélyegyenlőség iránt érdeklődők. A projekt keretében Hatóságunk elindította a munka világában és a közszolgáltatásokhoz való hozzáférés területén előforduló diszkriminációs jelenségek feltérképezését célzó kutatási programjait, melyekkel folyamatosan monitorozzuk a hazai diszkriminációs folyamatokat. Az összesen hét kutatási programunk a diszkriminációs mechanizmusok mellett a társadalom jogtudatosságát is vizsgálja. Az előző évekhez hasonlóan kiemelt feladatának tekintette a Hatóság a közvélemény tájékoztatását. A hatósági határozatok honlapon való közzététele mellett folyamatosan megjelentette a legjellemzőbb hatósági ügyek rövid összefoglalását. Ennek is köszönhető, hogy a Hatóság kiemelt figyelmet kapott a média részéről. 45 II. Diszkriminációs ügyeink II. 1. Foglalkoztatás A hatósági munka immár több éves tapasztalatai azt mutatják, hogy a Hatósághoz érkezezett panaszok döntő többsége a munka világával kapcsolatos. A panaszosok a munkáltatók döntéseit sérelmezve, sok esetben védett tulajdonság hiányában is diszkriminációra hivatkozva kérik a Hatóság segítségét, illetőleg kezdeményezik az eljárását. A beadványokból jól kimutatható az a tendencia, hogy elsősorban a munkához való hozzájutás, az állásinterjú, illetve a munkaviszony vagy a foglalkoztatásra irányuló egyéb jogviszony megszüntetése esetében éri sérelem a hozzánk fordulókat. A Hatóság az összesen 40 jogsértést megállapító határozatának több mint felében munkaügyi diszkriminációt állapított meg. Míg az előző évben az életkor és a nemi hovatartozás volt a legjellemzőbb védett tulajdonság, addig a tavalyi évben leginkább az anyaságon mint védett tulajdonságon alapult az egyenlő bánásmód követelményének megsértése. Miközben az elmúlt évek hatósági tapasztalatai azt mutatták, hogy a munkaerőpiacon megnyilvánuló diszkrimináció leggyakrabban a romákat sújtja, a tavalyi év vizsgált ügyeit tekintve megállapítható, hogy csupán egy ügyben lehetett megállapítani roma etnikai hovatartozáson alapuló diszkriminációt. További eltérés az előző évekhez képest, hogy míg korábban szexuális irányultságon alapuló jogsértést nem állapítottunk meg, és az ilyen jellegű ügyekben elenyésző számban érkeztek panaszok, addig a tavalyi évben két esetben szexuális irányultsággal összefüggésben megvalósuló zaklatás miatt marasztaltuk el a jogsértést elkövető munkáltatót. Az Egyenlő Bánásmód Tanácsadó Testületnek az egyéb helyzet értelmezésével kapcsolatban kiadott állásfoglalásának 1 gyakorlatban történő alkalmazása pedig egységesítette és szűkítette a hatósági jogalkalmazást, így ennek eredményeként a foglalkoztatás területén egyéb helyzeten alapuló diszkriminációt megállapító határozat nem született. A Hatósághoz benyújtott panaszokban ugyanis a munkáltató sérelmezett magatartásának értékelése során a rendeltetésellenes joggyakorlás elvébe ütköző magatartásokat lehetett tetten érni. Mindezek miatt a kérelmek jelentős részét a Hatóság azzal utasította el, hogy a panaszos a munkáltatóval szembeni igényét munkaügyi perben érvényesítheti. A Hatóság 15 esetben állapított meg közvetlen hátrányos megkülönböztetést, 1 esetben megtorlást, 4 esetben pedig zaklatást. A munkáltatók szektorális megoszlását illetően megállapítható, hogy a jogsértések több mint felét a magánszférába tartozó munkáltatók követték el, és csupán egy állami szervvel szemben állapított meg jogsértést a Hatóság. Az alkalmazott szankciókat tekintve a kiszabott bírságok mintegy felét forintot - a Hatóság munkáltatóval szemben szabta ki. A kérelmet elutasító határozatok mintegy 80%-a a foglalkoztatás területével összefüggő panaszok nyomán született. Az elutasítás indoka jellemzően a kérelmező által megjelölt védett tulajdonság, valamint a sérelem, és a védett tulajdonság közötti összefüggés hiányán alapult /2/2010. (IV.9.) TT.sz. állásfoglalása 56 A munkáltatók az egyenlő bánásmódról és esélyegyenlőség előmozdításáról szóló évi CXXV. törvény (továbbiakban: Ebktv.) sajátos bizonyítási szabályai alapján szigorúbb kimentési feltételekkel mentesülhetnek az egyenlő bánásmód követelményének megsértése alól. 2 A speciális kimentési szabály elemzésekor az elsődleges kérdés, hogy miként viszonyul a foglalkoztatás területén érvényesülő ágazatspecifikus kimentési ok az Ebktv. 7. (2) bekezdésében foglalt általános kimentési okhoz: alkalmazható-e egymás mellett, vagy a lex specialis derogat legi generali elv alapján a munkaügyi diszkriminációval kapcsolatos eljárások esetén kizárt az általános kimentési okra való hivatkozás. Álláspontunk szerint ez utóbbi megközelítés a helyes, amennyiben ugyanis az általános kimentési okot a speciális kimentési ok mellett érvényesíthető kiegészítő szabálynak tekintjük, úgy a speciális szabály léte valójában szükségtelen. Ha ugyanis az egyenlő bánásmód követelményét megsértő személy kimentheti az általa alkalmazott különbségtételt a tárgyilagos mérlegelés szerinti ésszerűség igen egyszerű, és alacsony küszöböt jelentő tesztje alapján, miért próbálná meg azt a lényegesen nehezebben igazolható tényt bizonyítani, hogy magatartása a munka jellege vagy természete alapján indokolt, az alkalmazásnál számba vehető minden lényeges és jogszerű feltételre alapítottan arányosnak tekinthető? Ennek bizonyítása sokkal több tényező figyelembe vételét teszi szükségessé, tehát feltehetően valamennyi munkáltató az általános kimentési okra alapozna, amely esetben a speciális kimentési ok teljesen feleslegessé válna, a rendelkezés kiüresedne. Ennek megfelelően tehát, amennyiben az 5. és 21. -okban meghatározott jogviszonyok vonatkozásában indul eljárás az egyenlő bánásmód követelményének megsértése miatt, az alperes (vagy eljárás alá vont személy) nem hivatkozhat a 7. (2) bekezdésében foglalt kimentési okra, csak a 22. -ban foglalt okok valamelyikére. 3 A Hatóságnak a foglalkoztatás területén beérkező kérelmek vizsgálata során sok esetben kell elkülönítenie a tisztán munkajogi természetű panaszokat az egyenlő bánásmód elvét sértő munkahelyi gyakorlatoktól. Vannak olyan esetek, amikor a kérelmező oldalán megélt tapasztalat annak ellenére, hogy sértő, bántó, megalázó, a sérelmezett magatartás nem minősül zaklatásnak. Ennek egyik oka, hogy a kérelmező nem rendelkezik védett tulajdonsággal, vagy nem állapítható meg összefüggés az általa hivatkozott védett tulajdonság és az elszenvedett sérelem között. Elutasításra került például egy kft-nél alkalmazott létesítményüzemeltető gondnok által benyújtott panasz, miután nem nyert bizonyítást az, hogy etnikai hovatartozásával összefüggésben megalázó, ellenséges, támadó környezetben volt kényszerű munkáját ellátni. A Hatóság álláspontja szerint az általa sérelmezett munkahelyi inzultusok nem voltak összefüggésbe hozhatók származásával. Kérelmező az általa sérelmezett gyakorlaton a munkavégzés értékelésével, a feladat kijelölésének ésszerűtlenségével, a munkaeszközök alkalmatlanságával, a munkaruha viselésére való felszólítással kapcsolatos nézetkülönbségeket és véleményütköztetéseket értette. A Hatóság az eset megítélésében támaszkodott a Tanácsadó Testület állásfoglalásában 4 kifejtettekre, Nem jelenti az egyenlő bánásmód követelményének megsértését a munka jellege vagy természete alapján indokolt, az alkalmazásnál számba vehető minden lényeges és jogszerű feltételre alapított arányos megkülönböztetés, illetve a vallási vagy más világnézeti meggyőződésen, illetve nemzeti vagy etnikai hovatartozáson alapuló, a szervezet jellegét alapvetően meghatározó szellemiségből közvetlenül adódó, az adott foglalkozási tevékenység tartalma vagy természete miatt indokolt, arányos és valós foglalkoztatási követelményen alapuló megkülönböztetés. 3 Forrás: Az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló évi CXXV. törvény magyarázata. Szerzők: Dr. Kárpáti József, Dr. Bihary László, Kádár András Kristóf, Dr. Farkas Lilla /5/2008. IV.10.) TT. sz. állásfoglalása a zaklatás és a szexuális zaklatás fogalmáról 67 miszerint nem tekinthető zaklatásnak a munkával összefüggő problémák megvitatása, a kijavításra adott utasítás, ha az az érintett személy munkavégzésével függ össze, nem pedig a munkavállaló személyét érinti, illetve annak módja nem sérti emberi méltóságát. A Hatóság megállapította, hogy a kérelmező által hivatkozott munkahelyi sérelmek, inzultusok tisztán munkajogi természetűek voltak, azok a munkaviszony hierarchikus jellegénél, utasítási, ellenőrzési, irányítási részjogosítványok gyakorlása következtében jelentkeztek. Az sem volt kétséget kizáróan bizonyítható, hogy a munkáltató kérelmező emberi méltóságát a foglalkoztatás során megsértette, őt megalázó bánásmódban részesítette, mivel a Munka törvénykönyve alapján irányította, felügyelte munkáját, ahogyan azt más munkavállalók esetében is tette. 5 A foglalkoztatás területén bekövetkezett jogsértések védett tulajdonság szerinti megoszlása anyaság 5 érdekképviselethez tartozás 4 nem életkor politikai vagy más vélemény egyéb helyzet etnikai hovatartozás szexuális irányultság fogyatékosság egészségi állapot családi állapot nemi identitás db 5 710/2010. sz. ügy 78 J ogsértést megállapító határozatok alakulása a foglalkoztatás területén m.v. alatt 60,9% 13,0% 26,1% m.v. megszüntetésekor m.v. létesítésekor m.v.: munkaviszony 89 II Munkaviszony létesítésével összefüggő ügyek Álláshirdetések A munkához való egyenlő esélyű hozzájutás érvényesítése az Ebktv. megalkotásáig lényegileg megoldatlan volt azokban az esetekben, amikor a hátrányos megkülönböztetés nem a munkaviszony alatt, hanem már az álláshirdetések megszövegezése révén kizárja az ún. védett tulajdonsággal rendelkező munkavállalókat a jelentkezés lehetőségétől is. Az álláshirdetések közzététele, azok tartalma a munkaviszony létesítéséhez közvetlenül kapcsolódó eljárásnak tekinthetőek, vagyis érvényesek rájuk a munkajog alapelvei, különösen a rendeltetésszerű joggyakorlás és az egyenlő bánásmód elve. Emellett az Ebktv. specifikus szabályai között szerepel az egyenlő bánásmód betartásának követelménye, vagyis azt a munkaviszonnyal összefüggő, azt megelőző eljárások során is meg kell tartani. Ahogyan arra az Alkotmánybíróság is több határozatában rámutatott az alanyi értelemben vett munkához való jog a munka és a foglalkozás szabad megválasztásához való jogot jelenti 6. Ugyanakkor senkinek nincs alanyi joga egy meghatározott foglalkozás betöltéséhez. A fent említett elv lényege - melyet a hatóság is követ jogalkalmazása során -, hogy ne akadályozza meg, ne tegye lehetetlenné a hirdető a jelentkezés lehetőségét indokolatlan és jogszerűtlen alkalmazási feltételek szerepeltetésével. A év e téren szerzett tapasztalatai egységesek abban, hogy a leggyakrabban kifogásolt alkalmazási feltételek az életkorral, a nemi hovatartozással és a külső fizikális adottságokkal álltak összefüggésben. Indokolatlannak nevezhető pl. egy kiszolgáló esetében a női nem, vagy a fiatal életkor, illetve egy brókeri állás betöltésekor sem tekinthető a munka jellegével, természetével magyarázhatónak a férfi mivolt előírása és a év közötti életkor szerepeltetése. Az említett feltételek a munkát vállalni szándékozó személyek pontosan meg nem határozható csoportját érintik, pontosabban zárják el a jelentkezés lehetőségétől, mégpedig olyan tulajdonságuk alapján, amely a személyiségük lényegi vonásának tekinthető. Erre figyelemmel az álláshirdetésekkel kapcsolatban indult eljárások jelentős százalékát ben is azon társadalmi, érdekérvényesítő szervezetek által indított eljárások tették ki, melyeknek alapszabályai tartalmazzák valamely alapvető jog védelmét. Mindez nem zárja ki, hogy a jelentkezését ténylegesen benyújtó, de felvételt nem nyert pályázók is közvetlenül éljenek az eljárásindítás jogával. A évben álláshirdetések alapján valószínűsített diszkrimináció miatt indult eljárások több esetben végződtek egyezségkötéssel: a bepanaszolt jogi személy, azaz a sérelmezett hirdetést közzétevő, magára nézve kötelezőnek ismerte el az egyenlő bánásmód követelményének betartását a munkaviszony létesítéséhez kapcsolódó, azt közvetlenül megelőző eljárásban, így többek között a közzétett hirdetések feltételrendszerének kialakítása során. Egyúttal elismerték, hogy az eljárások tárgyát képező álláshirdetésekben közzétett jelentkezési feltételek hátrányos megkülönböztetést valósítottak meg, így attól elhatárolódtak. A Hatóság álláspontja szerint a diszkriminatív álláshirdetésekkel kapcsolatos eljárásokat lezáró egyezségben kiemelt jelentősége van a preventív jellegnek, hiszen ezekben az esetekben a kívánatos cél a jövőbeli elkövetés megelőzése, kiküszöbölése. Az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés miatt elsősorban az idősebb korosztálytól (50 év felettiek) érkező panaszokban járt el a Hatóság. 