Polgári Jog 2018/1. Tanulmány - Kisfaludi András: A szerződés jogintézménye az állami funkciók ellátásában - Hatályos Jogszabályok Gyűjteménye
Polgári Jog 2018/1.
Polgári Jog 2018/1. - Tanulmány
Kisfaludi András: A szerződés jogintézménye az állami funkciók ellátásában
A jelen tanulmány azt a kérdést vizsgálja, hogy az állam tevékenysége ellátása során milyen esetekben veszi igénybe a polgári jogi szerződés intézményét. A kérdésnek azért van jelentősége, mert az állam a társadalomban betöltött szerepe folytán alkalmas arra, hogy a tevékenységéhez szükséges eszközöket, szolgáltatásokat szerződések nélkül, közhatalmának gyakorlásával szerezze meg, ezért nyilván oka kell legyen annak, hogy ennek ellenére a szerződéses formát - és remélhetőleg nemcsak a formát, hanem a tartalmat is - válassza valamely viszonyban.
A kérdés vizsgálatához először az állami tevékenység körét igyekszem meghatározni a vizsgálódás szempontjainak megfelelően (1. pont), majd ugyanebből a nézőpontból a szerződés fogalmát és főbb sajátosságait elemzem (2. pont). Ezt követően kerül sor azoknak az esetköröknek a leírására, amelyekben a bírósági gyakorlat is szembesült az állami feladatoknak szerződéses formában való megjelenésével, s az ebből eredő sajátos jogvitákkal (3. pont). Végül megkísérlem a vizsgált ügyekből leszűrhető következtetések megfogalmazását (4. pont).
Hivatkozott jogszabályhelyek: Ptk. 6:58. § (1) bekezdés
Címkék: állam, állami támogatás, állami tevékenység, állami feladatok, közigazgatási szerződés, közszolgáltatás
1. Az állam és az állami tevékenység
[1] A vizsgált kérdés szempontjából nem jelentős az, hogy az állam tevékenységének melyik szintjén jelenik meg a szerződés. A központi állami szervek vagy a helyi önkormányzati szervek tevékenysége egyaránt magukban hordozzák a hierarchikus viszonyok, s ezeken belül az egyoldalú kényszereszközök alkalmazásának lehetőségét, ezért egyformán felvetődhet a kérdés, hogy ezt milyen esetekben, s milyen okból cserélik fel szerződéses viszonyokra. Logikusnak tűnhet az a hipotézis, hogy a helyi közigazgatási, önkormányzati tevékenység keretében nagyobb tér nyílhat a szerződések alkalmazására, hiszen ezek a szervek közelebb vannak az emberekhez, az ügyfeleikhez, ezért nagyobb lehetőség nyílik a velük való egyeztetésre, a közös akarat kialakítására, az ügyfelek érdekeinek a közérdekkel való egyedi összehangolására, azonban ennek az elgondolásnak a vizsgálata, ellenőrzése nem képezi e tanulmány tárgyát.
[2] Viszont a szerződéseknek az állami tevékenység során való megjelenése körében érdemes lehet különbséget tenni aszerint, hogy a kérdéses viszony tárgya maga az állami tevékenység ellátása vagy az állami tevékenység feltételeihez szükséges áruk, esetleg szolgáltatások beszerzése. Modern demokráciákban, fejlett piaci viszonyok között az nem okoz meglepetést, hogy az állam a tevékenységéhez szükséges eszközöket és szolgáltatásokat a piacon keresztül, szerződések útján szerzi meg. Ennek azonban nyilván előfeltétele, hogy ezek a javak és szolgáltatások áruként jelenjenek meg, hogy piaci termékként elérhetőek legyenek, s ráadásul az állam tartózkodjon annak a lehetőségnek a kihasználásától, hogy az egyébként piaci jószágként is elérhető javakat kényszer útján, hatalmi eszközökkel szerezze meg.
[3] A történelmi folyamatokat végigtekintve azt gondolom, hogy az állam a működésének feltételeit fokozatosan növekvő mértékben biztosítja a piacról, s ennek mindkét előbb említett feltétel erősödése oka lehet: egyrészt egyre tágult azoknak a javaknak a köre, amelyeknek a forgalma a piacon keresztül zajlott, másrészt pedig az állam egyre nagyobb mértékben volt kénytelen elismerni e javak felett a sérthetetlen tulajdonosi jogokat, s ezért kénytelen volt tartózkodni attól, hogy a piaci termékeket a piac logikájától eltérően, közhatalmi eszközökkel szerezze meg.