6 21/1994. (IV. 16.) AB határozat 910 Az Európai Unió átlagához képest a magyar munkaerőpiacon alacsony az 50 év felettiek foglalkoztatottsága, minden negyedik idősebb emberből három érzi úgy, hogy érte hátrányos megkülönböztetés a kora miatt. Ezt támasztja alá az Eurobarométer Diszkrimináció Európában című közvélemény-kutatása is, ahol a megkérdezettek mintegy 71 %-a van azon a véleményen, hogy az ötven év felettieknek kevesebb esélyük van az elhelyezkedésre. A hátrány nem csupán a munkára jelentkezésnél, hanem a képzés, az előléptetés, a munkafeltételek megállapítása, illetve a munkaviszony megszüntetése esetében is megvalósulhat. 7 Általában elmondható, hogy az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés legeredményesebben statisztikai adatokkal alátámasztva bizonyítható, amikor például a csoportos, vagy több munkavállalót is érintő létszámcsökkentés elrendelése esetében tettenérhető, hogy a munkáltató elsősorban az idősebb, és többnyire jobban kereső dolgozóitól kíván megválni. A munkaerő-toborzás esetében a védett tulajdonság és a hátrány közötti ok-okozati összefüggés feltárása és a bizonyítás gyakorta nehézségekbe ütközik. Az állásinterjúkon ugyanis általában csak a panaszos és a munkáltató képviselője van jelen, így nehéz bizonyítani azt, hogy életkora miatt esett el egy munkalehetőségtől a kérelmező. Különösen nehéz a bizonyítás azoknál az eseteknél, ahol egy meghirdetett munkakörre/állásra sokan jelentkeznek, és csupán egy fő nyer felvételt. A Hatóság elutasította annak a kérelmezőnek a panaszát, aki kollégiumi nevelőtanári állásra jelentkezett, azonban a munkáltató a 125 jelentkező közül nem a panaszost vette fel. A Hatóság ilyen esetekben vizsgálja, hogy a felvett munkavállaló rendelkezett-e a meghirdetett munkakör ellátásához megfelelő képzettséggel és végzettséggel. Nem feltétlenül bizonyított ugyanis az életkoron alapuló diszkrimináció, ha a kérelmezőnél fiatalabb pályázó nyert is felvételt. Az eljárás alá vont kimentheti magát azzal, hogy a kérelmezőnél azért alkalmazott fiatalabb munkavállalót, mert annak pl. Start-kártyája volt, amely után a munkáltatót jogszabály által előírt kedvezmények illetik meg a foglalkoztatási jogviszony alatt. Megállapította a hatóság az egyenlő bánásmód követelményének megsértését annak a munkáltatónak az esetében, aki előkészítő mérnöki munkára hirdetett meg álláshelyet, azonban végül nem a negyvenes éveinek végén járó kérelmezőt, hanem egy harminc év alatti pályázót alkalmazott. Az eljárás során ugyanis megállapítható volt, hogy a felvett munkavállalónak - kérelmezővel ellentétben - nem volt mérnöki képesítése, és a munkakör betöltéséhez szükséges szakmai gyakorlatnak, tapasztalatnak is híján volt, ellenben kérelmező megfelelően igazolta, hogy életpályája során több hasonló munkakört töltött be korábban. 8 A Hatósághoz számos panasz érkezik az 50 év feletti korosztály munkaerőpiacról történő kirekesztettségével kapcsolatban. Ezekben az esetben az érintettek még az állásinterjúig sem jutnak el, mely azt eredményezi, hogy a munkáltató valamint a munkavállaló között az álláspályázat benyújtásán túlmenően semmiféle konkrét kapcsolat nem jön létre. Ez utóbbi pedig a közigazgatási eljárás során bizonyítási nehézségeket okozhat. Kérelmezőnek az Ebktv. rendelkezéseinek megfelelően elegendő védett tulajdonságát, valamint személyes konkrét sérelmét valószínűsítenie. Ezzel együtt kérelmében az Ebktv ában foglaltaknak megfelelően olyan tényeket szükséges a Hatóság rendelkezésére bocsátania, melyekből az a következtetés vonható le, hogy panasza objektív megítélés szerint megalapozott. Ezt követően az Ebktv ában foglalt ún. osztott bizonyítás szabályainak megfelelően az eljárás alá vontat terheli a kimentési bizonyítás kötelezettsége. Emellett azonban a Hatóságot tényállás 7 Forrás: Eurobarométer, Diszkrimináció Közép-Európában 8 656/2010. sz. ügy 1011 felderítési kötelezettség is terheli, ennél fogva nem támaszkodhat határozatában pusztán az eljárás alá vont esetlegesen sikertelen védekezésére. A kérelmezők helyzete ugyanakkor még a munkaviszony létrejöttét megelőző, a munkáltató és a munkavállaló között érdemi kontaktust nélkülöző helyzetben sem reménytelen. Erre szolgál példaként az egyik nemzetközi áruházlánccal szemben lefolytatott eljárás, melyben a kérelmező azt sérelmezte, hogy habár árufeltöltői-raktárosi tapasztalattal rendelkezett, álláspályázatai ezen pozíció vonatkozásban rendre sikertelenek voltak. Tekintettel arra, hogy a kérelmező a benyújtott álláspályázataival, valamint végzettsége és tapasztalata igazolásával valószínűsítette védett tulajdonságát, valamint személyes, konkrét sérelmét, a Hatóság a bepanaszolt társaságot eljárás alá vonta. 9 Az áruházlánc elsőként azt emelte ki, hogy a jelentkezők száma az álláshelyek számát folyamatosan, jelentősen meghaladja, így a rendszerbe szűrőket kell beépíteni. Ilyen szűrőként funkcionál az is, hogy a jelentkezőknek a társaság internetes oldalán kell regisztrálniuk magukat, s a munkáltató ezen alapadatokból nyeri ki a számára releváns információkat. Kérelmező éjszakai árufeltöltői pozíciókra jelentkezett, ám az internetes oldalon preferált műszakként a délutáni műszakot jelölte meg. A bepanaszolt munkáltató azzal érvelt, hogy praktikus okokból csupán azon személyeknek kínálták fel az állásinterjú lehetőségét, akik kifejezetten éjszakai műszakban szerettek volna dolgozni. E tekintetben úgy vélte, nem rendelkezik relevanciával az a tény, hogy a kérelmező valamennyi műszakban szívesen vállalna állást. A Hatóság határozatában ezzel az érveléssel összefüggésben rámutatott arra, hogy az internetes űrlapon más preferencia be sem jelölhető. Az eljárás alá vont azon érvelése pedig, hogy egyszerűségi okból csupán azokat a személyeket hívták be állásinterjúra, akik az egyetlen választható preferenciát (délutáni műszak) nem jelölték külön be (s ezzel gyakorlatilag kifejezésre juttatták, hogy ők éjszakai műszakban szeretnének dolgozni), a tények tükrében nem volt elfogadható. Mindezeken túl az Ebktv ában foglaltaknak megfelelően a munka jellege, természete által indokolt, jogszerű, illetve arányos intézkedés az eljárás alá vont részéről nem volt bizonyítható. Az eljárás keretében ugyanis az Ebktv a alapján a munkáltató kötelezettsége annak részletes bizonyítása (kimentés), hogy a kérelmező védett tulajdonsága, valamint sérelme között ok-okozati összefüggés nem áll fenn. Megállapítható volt azonban, hogy a munkáltató az érintett állásokat a kérelmezőnél lényegesen fiatalabb személyekkel töltötte be, akik ráadásul a kérelmezőhöz képest az adott munkakör vonatkozásában (árufeltöltő-raktáros) kevesebb tapasztalattal is rendelkeztek. Nem volt vitatott ugyanis az a tény, hogy a kérelmező árufeltöltőként dolgozott az eljárás alá vontnál éveken keresztül, míg az eljárás alá vont által az egyik álláshely vonatkozásában hivatkozott - és kérelmezőnél 21 évvel fiatalabb - személy korábban kizárólag cipőbolti eladóként, valamint bőrdíszműves segédmunkásként dolgozott. A másik éjszakai árufeltöltői pozíció vonatkozásában az eljárás alá vont a konkrét személyt beazonosítható módon nem nevezte meg, a becsatolt, hiányos adatlapok pedig kizárólag azt tanúsították, hogy az érintett személyek valamennyien a kérelmezőnél lényegesen fiatalabb korosztály tagjai voltak. Az eljárás alá vont további adatokat azonban kimentésében nem csatolt. Ezen adatok alapján megállapítható volt, hogy az eljárás alá vont nem tett eleget a rá háruló kimentési kötelezettségnek, így magatartása az Ebktv. 5. d), 8. o), valamint ai alapján sértette az egyenlő bánásmód követelményét. Egy másik ügyben a Hatósághoz forduló kérelmező roma kisebbséghez tartozására hivatkozással jelölte meg az őt ért hátrányt, mely szerint többszöri ígérgetés ellenére nem vették fel biztonsági őrnek, holott időközben több személy felvételére is sor került. Kérelmező panaszával megkereste a Személy-, Vagyonvédelmi és Magánnyomozói Szakmai Kamarát, és 9 69/2010. sz. ügy 1112 annak tanácsára fordult a Hatósághoz. Megfelelő iratokkal támasztotta alá, hogy rendelkezik azzal a képzettséggel, végzettséggel és szakmai gyakorlattal, amely a biztonsági őri munkakört betöltők számára előírás. Megjelölte továbbá azt a konkrét személyt, aki az eljárás alá vont nevében és képviseletében korábban többször is ígéretet tett arra, hogy alkalmazni fogják. Az eljárás alá vont a Hatóság felhívására sem írásbeli nyilatkozatot nem tett, sem a kitűzött tárgyaláson nem jelent meg, a részére megküldött tárgyalási jegyzőkönyvben foglaltakra sem reagált, ellenben valamennyi számára kézbesített küldeményt, így az eljárási bírság kiszabásáról szóló végzést is átvette. Az eljárás alá vont magatartását a Hatóság időhúzásként értékelte és figyelemmel arra, hogy a kimentési, bizonyítási kötelezettségének nem tett eleget, megállapította a jogsértést, megtiltotta annak jövőbeni tanúsítását és 1,5 millió forint pénzbírság megfizetésére kötelezte. 10 Anyaság II.1.2. Diszkrimináció a munkaviszony fennállása alatt A Hatósághoz forduló ügyfél 10 évig volt munkajogilag inaktív státuszban, amíg három gyermekének gondozása céljából fizetés nélküli szabadságát töltötte. Ismételt munkába állási szándékának jelzését követően személyi alapbére nem változott, azt az évekkel azelőtti szinten számfejtették, a munkáltató nem tett lépést a korrigálás érdekében. Az írásban előterjesztett kifogásra a cég ügyvezetője arról tájékoztatta a panaszost, hogy a bérfejlesztésre nincs törvényi kötelezettsége, erre tekintettel az érintett munkavállalónak szabadsága idejére is legutolsó munkabérét vették figyelembe, és cafeteria keretét is ennek alapján számították ki. 11 A kérelemben foglaltakkal kapcsolatban általánosságban is érdemes kiemelni a család állami támogatásának munkajogi aspektusán belül azt a célt, amely a nők társadalmi karrierje támogatásának és az anyaság intézményének összehangolásában fogalmazható meg. A nők és a férfiak tényleges egyenjogúsága és a fent említett cél jelenik meg a Munka Törvénykönyvéről szóló évi XXII. tv. (Mt.) 84. -ában is, melynek értelmében a munkavállaló személyi alapbérét a sorkatonai vagy polgári szolgálat teljesítését, illetve a gyermek ápolása, gondozása céljából kapott fizetés nélküli szabadság, továbbá a közeli hozzátartozó ápolására vagy gondozására biztosított fizetés nélküli szabadság megszűnését követően a munkáltatónál az azonos munkakörrel és gyakorlattal rendelkező munkavállalók részére időközben megvalósított átlagos éves bérfejlesztésnek megfelelően módosítani kell. Ilyen munkavállalók hiányában a munkáltatónál ténylegesen megvalósult átlagos, éves bérfejlesztés mértéke az irányadó. Az Mt ában foglalt rendelkezések alapulvételével tehát a munkáltatót a gyermek gondozása, ápolása céljából biztosított fizetés nélküli szabadság megszűnésekor terheli az új személyi alapbér megállapításának kötelezettsége. A magyar jogi szabályozás teljes összhangban áll az uniós joggal. Az Európa Tanács Miniszteri Bizottsága már 1988-ban általános célként fogalmazta meg a nők és a férfiak tényleges esélyegyenlőségének megvalósulását, többek között az egyenlő bérezés területén. Az Európai Parlament és a Tanács 2002/73/EK irányelve - amely a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló 76/207/EGK tanácsi irányelvet módosította - konkrétan rögzítette, hogy /2010. sz. ügy /2010. sz. ügy 1213 az Európai Unió Bírósága elismeri a nők munkához való jogának védelmét, különösen azt a jogukat, hogy a munkafeltételekben bekövetkezett minden olyan javulásban, amelyre távollétük alatt jogosultak lettek volna, nekik is részük legyen. Érdemes rámutatni a nemzetközi és a hazai jogalkotói szándéknak testet adó szabályozás megfogalmazására is. Elsősorban arra a célra, hogy a gyermekét otthon nevelő munkavállaló - hasonlóan a közeli hozzátartozóját ápoló, vagy éppen sorkatonai vagy polgári szolgálatát teljesítő munkavállalóhoz - a munka világába való visszatérésekor ne kerüljön hátrányba azon munkatársaival szemben, akik azonos értékű munkát végeznek. Az így megfogalmazott alapelvekben nem kizárólag a munka egyenlő értéke jelenik meg, hanem ezzel összefüggésben az összehasonlítható helyzet kritériuma is, melynek két szegmensét nevesíti az Mt ának szabályozásában a jogalkotó: az azonos munkakört (mint a munkajogi jogviszony elsődleges és legfontosabb minősítő jegyét) és a gyakorlatot. Mindez az Ebktv. rendelkezéseivel is összhangban van. Adott esetben a GYES-ről visszatérő munkavállalót egy lényegi, a személyiségéhez közvetlenül kapcsolódó körülmény különbözteti meg más munkavállalótól, nevezetesen az anyaság és apaság) mint védett tulajdonság. A munkáltató kimentésében foglaltakkal kapcsolatban fontos kiemelni, hogy a Legfelsőbb Bíróság számú eseti döntése is egyértelmű abban a vonatkozásban, hogy az Mt ának helyes értelmezése szerint a munkáltatót a gyermek gondozása, ápolása céljából biztosított fizetés nélküli szabadság megszűnésekor terheli az új személyi alapbér megállapításának kötelezettsége. A munkáltatói kötelezettséggel kapcsolatban tényként volt megállapítható, hogy a panaszos munkavállaló eredeti, munkába lépéskori munkaköre a gyesen töltött csaknem tíz év alatt megszűnt, feladatait tekintve két, nagymértékben hasonló munkakör jött létre. A jogalkotó éppen a fenti helyzetet rendezte az Mt ának második mondatával, mely szerint az azonos munkakörben foglalkoztatott és hasonló gyakorlattal rendelkező munkavállaló hiányában, a munkáltatónál megvalósult átlagos, éves bérfejlesztés mértéke az irányadó - jelen esetben - a gyermekek ápolása, gondozása céljából visszatérő munkavállaló bérfejlesztésekor. A Hatóság számára tényként volt megállapítható, hogy a bepanaszolt cégnél a vizsgált időszak minden évében sor került bérfejlesztésre mind az általános bérfejlesztés keretében, mind a panaszos eredeti munkaköri feladatait átvevő munkakörökben foglalkoztatott munkavállalók tekintetében. A jogalkotó szándékával egyezően a Hatóság vizsgálatának tárgya arra terjedt ki, történt-e bérfejlesztés a munkáltatónál azon időszak alatt, amíg a panaszos GYES-en volt, amelyből aktív munkajogi státusza esetén részesülhetett volna. A Hatóság mint közigazgatási eljárást lefolytató szerv a tényállást a rendelkezésre álló iratok, adatok és tanúvallomások értékelését követően állapítja meg. A munkáltató kimentését - melynek lényege abban foglalható össze, hogy nem történt hátrányos megkülönböztetés, csupán félretájékoztatás, melyet később korrigáltak - a Hatóság nem fogadta el. A munkáltatói érvelésnek különösen két momentum mondott ellent. Egyfelől a bepanaszolt cégnél nem az ügyfél volt az első és egyetlen kismama, aki GYES-ről visszatért, vagyis akivel kapcsolatban alkalmazni kellett az Mt. vonatkozó rendelkezését. Másfelől a cég vezetője valamint a kérelmező közötti, eljárás megindítását megelőző bérfejlesztéssel kapcsolatos levelezésben a munkáltató nem említette az Mt ának megfelelően a korrekció aktualitásának vizsgálatát, és az ahhoz kapcsolódó nemzetközi engedélyeztetési folyamatot. Ezzel ellentétben kategorikusan a bérfejlesztés lehetőségétől való elzárkózás volt tájékoztatásából kiolvasható a kérelmezőnek küldött első munkáltatói levélben. 1314 A Hatóság hátrányként értékelte azt a tényt, hogy a panaszos a százalékos bérfejlesztésből fizetés nélküli szabadságának lejárta és a tényelegesen bekövetkező bérfejlesztés között eltelt időszakban kimaradt, vagyis ezen időszaka alatt alacsonyabb bérezésben részesült. A hátrány a kérelmező és azon munkavállaló esetében is kimutatható volt, aki személyes tulajdonságai, és betöltött pozíciója, valamint az eljárás alá vontnál eltöltött ideje alapján leginkább összehasonlítható helyzetben lévőnek volt tekinthető. A Hatóság a szankciók alkalmazása során figyelembe vette azt a tényt, miszerint a munkáltató felülvizsgálta eredeti álláspontját, és törvényi kötelezettségének eleget téve, a hatósági eljárás megindítását követően korrigálta kérelmező munkabérét. Az egyenlő értékű munkáért egyenlő bért elvének sérelme Az elvet kibontó részletszabályokat a Munka törvénykönyve 12 és az Ebktv. is tartalmazza. Az egyenlő bér elvével kapcsolatos jogvitákban az Ebktv. fogalmai közül általában a közvetlen hátrányos megkülönböztetés tilalmát kell alkalmazni, mivel a bérezésben megnyilvánuló diszkrimináció a legtöbb esetben ennek minősül. 13 A Hatóság az alábbi ügyben elmarasztaló határozatot 14 hozott a fenti elv megsértése miatt. A panaszos szerszámraktárosként dolgozott egy cégnél két férfi kollégájával azonos munkakörben, de fizetése az egyik munkatársáénál 70, a másikénál 100 %-kal alacsonyabb volt. A Hatóság a munkáltatótól kimutatást szerzett be a vizsgált időszak bérezésről, aki a azzal védekezett, hogy a bérek munkaalku során alakulnak ki, és míg a két összehasonlítható helyzetben lévő férfi munkavállaló 15, illetve 16 éve a cégnél dolgozik, kérelmező és egy másik női szerszámraktáros 4, illetve 2 évvel ezelőtt került felvételre, továbbá az egyik férfi munkavállaló más munkakörben ugyan, de vezető beosztást is betöltött korábban. Kérelmező szerint azonban az egyik férfi munkatársa csak közel vele egy időben, a másik pedig már az ő érkezését követően kezdte betölteni a szerszámraktáros munkakört (korábban más beosztásban alkalmazták őket), így mindkettejüket ő tanította be a munkára. Kérelmező munkabérét az ugyancsak szerszámraktáros munkakörben alkalmazott férfi munkavállalókénál a vizsgált időszakban lényegesen alacsonyabb összegben állapította meg a munkáltató, és az eltérés arányaiban a béremelések során is megmaradt, ami összegszerűen egyre nagyobb mértékű különbséghez vezetett. A férfi munkavállalók ugyan 1993., illetve óta az eljárás alá vont alkalmazásában álltak, de csak 2003-tól, illetve 2007-től töltötték be a szerszámraktárosi munkakört, vagyis az egyikük mindössze kb. két évvel szerezhetett több gyakorlatot a kérelmezőnél, míg a másik esetében viszont kérelmező rendelkezett nagyobb szakmai tapasztalattal. Az összehasonlítás alapja a szakmai gyakorlat tekintetében is csak az azonos munkakör lehetett, ez pedig ebben az esetben nem indokolhatta a kiugróan magas bérezési különbséget. A munkáltató az eltérő bérezés tényét nem tagadta, a megkülönböztetésnek a munka jellege vagy természete alapján indokolt, jogszerű és arányos voltát nem tudta igazolni: a férfiak jelentősen magasabb munkabérét egyetlen konkrét okkal, a cégnél eltöltött szakmai múltjukkal magyarázta. A más munkakörben töltött szakmai tapasztalat viszont nem jelenthetett jogszerű indokot arra, hogy a férfi munkavállalók munkabére folyamatosan mintegy % közötti nagyságrenddel magasabb legyen. A nemi hovatartozás szerinti közvetlen hátrányos megkülönböztetést igazolta az a tény is, hogy 12 Mt. 142/A (1) bekezdés 13 Forrás: Gyulavári Tamás Kádár András Kristóf:A magyar diszkriminációs jog vázlata. Egyetemi Jegyzet /2010. sz. ügy 1415 egy másik szerszámraktárosként dolgozó női munkavállaló is 45-60, illetve 100 %-kal kevesebb munkabért kapott férfi kollégáinál, munkaviszonya során mindvégig. A Hatóság jogsértést megállapító határozatában a jogsértő magatartás jövőbeni tanúsítását megtiltotta, és a munkáltatót Ft bírság megfizetésére kötelezte. A hatóság 2009-ben az egyenlő munkáért egyenlő bért követelményének megsértése miatt marasztalt el egy építőipari vállalkozást és annak jogutódját, mert a panaszost női nemhez tartozása miatt alacsonyabb munkabérben részesítette, mint a vele összehasonlítható helyzetben lévő férfi munkavállalót. 15 A Hatóság jogsértést megállapító határozatával szemben az elmarasztalt társaságok bírósági felülvizsgálatot kezdeményeztek. A Fővárosi Bíróság 2010-ben született ítéletében elutasította a kereseti kérelmet. 16 Míg a munkáltató a bérkülönbség kialakulása kapcsán arra hivatkozott, hogy nem a panaszos hátrányaként, hanem férfi munkatársa előnyeként értékelte annak szakmai gyakorlatát és nyelvtudását, a Fővárosi Bíróság a hatóság határozatával egyezően egy munkakörhöz szükséges szakképzettség, nyelvtudás, illetve szakmai gyakorlat vonatkozásában az adott munkakörre kiírt álláshirdetésben foglalt követelményekből indult ki. Így nem találta elfogadhatónak azt a munkáltatói védekezést, amely a munkavállalók felvételekor megállapított munkabérkülönbséget a férfi munkavállalónál jelentkező előnyökkel (nyelvtudás, szakmai gyakorlat) indokolta, amelyeket azonban az álláshirdetésben sem feltételként, de még előnyként sem tüntetett fel. A bíróság a Hatósággal egyezően megállapította, hogy a munkáltató az egyenlő bánásmód követelményét sértő módon járt el azzal is, hogy a panaszost és rajta kívül még egy női munkavállalót jogi egyetemi végzettségük ellenére a középfokú végzettséggel rendelkező munkavállalók bércsoportjába sorolta, szemben a jogi egyetemi végzettséggel rendelkező férfi munkatárssal. A bíróság rámutatott arra is, hogy a munkáltatót nem mentesíti az egyenlő bánásmód követelményének megsértése alól az a tény, hogy a kérelmező a munkabérét tartalmazó munkaszerződését aláírta, ahhoz hozzájárult, a munkabér mértékét elfogadta. Érdekképviseleti tisztséggel összefüggő ügyek A Hatóság elé néhány esetben olyan szakszervezetet érintő megkeresés érkezik, amelyben a felek közötti konfliktus feloldása bírósági hatáskörbe tartozik. A Munka Törvénykönyve (Mt ) által biztosított érdekképviseleti jogok érvényesülésének ellenőrzése, azok kikényszerítése a Hatóságnak nem áll módjában, érdemi vizsgálat nélküli elutasító végzéssel zárul az erre irányuló kérelmek esetében az eljárás. Ennek megfelelően, amikor például a sérelem abban áll, hogy a munkáltató rendszerint késedelmesen tesz eleget egyes intézkedéseinek véleményezésre történő bemutatása vonatkozásában, a Hatóság nem folytat le eljárást 17. Hátrányként értékelendő az a fajta gyakorlat, amelynek következményeként a szakszervezet az eredeti munkáltatói elképzelésre érdemi észrevételt nem tud tenni, így abban esetleges változtatást elérni sincs lehetősége, azonban a törvényi kötelezettségének nem teljesítését a Hatóság előtt nem, csak a munkaügyi bíróság előtt érvényesítheti. A Hatóság gyakorlata során előfordult olyan panasz, amikor a munkáltatónál több érdekképviseleti szervezet működött, s az azokkal szemben tanúsított magatartás nagyon /13/2009. sz. ügy 16 8.K /2010/ /2010. sz. ügy 1516 eltérő volt. 18 Az egyenlő bánásmód sérelmét ebben az esetben a szakszervezetek egymás közötti relációjában lehet értelmezni, tehát a kérelmező szervezet maga a sérelmet elszenvedő fél, és a másik szervezethez képest a munkáltató az, aki a feltételezett jogsértő magatartást tanúsítja vele szemben. A vizsgált konkrét ügyben a sérelem egyfajta zaklató, lejárató magatartásban merült ki, a kérelmező szervezettel szemben