[4] Természetesen mára is maradtak olyan területek, ahol az állam valamely vagyontárgyhoz a tulajdonos beleegyezése nélkül (azaz szerződés nélkül) juthat hozzá, de az ilyen helyzeteket a jogi szabályozás igyekszik megfelelő garanciákkal körülbástyázni. E garanciák között kell számításba venni, hogy az ilyen beavatkozásnak mindig valamilyen nyomós közérdek kell, hogy az alapját képezze, tehát az egyéni érdek sérelmét a köz érdeke kell, hogy indokolja. De garanciális elemként tekinthetünk azokra a követelményekre, amelyek ilyen helyzetben is előírják az állam számára, hogy szükségleteit (vagy még inkább az általa képviselt közérdeket szolgáló szükségleteket) próbálja meg elsősorban szerződés, megegyezés, az érdekek egyeztetése alapján megoldani, s csak akkor nyúljon a kényszer eszközéhez, ha a konszenzusos út nem bizonyult járhatónak. Végül, ha mégis erre kényszerül az állam, akkor is többnyire gondoskodik a jogi szabályozás arról, hogy az állam legalább az ilyen beavatkozással előidézett vagyoneltolódást kiegyenlítse, még ha ez a konszenzusos ügylet hiánya miatt nem is tekinthető a piaci viszonyok teljes leképezésének.
[5] Jó példája ennek a kisajátításról szóló szabályozás, amely alapelvként rögzíti, hogy kisajátítással ingatlan tulajdonjoga csak kivételesen vonható el, az e törvényben meghatározott közérdekű célból, feltételekkel és módon, teljes, azonnali és feltétlen kártalanítás mellett. * A kisajátítást a jogszabály akkor teszi lehetővé, ha az ingatlan tulajdonjogának megszerzése adásvétel vagy csere útján nem volt lehetséges, ha a kisajátítással elérendő cél más módon nem elérhető, és ha a kisajátítással lehetővé tett tevékenység közösségi előnyei nagyobbak, mint a tulajdonosnak okozott hátrány. *
[6] Még szélsőségesebb feltételek mellett lehetősége van az államnak arra is, hogy valamely - más tulajdonában álló - vagyontárgyat úgy használjon fel, hogy ehhez a tulajdonos nem járul hozzá, s a használatért vagy akár a használat során való megsemmisülésért az állam kártalanításra sem köteles. Honvédelmi célokból például az állam igénybe vehet gazdasági és anyagi szolgáltatásokat, ha a honvédelem érdeke és a honvédelmi feladatok ellátása más módon nem, vagy nem megfelelő időben, vagy csak aránytalanul nagy ráfordítással elégíthető ki, * sőt az állam honvédelmi munkakötelezettség alapján személyes munkavégzési szolgáltatásokat is igénybe vehet. *
[7] E szolgáltatások igénybevételét különböző állami szervek rendelhetik el - a törvény által biztosított, közhatalmi jogosultságuknál fogva -, ám a törvény lehetőséget ad arra, hogy az igénybevevő az ingatlan, szolgáltatás vagy technikai eszköz igénybevételének biztosítása érdekében a tulajdonossal vagy a szolgáltatóval szerződést kössön. * Ez esetben - eltérően a kisajátítástól - az igénybevételnek nem előfeltétele a szerződéses megoldás megkísérlése és annak sikertelensége, hanem egyszerűen alternatív lehetőségről van szó, amelyet az állami szerveknek nem kötelező igénybe venniük. Az anyagi szolgáltatások honvédelmi célú igénybevételéért a törvény általánosságban a polgári jogi kártérítési szabályok szerinti kártalanítási kötelezettséget ír elő, * de szabályoz olyan eseteket is, amikor nem jár kártalanítás, így például, ha az igénybe vett vagyontárgyban a kárt idegen hatalom a fegyveres összeütközés során okozta, vagy a kár ezzel közvetlen összefüggésben a katonai szükségszerűség miatt következett be. *
[8] Az állami tevékenység anyagi feltételeinek megteremtésén, a tevékenységhez szükséges javak és szolgáltatások megszerzésén túl a szerződéses viszonyok szerephez juthatnak a társadalom elsődleges: közhatalmi és társadalomszervező tevékenységes során is. A jelen tanulmányban ezekre az esetekre fogunk koncentrálni, s azt vizsgáljuk, hogy a szerződés intézménye ilyen célokra mennyiben alkalmazható, illetve milyen módosításokkal vehető igénybe ilyen célokra. Mielőtt azonban belekezdünk ezeknek az esetköröknek a vizsgálatába, érdemes áttekinteni, hogy ebben a kontextusban mit is kell szerződésen érteni.