a munkáltató egyfajta negatív hozzáállást tanúsított. A Hatóság azt vizsgálta, van-e olyan körülmény/védett tulajdonság, aminek következtében ez a gyakorlat megvalósult; azaz van-e hatásköre eljárni az ügyben. Kérelmező erre vonatkozóan nem tudott valószínűsítési kötelezettségének eleget tenni; kizárólag az érdekképviselethez való tartozást hangsúlyozta. A Hatóság kiemelte, hogy önmagában az a tény, hogy szakszervezetről van szó, anélkül, hogy a sérelem kapcsolatban állna a szakszervezeti jogosultságokkal, nem szolgál jogalapul hatósági eljárás lefolytatásához. Ebben a körben különösen az minősülhet ilyen sérelemnek, ha pl. a tagot nem engedik, hogy jegyzőkönyvet vezessen egy szavazáson, vagy nem engedik szavazni egy gyűlésen, illetve nem jelöltetheti magát különböző szakszervezetben ellátandó feladatokra. A tárgyi ügyben megnevezett sérelmek (pl. a sértő kijelentések a közzétett hirdetményekben; az érintett tagok ellen irányuló ellenséges állásfoglalások, kinyilatkoztatások) sérthetik ugyan a kérelmező szakszervezet tagjainak személyiségi jogait, de mivel azok nem érintik a tagsági, illetve részvételi jogok gyakorlását, nem tartoznak az Ebktv. hatálya alá. A Hatóság kizárólag abban az esetben rendelkezik hatáskörrel a munkavállalók érdekképviseleti szervezeteit érintő ügyek tekintetében, amennyiben a panasz tagsági és a részvételi jogok gyakorlása vonatkozásával összefüggésben merül fel. A Hatósághoz beérkezett panaszban az egyik érdekképviseleti szervezet azt sérelmezte, hogy a munkavállalók között sérül az egyenlő bánásmód követelménye, mivel a munkáltató hátrányos megkülönböztetést alkalmazott a munkavállalók között a jövedelemnövelő intézkedések meghozatalakor. A Munka Törvénykönyve a 75/117/EGK irányelvvel összhangban, az egyenlő értékűnek elismert munka díjazásának meghatározása során tiltja a munkavállalók közötti indokolatlan megkülönböztetést. Az Mt. - magyarázat az egyenlő értékű munka megállapításával összefüggésben kiemeli, hogy e tekintetben különösen az elvégzett munka természete, minősége, mennyisége, a munkakörülmények, a szükséges szakképzettség, a fizikai és szellemi erőfeszítés, tapasztalat, illetve felelősség veendő figyelembe. A Hatóság vizsgálata elsődlegesen arra irányult, hogy a munkáltató jövedelemnövelő intézkedései során hátrányos megkülönböztetést valósított-e meg az ugyanazon szervezeti egységben alkalmazott, azonos munkakört betöltő munkavállalók között annak alapján, hogy a munkavállaló tagja-e, és ha igen, mely érdekképviseletnek. E tekintetben a bizonyítási eljárásban különös hangsúlyt helyezett a bérnövelő intézkedéssel megkötött megállapodás vizsgálatára. Mindezek alapján megállapítható volt, hogy a munkáltató a jövedelemnövelő megállapodásait szervezeti egységekben, illetve munkakörökben foglalkoztatott munkavállalók vonatkozásában kötötte meg öt képviselettel rendelkező szakszervezettel. A bérmegállapodások személyi hatálya nem említette a munkavállalók érdekképviselethez való tartozását, kizárólag szervezeti egységek, illetve munkakörök vonatkozásában tartalmaz rendelkezést. Azok tényleges végrehajtásának tekintetében a meghallgatott tanúk, tekintet nélkül arra, hogy a kérelmező szakszervezetnek vagy másik érdekképviseletnek tagjai, egységes nyilatkozatot tettek, mely szerint az adott szervezeti egységben vagy munkakörben foglalkoztatott munkavállalók, érdekképviselethez való tartozástól függetlenül, részesültek a megállapodásokban szereplő jövedelemnövelésben. A becsatolt dokumentumok alapján egyértelmű volt, hogy a munkáltató által a szakszervezetekkel megkötött bérmegállapodások személyi hatályát szervezeti egységekben, illetve munkakörökben határozta meg. Erre figyelemmel a Hatóság azt állapította meg, hogy a /2010. sz. ügy 1617 munkáltató bérmegállapodásaiban nem különböztette meg a munkavállalókat szakszervezeti hovatartozásukkal összefüggésben. 19 Egy másik ügyben a kérelmező szakszervezeti szövetség választott tisztségviselői a Hatóság előtt azt valószínűsítették, hogy a munkáltató az általuk vezetett érdekképviselettel szemben megsértette az egyenlő bánásmód elvét az információszerzési, véleményezési, tárgyalási és konzultációs jogosítványaik biztosításával összefüggésben. Megítélésük szerint a szakszervezetek közötti megkülönböztető eljárások az üzemitanács-választások alkalmával, a munkáltató és a szakszervezetek közötti együttműködési megállapodásokban rögzített feltételekben, a szakértők tárgyalásokba történő bevonásában és az Ágazati Párbeszéd Bizottság működése során is tettenérhetőek. 20 A szakszervezetek alakításának alkotmányos jogát a Magyar Köztársaság Alkotmánya, valamint általánosan az egyesülési jogról szóló törvény tartalmazza. A szakszervezetnek a munkaügyi kapcsolatokkal, és a munkaviszonnyal összefüggő jogait azonban az Mt. nevesíti és határozza meg. Az érdekvédelem különböző területein működő szakszervezetek egyenjogúak. A Hatóság ennek jegyében az Mt. rendelkezéseire figyelemmel vizsgálta egy másik ügyben a panaszos érdekképviselet beadványában foglaltakat. Az információszerzési, véleményezési, tárgyalási, konzultációs jogosultság esetenkénti megtagadására vonatkozóan a szakszervezet előadta, hogy amennyiben nem tudnak megállapodni egy kérdésben a munkáltatóval, akkor a további egyeztetésből teljes mértékben kizárásra kerülnek, másrészt az általuk kezdeményezett konzultációkról kizárásra kerül a többi érdekképviselet is. Mindezzel kapcsolatban fontos kiemelni, hogy a vonatkozó jogszabályi rendelkezés szerint a kollektív szerződés megkötésére, illetve módosítására irányuló tárgyalási ajánlatot egyik fél sem utasíthatja vissza, a munkáltatóra nézve ez a kötelezettség csak abban az esetben áll fenn, ha az ajánlatot tevő szakszervezet reprezentatív. A jogi rendelkezés magyarázata szerint a kollektívszerződés-módosítás érvényességi feltétele az eredeti (módosítani kívánt) szerződést megkötő felek egyetértése. A bírói gyakorlatban ezt támasztja alá a LB Mfv. II /1999. számú döntés is, mely szerint a kollektív szerződés módosítására csak azok a szakszervezetek jogosultak, melyek az adott kollektív szerződést kötötték. Mindebből az is következik, hogy amennyiben a szerződéskötő és a szerződésben foglaltaktól eltérő tartalmú megállapodást kötő jogalanyok köre nem fedi egymást, az utóbb kötött megállapodásra kollektív szerződésből származó igények nem alapíthatóak. A Hatóság részére megküldött, munkáltatónál hatályos kollektív szerződést a kérelmező szakszervezeti szövetség nem, csupán egyik tagszervezete kötötte meg. Mindezt egyértelműen magyarázta az időtényező is, hiszen a panaszos érdekképviseleti szövetség az eredeti kollektív szerződés kialakítását, megkötését követően alakult meg és került bejegyzésre. Ugyanakkor a munkáltató a munkavállalókra vonatkozó döntéseket véleményezésre megküldte a kérelmező szakszervezeti szövetséget alkotó érdekképviseletek vezetőinek, ez egyebekben valamennyi munkáltató törvényi kötelessége is a képviselettel rendelkező szakszervezetek vonatkozásában. Ennek megfelelően a kérelem benyújtását megelőző legutóbbi keresetfejlesztésről szóló utasítástervezetre a szakszervezeti szövetséget alkotó érdekképviselet vezetői el is juttatták reagálásukat. A Hatóság álláspontja szerint azzal, hogy a munkáltató az éves bérmegállapodásról csak másolati példányt továbbított, és nem hitelesített megállapodást bocsátott a kérelmező érdekképviseleti szövetség rendelkezésére; valamint, hogy azt a munkáltató intranet oldalán és belső újságjában megjelentette, megtartotta az egyenlő bánásmód követelményét. Azzal ugyanis, hogy a bérmegállapodások vezérigazgatói utasításon keresztül jutnak el az alá nem /2010. sz. ügy /2010. sz. ügy 1718 író szakszervezetek részére, nem sérül az információszerzéshez való jog, különös tekintettel, hogy - ahogyan az fent említésre került - a munkavállalókra vonatkozó döntéseket véleményezésre megküldik valamennyi szakszervezet képviselője részére. Az a munkáltatói érvelés, melynek értelmében csak azok az érdekképviseletek részesültek az eredeti példányú bérmegállapodásból, akik alá is írták azt, olyan munkáltatói lépés, mellyel nem sérül az a törvényi cél, hogy a munkáltatónál lévő szakszervezetek tisztségviselői, valamint azok a munkavállalók, akiknek törvényi kötelezettsége pl. a kollektív szerződés ismerete, információval rendelkezzenek az adott munkahelyen hatályos munkáltatói rendelkezésekről. Érdemes a feltárt tényállás azon aspektusára is rávilágítani, amely az összehasonlítható helyzet törvényi kritériumával áll kapcsolatban. A Hatóság által vizsgált ügyben egy érdekvédelmi szövetség volt a panaszos, melynek úgynevezett törvény által védeni rendelt tulajdonsága a valós, markánsabb, drasztikusabb, megalkuvást nem tűrő szakszervezeti mivolt, érdekképviselethez tartozás. A munkáltató azonban nem kizárólag a kérelmező érdekvédelmi szövetségnek nem bocsátott eredeti bérmegállapodást, kollektív szerződést tartalmazó példányt a rendelkezésére, hanem valamennyi, azt alá nem író érdekképviseletnek. A panasz másik része a munkáltatónál történő üzemi tanácsi választási eljárással és a tárgyi feltételek biztosításával volt kapcsolatos. Nem vitás, hogy a munkáltató kötelezettsége az üzemi tanácsi választás, illetve működés indokolt költségeinek biztosítása. A jelölés és a választás törvényes rendjének megőrzéséről azonban már a választási bizottság gondoskodik, melynek munkájában éppen a képviselettel rendelkező szakszervezetek képviselői vehetnek részt. A munkáltató a választási bizottság munkájában nem működik közre, azt nem befolyásolhatja. A szakszervezet által kifejtett propagandatevékenység biztosítása a már említett információ, felhívás közzétételének jogán belül helyezkedik el. A tájékoztató anyagok közzétételének módját azonban a törvény nem határozza meg pontosan, így azok lehetőségei csupán példálózó jelleggel sorolhatóak fel, mint például faliújságszerű hirdető, belső újság, intranetháló. A munkáltatónál többek között e kérdés rendezését szolgálják az érdekképviseletekkel kötött megállapodások. Az egyenlő bánásmód megtartásának vizsgálata tehát arra irányult, hogy a munkáltató által felajánlott megállapodási tervezet elemei mely elvek alapján kerültek kialakításra, azokban aránytalanságok fedezhetőek-e fel. E tekintetben kiemelkedő jelentőséggel bírt, hogy az adott jogviszonnyal összefüggő, és valamennyi érdekképviselet vonatkozásában fennálló, az egyenlő bánásmód kimentési rendszerét tekintve elfogadható érv a munkáltató azon indokolása, mely szerint a szakszervezetekkel kötött együttműködési megállapodások alapján biztosított külön juttatásokat az érdekképviseleti reprezentativitás és a taglétszám alapján állapította meg. Ahogyan a törvényi magyarázat is rámutat, a munkáltató nem csak tűrni köteles a szakszervezet jelenlétét, hanem meg kell teremtenie az aktív érdekképviseleti munka végzésének minimális feltételét. Ennek jogszabályon felüli tárgyi feltételeit a munkáltató és az érdekképviseletek közötti külön együttműködési megállapodás tartalmazza. Kétségtelen tény tehát, hogy a munkáltató differenciált a szakszervezetek között a megállapodás tartalmának kitöltése és a szolgáltatások biztosítása során, ezt azonban nem kizárólag a kérelmező szakszervezeti szövetséggel tette, hanem a többi nem reprezentatív érdekképviselet esetében is. Nem szabad ez esetben sem figyelmen kívül hagyni azt a törvényi követelményt, mely szerint a hátránynak és a törvény által védett tulajdonságnak okokozati összefüggésben kell egymással állnia a közvetlen hátrányos megkülönböztetés 1819 megvalósulása esetén. A vizsgált esetben azonban a szakszervezetek rendelkezésére bocsátott kommunikációs csatornák differenciálása nem kizárólag a kérelmező érdekvédelmi szövetséget érintette, így annak az úgynevezett védett tulajdonsággal való okozati összefüggése nem volt megállapítható. A panasz tartalma alapján ki kell térni a szakszervezetek Ágazati Párbeszéd Bizottságban való részvételéről, mely az Ebktv. magyarázatában azért bír jelentőséggel, mert rámutat, nem lehet megállapítani a hátrányos megkülönböztetés megvalósulását, ha a bepanaszolt a törvényi rendelkezéseknek megfelelően jár-e el. Az Ágazati Párbeszéd Bizottságokról és a középszintű szociális párbeszéd egyes kérdéseiről szóló évi LXXIV. tv. (ÁPB tv.), valamint a Megállapodás az Ágazati Párbeszéd Bizottságok működésének feltételeiről és rendjéről a jogi szabályozás megalkotásáig terjedő időszakban elnevezésű dokumentum rendelkezései állapítják meg azokat a kritériumokat, melyeknek teljesülniük kell ahhoz, hogy egy érdekképviselet részt vehessen az Ágazati Párbeszéd Bizottság működésében. Mivel a legutolsó üzemi tanácsi választáson a szakszervezeti szövetség tagjaira leadott redukált szavazatok száma együttesen sem érte el a jogszabályi feltételként állított 5 %-ot, megállapítható volt, hogy a munkáltató a vonatkozó jogszabályokat betartotta, nem különböztette meg hátrányosan a panaszos érdekvédelmi szövetséget. A benyújtott kérelemben a panaszos szövetség a szakértők bevonásának gyakorlatát sérelmezte. Mint az egyértelművé vált a kérdést a szakszervezetek szóbeli megállapodás formájában döntötték el, melynek során abban állapodtak meg, hogy külső, azaz nem az eljárás alá vonttal munkaviszonyban álló szakértők az érdekképviseletek részéről nem vehetnek részt az együttes, ún. plenáris üléseken. A Hatóság e tekintetben különösen támaszkodott a tanúvallomásokra, mint bizonyítási eszközökre, melyek egyezőek voltak a tekintetben is, hogy az erre vonatkozó szóbeli megállapodás kivétel nélkül valamennyi szakszervezetre vonatkozik. Az erre vonatkozó megállapodás ismertetésre is került a szakszervezetek előtt, arról tudomással bírt a panaszos érdekvédelmi szövetség egyik társelnöke is, aki élt kifogásolási jogával. A bizonyítékok mérlegelésekor különös hangsúly helyeződik az időbeliségre. Jelen esetben a külsős szakértőkre vonatkozó, és a kérelmező szövetség által sérelmezett szóbeli megállapodásra még a szakszervezeti szövetség megalakulását megelőzően került sor, vagyis az nem irányulhatott a panaszos hátrányos megkülönböztetésére. Másik mérlegelési tényezőként ismételten utalni kell az ok-okozatiság követelményére, melyet jelen esetben az időbeliség mellett kizár az a tény is, hogy a külső szakértők plenáris ülésen való részvételének elutasítása valamennyi érdekképviseletre vonatkozott. A külsős szakértő igénybevételére egyebekben lehetőség volt a munkáltató és az adott szakszervezet részvételével történő külön konzultáción, tárgyaláson. A rendelkezésre álló adatok, becsatolt nyilatkozatok összességében tehát nem támasztották alá, hogy a bepanaszolt munkáltató magatartásával a kérelmező érdekvédelmi szakszervezeti szövetséget valós érdekvédelmi tevékenységével összefüggésben hátrányosan megkülönböztette volna. A valós érdekvédelmi tevékenység elengedhetetlen feltétele, hogy a szakszervezet tagjai megfélemlítés nélkül végezhessék szakszervezeti tevékenységüket. Ezt nemcsak az Alkotmány jeleníti meg a szervezkedés szabadságának elveként, hanem a jogalkotó az Mt. szabályaiba is belefoglalta a szakszervezeti tisztségviselők fokozott munkajogi védelmét. Érdemes kiemelni, hogy a tervezett munkáltatói intézkedéssel szembeni szakszervezeti egyet nem értés pl. akkor tekinthető alaposnak, ha a munkáltató lépése megnehezítené annak a szakszervezeti szervnek a működését, melyben a munkavállaló tisztséget visel, illetve 1920 amennyiben az a szakszervezeti érdekképviseleti tevékenységében történő közreműködés miatti hátrányos megkülönböztetést eredményezne. Egy külföldi tulajdonú cég szakszervezeti tisztségviselője által tett bejelentésben foglaltakkal kapcsolatban a Hatóság azt tette vizsgálatának tárgyává, hogy a szakszervezeti tisztségviselővel szembeni tanúsított munkáltatói magatartás céljában vagy hatásában alkalmas volt-e megszégyenítő, kirekesztő jellegű munkahelyi környezet kialakítására. 21 A panaszos szakszervezeti szerepvállalása, és annak munkáltató előtti ismertté válása előtt is munkajogviszonyban állt a bepanaszolt céggel, ezért a munkahelyi légkör alakulásánál különös figyelem helyeződik az abban megmutatkozó, érzékelhető változásra. A Hatóság előtti zaklatás törvényi tényállásának megvalósulását vizsgáló eljárásban mindez az okokozati összefüggés fennállásának megléte miatt is lényeges. Bár a tanúként meghallgatottak nyilatkozatai abban eltérőek voltak, hogy csak a munkáltató indított offenzívát a kérelmezővel szemben, vagy az érintett munkavállaló stílusa is érezhetően élesebbé vált szakszervezeti szerepvállalása okán, az azonban tényként volt megállapítható, hogy a munkahelyi légkörre hatással volt a sérelmet szenvedett érdekképviseleti szerepvállalása. A munkaviszony fontos jellemzője az alá-fölérendeltség. Éppen ennek okán a munkavállalók munkahelyi helyzetét felkészültségük, egyéni tulajdonságaik, személyiségi jegyeik mellett alapvetően meghatározza az adott szervezet vezetőjéhez való viszonyuk, hiszen a munkavállalók szellemiségére, közérzetükre befolyással van a vezetői stílus és hozzáállás. A Hatóság ezzel kapcsolatban több határozatában is kifejtette, hogy a közvetlen munkahelyi vezetőnek tisztában kell azzal lennie, hogy felelős az egyenlő bánásmód követelményének biztosításáért. Mindennek fényében lényeges annak vizsgálata, hogy a munkáltatónál vezető pozíciót betöltők a panaszossal szemben megfogalmazott véleményekről ismerettel bírnak-e, és azok függetleníthetőek-e az érdekvédelmi tevékenységtől. A vizsgált esetben egyértelmű volt, hogy a megfogalmazásra került vélemények tartalmukban nem függetleníthetőek a panaszos szakszervezeti tevékenységétől. Egy másik ügy kapcsán sérelemként fogalmazódott meg, hogy a munkáltatónál működő zenei kórus egyik tagjának a tenor szólamvezetői pozícióra benyújtott álláspályázatát azért utasította el az eljárás alá vont, mivel azt vezető pozíciónak tekintette, és álláspontja szerint ez a kérelmező szakszervezeti vezetői tisztségével összeférhetetlennek minősült. A munkáltató úgy vélekedett, hogy a vezetői pozíciók vonatkozásában az azt betöltők részéről irányában feltétlen lojalitás szükséges, mellyel kérelmező nem rendelkezett, hiszen a vezetést több alkalommal élesen bírálta, illetve szakmai, stratégiai, koncepcionális kérdésekben rendszeresen ellenvéleményt fogalmazott meg. A panasszal összefüggésben a Hatóság vizsgálata arra irányult, hogy, a érelmező által elszenvedett sérelem, valamint érdekképviseleti tagsága, mint védett tulajdonsága között áll-e fenn ok-okozati összefüggés, valamint hogy a munkáltató az adott pozíció vonatkozásában az Ebktv ában foglaltak értelmében támaszthat-e olyan követelményeket, melyek vezetői pozíció esetén jogszerűnek tekinthető-e. 22 A Hatóság álláspontja az volt, hogy kérelmező védett tulajdonsága, valamint az általa elszenvedett személyes, konkrét sérelem között ok-okozati összefüggés áll fenn. Megállapítható volt, hogy kérelmező valamennyi konfliktusa érdekképviseleti (szakszervezet, 21 86/2010. sz. ügy /2010. sz. ügy 20 Több megjelenítése
TÁJÉKOZTATÓ az Egyenlő Bánásmód Hatóság 2008. évi tevékenységéről, valamint az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény alkalmazásának tapasztalatairól Budapest, Részletesebben ISSN 2060-7245 Készült: Kurrens Print Kft. Budapest 2012. Felelôs vezetô: Réti Péter ügyvezetô igazgató
ISSN 2060-7245 Készült: Kurrens Print Kft. Budapest 2012. Felelôs vezetô: Réti Péter ügyvezetô igazgató Tájékoztató az Egyenlô Bánásmód Hatóság 2011. évi tevékenységérôl, valamint az egyenlô bánásmódról Részletesebben szóló 2003. évi CXXV. törvény alkalmazásának tapasztalatairól
BESZÁMOLÓ az Egyenlő Bánásmód Hatóság tevékenységéről, valamint az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény alkalmazásának tapasztalatairól 2006. Az emberi Részletesebben A munkahelyi zaklatás megelőzése és a jogérvényesítés formái EBH-füzetek
A munkahelyi zaklatás megelőzése és a jogérvényesítés formái EBH-füzetek Készítette az Egyenlő Bánásmód Hatóság Hatósági és Jogi Főosztálya Budapest, 2015. július A tájékoztató füzetben található képek Részletesebben Az 50 év feletti korosztály a munkaerõpiacon. A Munkáltatók Esélyegyenlõségi Fóruma Egyesület 2014 októberi rendezvényének szakmai anyaga
Az 50 év feletti korosztály a munkaerõpiacon A Munkáltatók Esélyegyenlõségi Fóruma Egyesület 2014 októberi rendezvényének szakmai anyaga BevezetÔ A Munkáltatók Esélyegyenlôségi Fóruma Egyesület célja, Részletesebben 4. Konkrét programok, intézkedések az egyenlő bánásmód biztosítására és az esélyegyenlőség előmozdítására
A BUDAPESTI CORVINUS EGYETEM ESÉLYEGYENLŐSÉGI TERVE 2007. január 1. 2007. december 31. közötti időszakra 1. Általános elvek, célok ESÉLYEGYENLŐSÉGI TERV Tartalomjegyzék Az esélyegyenlőségi terv szellemisége: Részletesebben A munka - magánélet összeegyeztetését segítő és gátló tényezők Magyarszágon
A munka - magánélet összeegyeztetését segítő és gátló tényezők Magyarszágon Készült a Fővárosi Esélyegyenlőség Módszertani Iroda Műhelyében, a Szociális és Foglalkoztatási Minisztérium megbízásából 2007. Részletesebben EGYENLŐ BÁNÁSMÓD HATÓSÁG
EGYENLŐ BÁNÁSMÓD HATÓSÁG Ügyiratszám: EBH/365/ /2011. Előadó: dr. S.A. Az Egyenlő Bánásmód Hatóság (1024 Budapest, Margit krt. 85.) Z.Z. Kérelmező által előterjesztett kérelem alapján az Y.Z. ügyvéd által Részletesebben ISSN 2060-7245 Készült: Kurrens Print Kft. Budapest 2012. Felelôs vezetô: Réti Péter ügyvezetô igazgató
ISSN 2060-7245 Készült: Kurrens Print Kft. Budapest 2012. Felelôs vezetô: Réti Péter ügyvezetô igazgató Beszámoló az Egyenlô Bánásmód Hatóság 2012. évi tevékenységérôl, valamint Az egyenl ô bánásmódról Részletesebben DISZKRIMINATÍV ESETEK DOKUMENTUMELEMZÉSE
1 2 3 DISZKRIMINATÍV ESETEK DOKUMENTUMELEMZÉSE 4 TARTALOM 1. SZR, KU, ENY, RA és ZR települések diszkriminatív eseteinek elemzése 7 1.1. Bevezetés 7 2. Diszkriminatív esetek SZR-ről 8 2.1. Háziorvos eljárásával Részletesebben CIVIL SZERVEZETEK ÉS AZ ANTIDISZKRIMINÁCIÓS TÖRVÉNY VÉGREHAJTÁSA
A projektet támogatja az EURÓPAI UNIÓ és a MAGYAR KÖZTÁRSASÁG CIVIL SZERVEZETEK ÉS AZ ANTIDISZKRIMINÁCIÓS TÖRVÉNY VÉGREHAJTÁSA ÖSSZEFOGLALÓ TANULMÁNY A projektet támogatja az Európai Unió és Magyar Köztársaság Részletesebben bizonyítva A magyar joggyakorlat elemzése a NEKI egyes diszkriminációs ügyei alapján
bizonyítva A magyar joggyakorlat elemzése a NEKI egyes diszkriminációs ügyei alapján SZERZŐK: DR. UDVARI MÁRTON IVÁNYI KLÁRA LEKTOR: DR. KÁRPÁTI JÓZSEF bizonyítva A magyar joggyakorlat elemzése a NEKI Részletesebben FEHÉR FÜZET 2007. A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója
FEHÉR FÜZET 2007 A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója FEHÉR FÜZET 2007 A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója Felelõs kiadó: DR. KÁRPÁTI JÓZSEF Szerkesztette: IVÁNYI Részletesebben CZUGLERNÉ IVÁNYI JUDIT HAJDÚ JÓZSEF GYULAVÁRI TAMÁS MORVAI KRISZTINA PAP ENIKO SZABÓ ISTVÁNNÉ
CZUGLERNÉ IVÁNYI JUDIT HAJDÚ JÓZSEF GYULAVÁRI TAMÁS MORVAI KRISZTINA PAP ENIKO SZABÓ ISTVÁNNÉ A FÉRFIAK ÉS NOK KÖZÖTTI EGYENLO BÁNÁSMÓD MAGYARORSZÁGON AZ EURÓPAI UNIÓ VONATKOZÓ IRÁNYELVEINEK TÜKRÉBEN Budapest, Részletesebben ELLENI JOGVÉDELEM PROBLEMATIKÁJA MAGYARORSZÁGON
A MUNKAHELYI DISZKRIMINÁCIÓ ELLENI JOGVÉDELEM PROBLEMATIKÁJA MAGYARORSZÁGON Írta NACSA BEÁTA MUNKAÜGYI KONFLIKTUSOK ÉS VITÁK Nacsa Beáta egyetemi adjunktus Eötvös Lóránd Tudományegyetem Munkajogi Tanszék Részletesebben ANTIDISZKRIMINÁCIÓS KÉZIKÖNYV
ANTIDISZKRIMINÁCIÓS KÉZIKÖNYV ANTIDISZKRIMINÁCIÓS KÉZIKÖNYV Készült a Szociális és Munkaügyi Minisztérium Civil szervezetek és az antidiszkriminációs törvény végrehajtása címû programja keretében SZERZÕK: Részletesebben az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról I. Fejezet ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK Fogalmak