2. A szerződés az állam közhatalmi és társadalomszervező tevékenységében
[9] A szerződés a polgári jognak kezdettől fogva központi intézménye, * hiszen a polgári jog egymás mellé rendelt és egyenjogú felek magánautonómia viszonyaival foglalkozik. Az ilyen viszonyokban, ahol tehát egyik fél sem határozhatja meg a másik fél döntéseit, a javak cseréje csak a felek megállapodása alapján következhet be.
[10] A polgári jogi szabályozás viszonylag csekély figyelmet fordít annak meghatározására, hogy a szűk értelemben vett, polgári jogi szerződésnek mi lehet a tárgya. Addig, amíg a szerződés általános fogalma nem jelent meg, hanem csak meghatározott típusú, tartalmú megállapodásokhoz fűzött a jog következményeket, a szerződés tárgyának általános meghatározása és a szerződés tárgyaként megjelenő szolgáltatások határainak kijelölése nem volt feltétlenül szükséges. A római jogban elegendő volt annak rögzítése, hogy „A kötelem tárgya a szolgáltatás (praestatio)”, * és a szolgáltatás fogalmának meghatározása is megállt azon a szinten, hogy „A kötelemben kikötött adósi magatartást nevezzük szolgáltatásnak.” * Arról azonban már nincs szó általánosságban, hogy mi lehet ez az adósi magatartás, vagyis milyen magatartást lehet egy szerződés tárgyaként a felek megállapodása alapján elvállalni és kikényszeríteni. Ez a megközelítés azért lehetett kielégítő, mert amúgy is csak meghatározott tartalmú (és formájú) megállapodásokat tekintettek szerződésnek, tehát ezen keresztül a szerződés tárgya mégis meghatározott magatartásokra korlátozódott.
[11] A szerződések általános fogalmának kialakulása után a szerződést már nem lehetett meghatározott tartalmú megállapodásként kezelni, ennek ellenére a jogi szabályozás, a szerződési jogot szabályozó kódexek általában nem térnek ki kellő részletességgel arra, hogy mi lehet a szerződés tárgya. * Ilyen szabályozási környezetben nyilván a szabályozás rendszeréből vezethető le, hogy a polgári jogi szerződés olyan viszonyokról szólhat csupán, amelyek polgári jogi viszonynak minősülnek.
[12] Lényegében a magyar Polgári Törvénykönyv is ezt a megoldást követi, amikor a szerződés fogalmát meghatározza. A Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (a továbbiakban: Ptk.) 6:58. § (1) bekezdése szerint a szerződés a felek kölcsönös és egybehangzó jognyilatkozata, amelyből kötelezettség keletkezik a szolgáltatás teljesítésére és jogosultság a szolgáltatás követelésére. Arról azonban a szabály nem szól, hogy a szerződés tartalmát milyen szolgáltatások képezhetik, vagy még pontosabban: melyek azok az emberi magatartások, amelyek a polgári jog értelmében szolgáltatásnak minősülhetnek, s ezért az ezekről való megállapodással szerződés jön létre.
[13] A kötelmek általános szabályai sem nyújtanak mélyebb iránymutatást, hiszen azok csupán arról rendelkeznek, hogy a kötelem kötelezettség a szolgáltatás teljesítésére és jogosultság a szolgáltatás teljesítésének követelésére, továbbá, hogy a kötelem valamely dolog adására, tevékenységre, tevékenységtől való tartózkodásra vagy más magatartásra irányulhat. *
[14] Ebből a szabályozásból azonban önmagában nem állapítható meg, hogy milyen dologra, még inkább milyen tevékenységre vagy milyen tevékenységtől való tartózkodásra irányulhat a kötelem.