az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról Az Országgyűlés elismerve minden ember jogát ahhoz, hogy egyenlő méltóságú személyként élhessen, azon szándékától vezérelve, hogy hatékony jogvédelmet Részletesebben Az új Munka törvénykönyve magyarázata 2013
Az új Munka törvénykönyve magyarázata 2013 Néhány gondolat az új Munka törvénykönyvéről... 4 ELSŐ RÉSZ - ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK... 6 I. Bevezető rendelkezések... 6 A törvény célja... 6 A törvény hatálya... Részletesebben NEMZETI STRATÉGIA ÉS PRIORITÁSOK Egyenlő esélyek mindenki számára európai év (2007) az igazságos társadalom irányában
NEMZETI STRATÉGIA ÉS PRIORITÁSOK Egyenlő esélyek mindenki számára európai év (2007) az igazságos társadalom irányában MAGYARORSZÁG VP/2006/006 I. Nemzeti kontextus: a kihívások II. Az Európai év nemzeti Részletesebben ATALANTA Üzleti Szakközépiskola. Munkajogi és társadalombiztosítási alapismeretek
ATALANTA Üzleti Szakközépiskola Munkajogi és társadalombiztosítási alapismeretek dr. Bednay Dezső Budapest 2012-2013 1 Tartalomjegyzék I. Témakör: Munkajogi ismeretek 1) A munkajog kialakulása 2) A közszolgálati Részletesebben Munkajogi és társadalombiztosítási alapismeretek
ATALANTA Üzleti Szakközépiskola Munkajogi és társadalombiztosítási alapismeretek Szerző: dr. Bednay Dezső Budapest 2009-11 1 Tartalomjegyzék I. Témakör: Munkajogi ismeretek 3.o. 1) A munkajog kialakulása Részletesebben A Munka törvénykönyve
Dr. Schnider Marianna A Munka törvénykönyve 2013. január 1-től A Munka törvénykönyve - 2013. január 1-től Készült a Versenyszféra és a Kormány Állandó Konzultációs Fóruma támogatásával Kiadta a LIGA Szakszervezetek Részletesebben MAGYAR KÖZLÖNY 76. szám
MAGYAR KÖZLÖNY 76. szám MAGYARORSZÁG HIVATALOS LAPJA 2014. május 30., péntek Tartalomjegyzék 17/2014. (V. 30.) AB határozat A munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény 65. (5) bekezdése a felmondás Részletesebben AZ ÜZEMI TANÁCSOK MUNKÁJÁNAK
AZ ÜZEMI TANÁCSOK MUNKÁJÁNAK MEGSZERVEZÉSE AZ ÚJ MUNKA TÖRVÉNYKÖNYVE ALAPJÁN Módszerek és dokumentum minták Kiadó: Friedrich Ebert Alapítvány Szerzők: Dr. Balogh Ádám Dr. Gróf Gabriella Kisgyörgy Sándor Részletesebben Dr. Szilágyi József Seres Attila: Szakszervezetek és a munkavédelem
Dr. Szilágyi József Seres Attila: Szakszervezetek és a munkavédelem Szakszervezeti kiskönyvtár XXVIII. Készült a Foglalkoztatási és Szociális Hivatal támogatásával Kiadta a LIGA Szakszervezetek 1146 Budapest, Részletesebben A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója
FEHÉR FÜZET 2006 A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója FEHÉR FÜZET 2006 A Nemzeti és Etnikai Kisebbségi Jogvédõ Iroda beszámolója Felelõs kiadó: DR. KÁRPÁTI JÓZSEF Szerkesztette: IVÁNYI Részletesebben ANTIDISZKRIMINÁCIÓ ÉS EGYHÁZI AUTONÓMIA *
Bitskey Botond ANTIDISZKRIMINÁCIÓ ÉS EGYHÁZI AUTONÓMIA * Évek óta vitatott kérdés mind az alkotmányjogászok, ügyvédek, emberjogi aktivisták, mind a döntéshozók, politikusok között, hogy szükség van-e átfogó Részletesebben A befogadó társadalomért
A befogadó társadalomért A befogadó társadalomért Esélyegyenlőségi politika Magyarországon 2002 2010 Írták a Szociális és Munkaügyi Minisztérium Esélyegyenlőségi Szakállamtitkárságának munkatársai Szerkesztette Részletesebben Az Egyenlő Bánásmód Tanácsadó Testület 288/2/2010. (IV.9.) TT. sz. állásfoglalása. az egyéb helyzet meghatározásával kapcsolatban
Az Egyenlő Bánásmód Tanácsadó Testület 288/2/2010. (IV.9.) TT. sz. állásfoglalása az egyéb helyzet meghatározásával kapcsolatban Az Egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. Részletesebben A SZOCIÁLIS ELLÁTÁSOK SZABÁLYOZÁSÁNAK PROBLÉMÁI A NEKI ÜGYEINEK TÜKRÉBEN. A tanulmány szerzõi: IVÁNYI KLÁRA és DR. UDVARI MÁRTON

matches: Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
3/2016.(III.21.) KMK vélemény a Kormánytisztviselői Döntőbizottság határozatának felülvizsgálata iránti per egyes kérdéseiről
Címlap > 3/2016.(III.21.) KMK vélemény a Kormánytisztviselői Döntőbizottság határozatának felülvizsgálata iránti per egyes kérdéseiről
A Kúria Közigazgatási-Munkaügyi Kollégiuma a bíróságok szervezetéről és igazgatásáról szóló 2011. évi CLXI. törvény 27. § (1) bekezdés alapján az egységes ítélkezési gyakorlat előmozdítása érdekében a Kormánytisztviselői Döntőbizottság határozata felülvizsgálatának egyes kérdéseiről a következő kollégiumi véleményt alkotta:
1.a. Ha a bírósági eljárásban a közigazgatási és munkaügyi bíróság megállapítja, hogy a Kormánytisztviselői Döntőbizottság törvénybe ütközően vont le következtetést a hatáskörének hiányára, a hatályon kívül helyezés mellett nincs helye a Kormánytisztviselői Döntőbizottság új eljárásra és új határozat hozatalára utasításának. Ez esetben a közszolgálati panasz érdemi vizsgálat nélküli elutasítását támadó keresetet – a közszolgálati panaszban foglaltak figyelembevételével – a bíróság a perben érdemben elbírálja.
1.b. A Kormánytisztviselői Döntőbizottság eljárási szabálysértése – a Pp. 359/A. § (1) bekezdés első mondatában szabályozottakat meghaladóan – nem eredményezheti a Kormánytisztviselői Döntőbizottság határozatának hatályon kívül helyezését és az eljárás megismétlését.
2. Vita esetén a közszolgálati panasz tartalma alapján szükséges állást foglalni abban a kérdésben, hogy a kormánytisztviselő közszolgálati panasza mire irányult.
3. Az ügyféli jogokat és az igényérvényesítés lehetőségét a bíróság szűkítően nem értelmezheti.
4. A közigazgatási és munkaügyi bíróság a tényállás megállapításakor a Kormánytisztviselői Döntőbizottság előtti bizonyítási eljárás adataiból bizonyítékként csak azokat értékelheti, amelyek a felek által nem vitatottak. Minden más esetben az érdemi vizsgálat teljes körű megismétlése indokolt.
5. A „vezetője bizalmát elvesztette” okra felmentés nem alapítható, ha a munkáltató fegyelmi eljárás megindítására alapot adó – a Kttv. 76. § (2) bekezdés körébe nem sorolható – kötelezettségszegéssel indokolja a kormánytisztviselő felmentését.
1. A Kormánytisztviselői Döntőbizottság (továbbiakban: Döntőbizottság) hatásköre a közszolgálati tisztviselőkről szóló 2011. évi CXCIX. törvény (Kttv.) hatálya alá tartozó államigazgatási szervnél keletkezett jogvitákra terjed ki, a Kttv. 190. § (2) bekezdésében taxatíve megjelölt ügyekben az érintett kormánytisztviselő által benyújtott közszolgálati panasz tekintetében. A Pp. XXIII. fejezete a munkaviszonyból és munkaviszony jellegű jogviszonyból származó perek közül egyedüliként nevesíti a Döntőbizottság határozatának felülvizsgálata iránti pert, melynek sajátos szabályai értelmezési kérdéseket vetettek fel.
Új eljárásra és új határozat hozatalára a bíróság a Döntőbizottságot a Pp. 359/A. § (1) bekezdése alapján akkor utasíthatja, ha
- a Döntőbizottság nem volt szabályszerűen megalakítva,
- a határozat meghozatalában kizárt személy vett részt.
Hatályon kívül helyezi a bíróság a határozat erre vonatkozó részét:
- ha a Döntőbizottság hatáskörét túllépve járt el,
- hatáskörének hiányát jogszabálysértéssel állapította meg.
Ezekben az esetekben a bíróságnak a Döntőbizottság eljárásától független új eljárás keretében kell az igényt elbírálni.
A Pp. 359/A. § (2) bekezdése értelmében minden más esetben a közigazgatási és munkaügyi bíróság érdemi határozatával
- a megtámadott határozatot egészben vagy részben megváltoztatja, vagy
- a keresetet elutasítja.
Mindezekből következik, hogy a Pp. 359/A. § (1) bekezdés első mondatában szabályozottakat meghaladóan minden más eljárási szabálysértés esetén a teljes eljárás megismétlése szükséges a bírósági eljárásban.
2. A közszolgálati panasz kötelező tartalmi elemeit a Kormánytisztviselői Döntőbizottságról szóló 168/2012.(VII.20.) Korm. rendelet (továbbiakban: R.) 9. § (1) bekezdése és a R. 2. § (8) bekezdése felhatalmazása alapján a Döntőbizottság működési szabályait tartalmazó Ügyrend V.1.5. pontja tartalmazza, amely felsorolás nagyobb részt azonos a keresetlevél kötelező tartalmi elemeivel. A R. 9. § (1) bekezdés d) pontja szerint a panasznak meg kell jelölnie a Döntőbizottság döntésére irányuló indítványt és ennek indokait, a keresetlevélnek a Pp. 121. § (1) bekezdés e) pontja szerint a bíróság döntésére irányuló határozott kérelmet kell tartalmaznia, e határozott kérelemhez kapcsolódnak a Pp. 3. § (2) bekezdésében, 213. § (1) bekezdésében, 215. §-ában foglalt rendelkezések.
Az eltérő szabályozásra tekintettel – vita esetén – a bírósági eljárás során a közszolgálati panasz tartalma alapján szükséges állást foglalni abban a kérdésben, hogy a kormánytisztviselő közszolgálati panasza mire irányult. Az Ügyrend 14.2.4. pontja jogszabályi felhatalmazás hiányában rendelkezik arról, hogy a döntés nem terjedhet túl a közszolgálati panaszon. Jogi szabályozás hiányában a kérelmen túlterjeszkedő döntés ezen okból nem támadható. A hiányos közszolgálati panasz – különösen, ha a Döntőbizottság eljárása során hiánypótlásra nem történt felhívás – a bírósági eljárás során nem értékelhető a kormánytisztviselő terhére.
Arra a kérdésre nézve sincs jogszabályi rendelkezés, hogy a kormánytisztviselő a Döntőbizottság előtti eljárásban meddig módosíthatja a közszolgálati panaszát. Ezért erre – a Döntőbizottság kizárólag az Ügyrenden alapuló gyakorlatával szemben – a döntés meghozatalának időpontjáig lehetőség van. Minthogy a R. 10. § (3) bekezdése szerint a kormánytisztviselő a közszolgálati panaszát a Döntőbizottság határozatának meghozataláig visszavonhatja, ezen rendelkezésből levezethető az is, hogy eddig az időpontig módosíthatja is azt.
3. A Pp. és a Kttv. nem ad eligazítást arra, hogy a Döntőbizottság által elbírált közszolgálati panaszhoz képest a kormánytisztviselő felperes hivatkozhat-e eltérő jogalapra, élhet-e más igénnyel.
A Pp. 3. § (2) bekezdése értelmében a bíróság a fél által előadott kérelmeket, nyilatkozatokat nem alakszerű megjelölésük, hanem a tartalmuk szerint veszi figyelembe. A bíróságnak a felek jognyilatkozataihoz való kötöttsége nem jelenti azt, hogy ha valamelyik fél a perbeli jogviszony jogi minősítésekor rossz jogcímet jelölt meg, azt a bíróság a határozata meghozatalánál ne minősíthesse a jogszabályi rendelkezéseknek megfelelően. Erre azonban csak akkor van lehetőség, ha a helyes minősítéshez valamennyi tény, bizonyíték, adat rendelkezésre áll.
A sajátos jogorvoslati rendszerben meghozott határozat bírósági felülvizsgálata iránti kereset általában nem terjeszthető ki a Döntőbizottság által nem vizsgált igényekre, azonban bármelyik fél a jogvita érdemi eldöntéséhez szükséges olyan további tényre, körülményre is hivatkozhat, illetve további olyan bizonyítékokat is benyújthat, amelyekre a Döntőbizottság előtt nem hivatkozott, illetve nem terjesztett elő.
Az irányadó jogi szabályozás nem tartalmaz arra nézve rendelkezést, hogy a kormánytisztviselő kérheti-e csupán a jogsértés megállapítását akkor, ha teljesítésnek is helye lenne.
Jogszabály tiltó rendelkezése hiányában nem zárható ki, hogy a kormánytisztviselő a közszolgálati panaszában kizárólag a munkáltatói intézkedés jogellenességének megállapítását kérje. Minthogy a Döntőbizottság határozatának felülvizsgálata iránti perben a kereset a határozat megváltoztatására irányul, ezért az nem minősül a Pp. 123. §-a szerinti megállapítási keresetnek. Nem zárható ki azonban, hogy a jogellenesség megállapítását követően a kormánytisztviselő a bíróság előtt elévülési időn belül keresettel érvényesítse a jogellenesség olyan jogkövetkezményeit, melyek a közszolgálati panasz előterjesztésekor, illetve a Döntőbizottság eljárása alatt nem váltak esedékessé vagy nem voltak a kormánytisztviselő által felismerhetőek.
Az előbbiektől eltérő kérdés, hogy a Döntőbizottság határozata felülvizsgálata iránti perben a munkáltató felperes előzetes eljárás nélkül kiterjesztheti a keresetét, vagy alperesként eljárva a Pp. keretei között viszontkeresettel és beszámítási kifogással is élhet. A kormánytisztviselő azonban felperesi és alperesi pozícióban is csupán olyan további kormányzati szolgálati jogviszonyból eredő igényt érvényesíthet, ahol a törvény a bírósági út igénybevételét megelőzően nem írja elő a Döntőbizottság előtti megelőző eljárást [Kttv. 190. § (3) bekezdés].
4. A Döntőbizottság általi érdemi vizsgálat jelenlegi szabályozása nem biztosítja teljes körűen az alkotmányos és eljárási garanciákat. A bizonyítási eljárás lefolytatására nézve nincsenek a Pp. vagy más eljárásjogi törvény szabályozásának megfelelő eljárási rendelkezések. Az előkészítő eljárás nem nyilvános, így a fél meghallgatásán a másik fél, illetve a tanúk meghallgatásán egyik fél sem lehet jelen. A Titkárságvezető dönt a vizsgálathoz szükséges cselekményekről, de a panasz alapján a vizsgálatot a Titkárság kijelölt kormánytisztviselője folytatja le. Nincs szabály a kijelölt kormánytisztviselő személyének közlésére nézve. Az Ügyrend 9.7. pontja rendelkezik arról, hogy a meghallgatás kezdetén meg kell állapítani a tanú személyazonosságát. A tanúnak nyilatkoznia kell arról, hogy a panaszossal, illetve a munkáltatóval milyen viszonyban van, nem elfogult. Nem irányadóak azonban a Pp. vagy más eljárásjogi törvény (például Ket.) garanciális szabályai. Nem kell vizsgálni a tanúzási képességet, azt, hogy a tanú kapott-e a titoktartási kötelezettség alól felmentést, nincsenek szabályozva a tanúvallomástétel-megtagadási okok, az, hogy a tanú mikor nem lehet jelen, nem kell figyelmeztetni a kihallgatás előtt a hamis tanúzás következményeire.
A felek a Döntőbizottság határozatának jogszerűségét gyakran súlyos eljárási jogszabálysértésre hivatkozva támadják. Ezért lényeges kérdés, hogy mi minősülhet az ügy érdemére kiható eljárási szabálysértésnek, és ennek mi lehet a jogkövetkezménye, eredményezheti-e egymagában a keresetnek helyt adó döntés hozatalát vagy szükségképpen a bíróság előtt a teljes eljárás megismétlése szükséges. Ebben a körben irányadóak az 1. pontban kifejtettek. A bíróság a tényállás megállapításakor a Döntőbizottság előtti bizonyítási eljárás adataiból bizonyítékként csak azokat értékelheti, amelyek a felek által nem vitatottak, minden más esetben az érdemi vizsgálat teljes körű megismétlése indokolt.
5. A Döntőbizottság létrehozása – többek között – deklaráltan „a felmentési okok újraszabályozásához kapcsolódik” „mivel az ezekre alapított munkáltatói intézkedések felülvizsgálata sajátos szakértelmet, tapasztalatot, a közigazgatás belső viszonyainak, eljárásainak, munkamódszereinek elmélyült ismeretét igényli”. A kormányzati szolgálati jogviszony megszüntetésével összefüggő igény a Kttv. 190. § (2) bekezdés a) pontja alapján a Döntőbizottság hatáskörébe tartozik. A Kttv. 63. § (2) bekezdés e) pontja értelmében a kormányzati szolgálati jogviszonyt meg kell szüntetni, ha a kormánytisztviselő vezetőjének bizalmát elveszti. E felmentési ok a gyakorlatban értelmezési és elhatárolási kérdéseket vet fel.
A Kttv. 155. § (1) bekezdése rendelkezik arról, hogy fegyelmi vétséget követ el a kormánytisztviselő, ha kormányzati szolgálati jogviszonyból eredő kötelezettségét vétkesen megszegi.
A Kttv. 76. § (1) bekezdésének a) pontjában foglaltak megsértése esetén a munkáltatónak fegyelmi eljárást kell lefolytatnia, és nem a jogviszonyt megszüntetnie bizalomvesztés címén. A Kttv. 76. § (1) bekezdésében szereplő kötelezettségek vétkes megszegése esetén kötelező a fegyelmi eljárás megindítása. A kormányzati szolgálati jogviszonyból eredő kötelezettségek vétkes megszegése nem vonhat maga után „a vezetője bizalmát elvesztette” jogcímen felmentést. Kiüresítené a fegyelmi eljárásra vonatkozó jogszabályi rendelkezéseket, ha a munkáltató a kormányzati szolgálati jogviszonyból eredő kötelezettségek megszegését bizalomvesztésként értékelné, s erre tekintettel felmentéssel szüntetné meg a kormánytisztviselő jogviszonyát.
A Kttv. 66. § (1) bekezdése értelmében bizalomvesztésnek minősül, ha a kormánytisztviselő a 76. § (2) bekezdésében meghatározott kötelezettségének nem tesz eleget. E szerint a bizalomvesztés alapját különösen
– a vezetői iránti szakmai lojalitással történő feladatellátás;
– a vezető által meghatározott szakmai értékek iránti elkötelezettség;
– a vezetőkkel és a munkatársakkal való alkotó együttműködés;
– szakmai elhivatottsággal történő fegyelmezett és lényeglátó feladatvégzés
hiánya képezheti.
E felmentési ok megállapításához a törvény feltételként határidőt, kifejezetten vétkességet sem határoz meg. Ezért számos esetben a munkáltató olyan okokat is felvet a bizonyítási eljárás során, amelyek tekintetében fegyelmi eljárás lefolytatása lett volna indokolt. A Kttv. 76. § (1) bekezdésében felsorolt kötelezettségek megszegése azonban „nem fordítható át” „a vezetője bizalmát elvesztette” felmentési jogcímre. Így nem kerülhető meg a Kttv. szerint kötelezően megindítandó fegyelmi eljárás.
A Kttv. 63. § (2) bekezdés e) pontja szerinti felmentési okhoz nem elegendő valamilyen kormánytisztviselői kötelezettségszegés igazolása, szükséges a kölcsönös együttműködés szerinti munkavégzésen alapuló bizalmi elvben bekövetkezett „törésre” utalás is. A bizalomvesztés erkölcsi jellegű, a munkavégzésben megnyilvánuló bizalmi elvet juttatja kifejezésre, ami az érintettek közti szubjektív érzésen túli körülmény. Vita esetén a munkáltatónak bizonyítania szükséges az általa állítottak valóságát és okszerűségét. A Kttv. 66. § (2) bekezdése szerint a bizalomvesztés indoka kizárólag a kormánytisztviselő magatartásában, illetve a munkavégzésében megnyilvánuló és bizonyítható tény lehet.

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
1042/2018. NVB határozat/
1042/2018. NVB határozat - a Magyar Szocialista Párt által benyújtott országos népszavazási kezdeményezés tárgyában
1042/2018. számú határozata
[9] Az államtitkárok jogállásával kapcsolatos rendelkezéseket a a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2010. évi XLIII. törvény (a továbbiakban: Ksztv.) tartalmazza. A Ksztv. általános rendelkezései az államtikárt az állami vezetők, azon belül is a politikai vezetők közé sorolják. Az itt található szabályok általános szabályokat tartalmaznak a politikai vezetőkre, illetve egyes esetekben speciális rendelkezéseket is előírnak az egyes tisztségviselőkre. E fejezet rögzíti, hogy a politikai vezetők állami vezetői szolgálati jogviszonyban állnak, továbbá a rájuk vonatkozó összeférhetetlenség és vagyonnyilatkozat tétel szabályait. E rendelkezések írják elő, hogy nem jár a politikai vezetőnek végkielégítés és felmentési idő. E fejezet rögzíti a minisztert és az államtitkárt megillető szabadság időtartamát, valamint, hogy részükre a miniszterelnök állapíthat meg jutalmat, az államtitkár számára pedig célprémiumot is.
[10] A Ksztv. III. Fejezetében találhatóak az államtitkár jogállására vonatkozó speciális szabályok. Itt szerepelnek a megbízatás keletkezésével és megszűnésével kapcsolatos rendelkezések, az államtitkári feladatkörrel kapcsolatos szabályok, továbbá a javadalmazásra vonatkozó rendelkezések. A Ksztv. 14. § (1) bekezdése rögzíti a jutalom, (5) bekezdése a célprémium nyújtásának lehetőségét az államtitkárok számára, az 51. § pedig az államtitkár illetményéről (alapilletmény, illetménykiegészítés, illetménypótlék) rendelkezik, egyéb juttatásról nem szól a törvény. A 75. § (1) bekezdése azonban felhatalmazást ad a Kormánynak, hogy rendeletben szabályozza többek között az államtitkár juttatásait.
[12] Az államtitkárnak mint állami vezetőnek tehát egy törvényi felhatalmazás alapján, származékos jogalkotási hatáskörben kiadott kormányrendelet biztosítja a kiemelt egészségügyi ellátást.
[16] Jelen népszavazási kérdés arra irányul, hogy az államtitkárok számára jelenleg kormányrendeletben biztosított kiemelt egészségügyi ellátást az Országggyűlés törvényben vonja meg. Az Országgyűlés, illetve a törvényi szabályozás nevesítése nem változtat azon a tényen, hogy az Országgyűlés saját akaratából lemondott – a miniszterelnök kivételével – az állami vezetők illetményen kívüli juttatásainak szabályozásáról. (Megjegyzendő, hogy 2006. június 1-jéig a kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról és felelősségéről szóló 1997. évi LXXIX. törvény még tartalmazta valamennyi állami vezető illetményen kívüli juttatásait is, ezt követően került felhatalmazás alapján kormányrendeleti körbe a szabályozás.) E juttatásokra vonatkozó szabályozás módosításának, felülírásának, valamely juttatás megszűntetésének népszavazás útján történő kikényszerítése valójában a végrehajtó hatalom hatáskörébe tartozó jogalkotói hatáskör elvonását jelentené. Mivel azonban népszavazás útján csak az Országgyűlés hatáskörébe tartozó döntés vonható el, a népszavazási kérdés nem felel meg az Alaptörvény 8. cikk (2) bekezdésében foglalt követelménynek.
[17] A Nemzeti Választási Bizottság rögzíti továbbá, hogy az államtitkárok számára kormányrendeleti szinten biztosított kiemelt egészségügyi ellátás tárgyköre semmiképpen nem tekinthető az ország sorsát érintő legfontosabb ügynek. Megerősíti ezt, hogy a Szervező képviselője a sajtó számára maga is szimbolikusnak minősítette a kezdeményezést.
[18] A Nemzeti Választási Bizottság a fentieken túl indokoltnak tartotta annak vizsgálatát is, hogy a kérdés megfelel-e a népszavazási egyértelműség kétirányú, a választópolgár és a jogalkotó irányába fennálló követelményének. Az egyértelműség tartalmát az Nsztv. 9. § (1) bekezdése az alábbiak szerint határozza meg: „[a] népszavazásra javasolt kérdést úgy kell megfogalmazni, hogy arra egyértelműen lehessen válaszolni, továbbá a népszavazás eredménye alapján az Országgyűlés el tudja dönteni, hogy terheli-e jogalkotási kötelezettség, és ha igen, milyen jogalkotásra köteles.” A népszavazási egyértelműség követelménye tehát kétirányú: annak a választópolgár és a jogalkotó tekintetében is fenn kell állnia.
[19] A választópolgári egyértelműség követelményével összefüggésben a Nemzeti Választási Bizottság utal a Kúria következetes joggyakorlatára (Knk.IV.37.132/2016/4., Knk.IV.37.458/2015/3., Knk.IV.37.457/2015/3., Knk.IV.37.356/2015/2., Kvk.37.300/2012/2. számú végzések), mely szerint a kérdéssel szembeni követelmény, hogy az világos és kizárólag egyféleképpen értelmezhető legyen, feleljen meg a magyar nyelv nyelvtani szabályainak, a választópolgárok jól értsék a kérdés lényegét, hogy tudatosan és átgondoltan tudják leadott szavazataikkal a jogaikat gyakorolni (ún. választópolgári egyértelműség). Amennyiben a népszavazási kérdés pontosan nem értelmezhető, akkor a népszavazáshoz való jog tudatos döntés hiányában csak formálisan érvényesülhet, nem tekinthető legitimnek az a népszavazás, amelyen a választópolgár nem tudja pontosan, hogy miről szavaz.