[15] Ha a szerződési jogi szabályok nem is határozzák meg pozitíve, hogy milyen magatartások képezhetik szerződések tárgyát, arra vonatkozóan rendelkeznek, hogy milyen magatartásokat nem kívánnak elismerni ilyenként. Azokat a szolgáltatásokat, amelyeknek a szerződésben való elvállalásához nem kívánja a jog a jogi kötőerőt, a kikényszeríthetőséget kapcsolni, a szerződés érvénytelenségére vonatkozó szabályokkal körülírja, ez azonban még nem alkalmas arra, hogy a lehetséges szolgáltatások teljes körét meghatározzuk.
[16] Ilyen körülmények között kézenfekvőnek tűnhet az az értelmezés, amely szerint a kötelem mint polgári jogi jogviszonyok tárgya a polgári jog területére tartozó kötelezettségeket jelenthet, de ez a következtetés már önmagában hordja annak lehetőségét és szükségességét, hogy jogértelmezéssel határozzuk meg ezeket a kereteket, vagyis esetről esetre határozzuk meg, hogy a kötelem forrásául szolgáló szerződés tárgya a polgári jog területére tartozik-e, s ezért polgári jogi szerződésként érvényesíthető-e, az abból származó jogviták polgári jogi jogvitaként kezelhetőek-e.
[17] A helyzetet tovább bonyolítja, hogy a szerződés fogalmát nem kizárólag a polgári jog használja. Más tudományágakban is megjelenik ez a fogalom: használja többek között a közgazdaságtan vagy a filozófia is. De még nagyobb zavart okoz az, hogy a polgári jogon kívül más jogág is felhasználja a szerződés intézményét. A közigazgatási jog terén például megjelenik az a lehetőség, hogy az egyébként fölérendelt helyzetben lévő hatóság ne egyoldalúan gyakorolja hatalmasságát, hanem az ügyféllel szerződést kössön annak érdekében, hogy a közérdek és az ügyfél érdekei minél hatékonyabban egyeztetésre kerüljenek. Az idevágó szabály szerint jogszabály lehetővé teheti vagy előírhatja, hogy a hatóság a hatáskörébe tartozó ügynek a közérdek és az ügyfél szempontjából is előnyös rendezése érdekében határozathozatal helyett az ügyféllel írásban hatósági szerződést kössön. *
[18] Nyilvánvaló, hogy amikor egy állami szerv közigazgatási eljárásban hatósági jogkört gyakorol, akkor primer módon állami, közhatalmi feladatot lát el, nem arról van szó tehát, hogy működésének anyagi feltételeit kívánja szerződéses formában biztosítani. Úgy tűnhet tehát, hogy tételes jogi szabályozás szól az általunk vizsgálni kívánt kérdésről, vagyis arról, hogy bizonyos körben az állam a közhatalmi, társadalomszervező feladatait szerződéses viszonyok keretében látja el. Egy kissé közelebbi szemlélődés azonban meggyőzhet bennünket arról, hogy nem ez a helyzet, hiszen a hatósági szerződés nem tekinthető polgári jogi értelemben vett szerződésnek. Lehet, hogy a hatósági szerződés megkötésekor a hatóság és az ügyfél között szándékazonosság áll fenn, de ez nem különbözik jelentősen attól a helyzettől, amikor például az ügyfél kérelmének a hatóság egy hatósági határozat formájában eleget tesz. Ilyenkor mondhatnánk azt, hogy valójában konszenzus van a hatóság és az ügyfél között, hiszen mindketten azonos akaratukat nyilvánították ki. Azonban a felszín alatt ez a látszólagos akarategység akkor sem azonosítható a polgári jogi szerződés tartalmát adó konszenzussal, ha formálisan szerződésbe foglalják a felek akaratát.
[19] Minden bizonnyal már az sem igaz, hogy ennek a szerződésnek a tartalmát a felek szabadon határozhatnák meg (ami pedig a magánautonómia körében elengedhetetlen feltétel lenne), hiszen a hatóság aligha rendelkezik szabadon a szerződésben rendezendő kérdésekről; a hatóság nyilván a közigazgatási szabályok által meghatározott keretek között köthet szerződést. Az ügyfél szabadságfoka talán nagyobb: ő akár olyan kötelezettségeket is vállalhat, amelyeket a jogszabály szerint hatósági határozattal nem lehetne számára előírni, * azonban ez a szerződés ennek ellenére sem lehet mindkét fél szabad akaratából kialakított közös akarat.