[20] A Ksztv. 6. § (1) bekezdése az állami vezetők körébe sorolja a miniszterelnököt, a minisztert, az államtitkárt, a közigazgatási államtitkárt, valamint a helyettes államtitkárt. A (2) bekezdés az állami vezetők csoportját az előbbi három tisztségviselő vonatkozásában a politikai vezetők, míg a közigazgatási államtitkár, illetve a helyettes államtitkár vonatkozásában a szakmai vezetők kategóriájára bontja. A Korm.rend. 1. § 1. pontja a saját személyi hatályának megállapítása körében a miniszterelnök kivételével a Ksztv. szerinti állami vezetőket sorolja fel. E felsorolásban is elválik azonban egymástól az államtitkár és a „közigazgatási” jelzővel ellátott államtitkári tisztség. A Ksztv. 49. § (1) bekezdése az államtitkárt elsődlegesen a miniszter teljes jogkörű helyetteseként definiálja, a 61. § (1) bekezdése pedig a közigazgatási államtitkárt mint a minisztérium hivatali szervezetének vezetőjét határozza meg. Az államtitkár jogállására vonatkozó szabályok a fentiek alapján a Ksztv.-ben szerepelnek a közigazgatási államtitkár státuszát azonban a közszolgálati tisztviselőkről szóló 2011. évi CXCIX. törvény 215-219. § -ai szabályozzák. (Megjegyezndő ugyanakkor, hogy a 2010. május 29-ig hatályban lévő a központi államigazgatási szervekről, valamint a Kormány tagjai és az államtitkárok jogállásáról szóló 2006. évi LVII. törvény még egyetlen egységes államtitkári kategóriát ismert.)
[21] A népszavazási kérdésben szereplő államtitkár kifejezés fentiek alapján nem foglalja magában a közigazgatási államtitkárt. Ennek alapján egy érvényes és eredményes népszavazás esetén ők továbbra is kiemelt egészségügyi juttatásra lennének jogosultak. A választópolgárok számára azonban ez a különbségtétetel, e differenciált szabályozás felismerése nehézségekbe ütközik.
[22] A választópolgár ugyanis joggal gondolhatja azt, hogy az államtitkári tisztség olyan gyüjtőfogalom, amely valamennyi olyan állami vezetőt magában foglal akinek megnevezésében, az államtitkár – a helyettes kivételével – bármilyen jelzővel szerepel. (A helyettes államtitkár vonatkozásában nyilván a „helyettes” szó jelzi az államtitkárnak való alárendeltséget.) A Ksztv. 49. § (3) bekezdése szerint „[a]z államtitkári cím használata során utalni kell az államtitkárnak a minisztérium szervezeti és működési szabályzata szerinti feladatkörére”. Ennek megfelelően a hivatali címhasználat során a gyakorlatban valamennyi államtitkár megnevezése jelzővel ellátott (pl. parlamenti államtitkár, európai uniós ügyekért felelős államtitkár, stb.), akárcsak a közigazgatási államtitkáré. A minisztériumi szervezetrendszerben elfoglalt hierarchiában is azonos szinten helyezkednek el, tevékenységüket közvetlenül a miniszter alárendeltségében végzik, továbbá a Ksztv. valamint a Korm.rend. szerinti juttatásaik is azonosak. (Legfeljebb az államtitkárnak a minisztert helyettesítő jogkörében történő eljárása során merülhet fel a közigazgatási államtitkárnak szóló utasításadás joga.)
[23] Míg tehát a jogalkotó számára megállapítható, hogy az államtitkár kifejezés csak a politikai vezető államtitkárra vonatkozik, addig a választópolgárok számára megtévesztő a kifejezés használata és a népszavazással érintett személyek köre tekintetében egy tágabb alanyi kört érthet alatta. A Kúria egy korábbi esetben, amikor a népszavazási kérdés egy törvényben definiált fogalmat használt ugyan (intézményi várólista), viszont annak törvényi tartalma eltért a „hétköznapi szóhasználathoz” képest, úgy ítélte meg, hogy ez akadályozza a választópolgárok számára az egyértelmű megértést, ezért a hitelesítés akadályát képezi: „A választópolgár az egészségügyi ellátások igénybevételekor a szolgáltatóknál gyakorta szembesül várólistával, várakozási idővel. Ezzel szemben a népszavazási kérdés az „intézményi várólistára” utal, amelynek tartalma a hétköznapi szóhasználathoz képest szűkebb szolgáltatói kört takar, ezzel szemben a fentiek szerint várólista csökkentési program viszont tágabb hatókörű. Így a fogalomhasználat tartalmi eltérései miatt a választópolgár szavazatával nem tudja tudatosan, megalapozottan segíteni az Országgyűlés munkáját.” {Knk.IV.37.494/2015/2. Indokolás [11]}.
[24] A Nemzeti Választási Bizottság és a Kúria gyakorlatában következetesen az egyértelműség sérelmére ható körülményként értékeli, ha a kérdés megtévesztő tartalma miatt a választópolgár nem tudja pontosan, hogy miről szavaz, illetve, hogy döntése valójában milyen következménnyel jár. (Knk.IV.37.457/2015/3., Knk.IV.37.132/2016/4., Knk.IV.37.133/2016/4., és Knk.VII.37.997/2016/4. számú határozat és különösképpen a [23] bekezdés szerinti határozat). Mindezek alapján a népszavazáshoz való jog jelen kérdésben tartott országos népszavazás esetén is – tudatos döntés hiányában – csak formálisan érvényesülhetne, amely kizárja kérdés egyértelműségét.
[25] A fentiekben kifejtettek alapján a Nemzeti Választási Bizottság megállapítja, hogy a Szervező által benyújtott népszavazási kérdés az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében rögzített választópolgári egyértelműség követelményét sem teljesíti.
[26] A választási eljárásról szóló 2013. évi XXXVI. törvény Általános részének hatálya – az Nsztv 1. §-ban foglaltaknak megfelelően – kiterjed az országos népszavazási eljárásra is, ezért a választási eljárás alapelvei az országos népszavazásra irányuló eljárásban is alkalmazandóak. Az alapelvek érvényre juttatását, így a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményét az országos népszavazási eljárás minden szakaszában, így a kérdés hitelesítésre való benyújtásától a népszavazás eredményének megállapításáig biztosítani kell. A jogalkotó nem határozta meg részletesen azon kritériumokat, amelyek a rendeltetésellenes joggyakorlás megállapításához szükségesek, azok konkrét esetben történő megítélését a jogalkalmazóra bízza. Mindezek alapján a Bizottság minden kezdeményezés kapcsán, esetről esetre vizsgálja, hogy a benyújtott népszavazási kezdeményezés a népszavazás jogintézményének alkotmányos céljával és rendeltetésével összhangban van-e.
[27] A választási alapelvek, köztük a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményének érvényesítése következik az állam intézményvédelmi funkciójából is. Az államot a népszavazás kezdeményezéséhez és támogatásához fűződő jog megfelelő érvényesülése érdekében intézményvédelmi kötelezettség terheli. „Az intézményvédelem alkotmányos követelménye (mércéje) nem a szükségesség és az arányosság, hanem a mindenkori intézmény alkotmányos feladatai megvalósításához igazodik.” [57/1997. (X. 14.) ABH 1997, 331, 344.].
[28] Ez az intézményvédelmi kötelezettség azonban csak a céljának, rendeltetésének megfelelő, azt szolgáló és kifejezésre juttató országos népszavazást illeti meg, s nem azt jelenti, hogy mindenre tekintet nélkül elsőbbséget élvez egy-egy népszavazási kezdeményezés. Az intézményvédelem körébe tartozik tehát az is, ha az állam a nem céljának és rendeltetésének megfelelő népszavazási kezdeményezéseket nem részesíti védelemben. [26/2007. (IV. 25.) AB határozat, ABH 2007, 332, 340]
[29] Mindezekre figyelemmel a Nemzeti Választási Bizottság mindenekelőtt azt vizsgálta, hogy Szervező joggyakorlása összeegyeztethető-e az országos népszavazás alkotmányos céljával és rendeltetésével.
[30] Az Alkotmánybíróság – jelen eljárásban is irányadónak tekintett – 18/2008. (III. 12.) AB határozatában kifejtettek alapján a népszavazás kezdeményezőjének az országos népszavazás alkotmányos rendeltetésére, az állam életében betöltött szerepére és súlyára tekintettel kell eljárnia. Felelősségteljesen, annak tudatában kell benyújtania kezdeményezését, hogy az általa útjára indított népszavazási eljárás állásfoglalásra készteti az ország valamennyi választópolgárát, és annak eredményeként az Országgyűlést kötelező döntés születik, amely országgyűlési döntéssé, törvénnyé válva hosszabb távon meghatározza a polgárok jogait, kötelezettségeit, befolyásolja a társadalom életét. (ABH 2008., 212., 224.)
[31] Bár a hivatkozott AB határozat meghozatalát követően a Magyar Köztársaság Alkotmányáról szóló 1949. évi XX. törvényt felváltotta az Alaptörvény, valamint új választási és népszavazási törvény született, az AB döntésének fenti megállapításai, figyelemmel a korábbi és a hatályos szabályozás tartalmi egyezőségére, továbbra is alkalmazhatók. [13/2013. (VI. 17.) AB határozat, 31/2013. (X. 28.) AB határozat]
[32] A Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontja alapján a választási eljárás szabályainak alkalmazása során érvényre kell juttatni a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét. A rendeltetésszerű joggyakorlás követelménye a Kúria népszavazási kérdéseket elbíráló gyakorlatában is rendre felhívásra kerül (Knk.IV.37.484/2013/2., Knk.IV.37.258/2016/6., Knk.VII.37.524/2017/2., Knk.VII.37.523/2017/2. számú végzések).
[33] A Nemzeti Választási Bizottság álláspontja szerint, egyezően a Kúria Knk.IV.37.484/2013/2. számú határozatában rögzített érveléssel, a nép közvetlen hatalomgyakorlásával össze nem férő, visszaélésszerű joggyakorlásnak minősül az a népszavazási kezdeményezés, amely a körülményekből, a felvett és bizonyított tényállásból (pl. a benyújtott kérdések megfogalmazásának elemzéséből, a kezdeményező eljárásából, nyilatkozataiból) megállapítható, hogy a politikai közösség döntési helyzetbe hozásának valódi szándéka nélkül, az eljárási szabályok visszaélésszerű alkalmazásával kezdeményez népszavazást.
[34] Az Nsztv. preambuluma – egyebek mellett - „az ország sorsát érintő legfontosabb ügyek eldöntésében” jelöli meg a rendeltetésszerű joggyakorlás követelményét. Nem rendeltetésszerű a népszavazás intézményének alkalmazása akkor, ha az a kérdés, amelyben a kezdeményező a nép döntését várja, nem minősíthető az egész politikai közösség szempontjából relevánsnak, az egész politikai közösség sorsát befolyásoló jelentőségűnek.
[35] A Nemzeti Választási Bizottság a hitelesítési eljárás során egyrészt figyelembe vette Szervezőnek a kérdéssel kapcsolatban tett azon nyilatkozatát, amelyben „szimbolikus”-nak minősítette a kezdeményezést, ami arra enged következtetni, hogy annak benyújtása során Szervezőt nem az alanyi jogosultság célja, szándéka vezérelte, nevezetesen, hogy a kérdésben állásfoglalásra késztesse a választópolgárokat. Másrészt figyelemmel volt arra is, hogy bár a kérdés tárgya lényeges jogalkotási tárgykört érint, ez azonban nem jelenti azt, hogy egyben olyan kérdés lenne, amelynek népszavazás útján való megváltoztatása a polgárok jogait és kötelezettségeit hosszú távon határozná meg, alapvető befolyással bírna a társadalmi életre, a polgárok életviszonyaira, vagy összefüggésben állna valamely alapjoggal. Ennek alapján a kérdés nem összeegyeztethető az Alaptörvény B) cikk (4) bekezdésében megfogalmazott azon rendelkezéssel sem, amely szerint a népszavazás a demokratikus hatalomgyakorlás kivételes formája. A népszavazásnak az Alaptörvényben deklarált, a képviseleti hatalomgyakorláshoz képest kivételes szerepe azt jelenti, hogy a nép alapvető, a társadalmi életviszonyok szempontjából kiemelkedő jelentőségű kérdések eldöntésében gyakorolja közvetlenül a hatalmát, illetve ezekben a legfontosabb kérdésekben részese, meghatározója a döntésnek.
[36] A Bizottság a kérdés benyújtásának körülményeit és a kérdés tartalmát vizsgálva arra a megállapításra jutott, hogy annak során Szervező a Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontját megsértve járt el, illetve, a kérdés nem áll összhangban az országos népszavazásnak az Alaptörvény B) cikk (4) bekezdésében rögzített, a hatalomgyakorlásban betöltött kivételes szerepével, és nem sorolható az Nsztv. preambulumában nevesített, az ország sorsát érintő legfontosabb ügyek körébe sem.
[37] Mivel a népszavazásra javasolt kérdés nem felel meg az Alaptörvény 8. cikk (2) bekezdésében foglalt követelménynek, az Nsztv. 9. § (1) bekezdésében foglalt egyértelműség követelményének, továbbá Szervező kérdése a népszavazás jogintézményének alkotmányos céljával és rendeltetésével ellentétes, valamint magatartása sérti a Ve. szerinti jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét, ezért a Nemzeti Választási Bizottság a kérdés hitelesítését – az Nsztv. 11. § (1) bekezdésében foglalt jogkörében eljárva – megtagadta.
[38] A határozat az Alaptörvény B) cikk (4) bekezdésén, a 8. cikk (2) bekezdésén, a Ksztv. 75. § (1) bekezdésén, a Korm.rend. 7. §-án, az Nsztv. preambulumén, 1. § (1) bekezdésén, a 9. § (1) bekezdésén és 11. §-án, a Ve. 2. § (1) bekezdés e) pontján, a jogorvoslatról szóló tájékoztatás az Nsztv. 29. § (1) bekezdésén és a Ve. 223-225. §-án; az illetékekről szóló tájékoztatás az illetékekről szóló 1990. évi XCIII. törvény 37. § (1) bekezdésén, valamint a 62. § (1) bekezdés s) pontján alapul.

matches:
Kúria
§ 1
Kúria
Kúria
Kúria
Kúria