[20] Még világosabb eltérést jelent az egymás mellé rendelt, egyenrangú felek viszonyaitól az, ahogy a szerződésszegések következményeit rendezi a jogszabály. Itt ugyanis durván kiütközik ennek a szerződésnek a hierarchikus jellege, ami miatt ez nem illeszthető be a polgári jogi szerződés fogalmába. Úgy rendelkezik ugyanis a törvény, hogy ha a hatósági szerződésben foglaltakat a hatóság nem teljesíti, a szerződő ügyfél a teljesítésre irányuló felhívás eredménytelensége esetén - a szerződésszegés tudomására jutásától számított harminc napon belül - a közigazgatási bírósághoz fordulhat, ám ha a szerződő ügyfél szegi meg a szerződésben foglaltakat, akkor a hatóság intézkedik a szerződésszegés szerződésben vállalt jogkövetkezményének kikényszerítése iránt, és ha szükséges, megindítja a végrehajtást. * Vagyis az egyik fél jogosult (és megfelelő közhatalom birtokában képes is) saját maga kényszeríteni a másik felet a szerződésben foglaltak teljesítésére, a másikat azonban ez a jog nem illeti meg, ő legfeljebb a bíróságtól kérhet segítséget. Nos, ez az egyenlőtlen jogosultság a polgári jogi szerződés fogalmával nem egyeztethető össze.
[21] Ezért továbbra is vizsgálandó kérdés, hogy mely esetekben jelenik meg a polgári jogi szerződés mint az állami tevékenység megvalósításának eszköze. A következőkben ilyen eseteket fogunk áttekinteni a bírósági gyakorlatból.
3. A bírósági gyakorlat
[22] A bírósági gyakorlatból olyan eseteket válogattam, amelyek során állami: közhatalmi, társadalomszervező feladatok, tevékenységek lebonyolítási módjaként választották a felek a szerződéses formát, s ezt a keretet a bíróságok is szerződésként, mégpedig polgári jogi szerződésként értékelték. Vizsgálódásomnak nem tárgya a konkrét jogviták megoldása, mert az valójában közömbös abból a szempontból, hogy a felek viszonyát a bíróság szerződéses viszonyként értelmezte-e vagy sem. Ezért a jogesetek tényállásának felidézése és a bírósági határozatok elemzése csak ennek a kérdésnek az eldöntéséig terjed.
[23] Az alább felsorolt eseteket igyekeztem tematikusan csoportosítani, bár maguk a döntések a legritkább esetben teremtenek belső, tartalmi kapcsolatokat egymással. Mégis, az esetek tanulmányozásából kirajzolódnak olyan tárgykörök, amelyeknél a szerződéses forma használatával kapcsolatban valamilyen tendencia megállapítható lehet.
[24] Bizonyos vagyok abban, hogy az összegyűjtött esetek nem teljeskörűen mutatják be azokat a területeket, amelyeken állami feladatok ellátáshoz a szerződés formáját veszik igénybe. Nem lehetünk biztosak abban, hogy minden olyan szerződésből, amely érdeklődésre tarthatna számot, jogvita származik, s ekként eljut a bíróságok elé, s a bírósági döntéseken keresztül nyilvánosságra is kerül. Feltételezhető, hogy az állam működése során az alább említendő eseteken kívül még számos alkalommal vesznek igénybe szerződéses formákat.
3.1. Adózási kérdések
[25] Nem vitás, hogy az adóztatás olyan tevékenység, amely igényli a közhatalmat: az adó megállapítása, behajtása általában nem bízható a felek megállapodására (általában még akkor sem, ha időnként az állam más céljai elérése érdekében az adózásra is kiterjedő egyedi megállapodásokba bocsátkozik például nagybefektetőkkel, vagy ha időről időre valamely jövedelmek kifehérítése vagy egyébként behajthatatlan adók behajtása érdekében egyes adózócsoportokra vonatkozó egyedi feltételeket ajánl fel). Ezért tűnhetnek ellentmondásosnak azok az ügyek, amelyekben az állam olyan szerződésekbe vagy szerződéses jogvitákba bonyolódik, amelyeknek tárgya az államot megillető adókövetelés vagy adó.
3.1.1. Az adókövetelés engedményezése
[26] Több olyan eljárásban is született ítélet, amelyekben a jogvita alapját az képezte, hogy az államot megillető adókövetelés engedményezés útján átruházható-e. Az EBH2003. 957. szám alatt közzétett döntés tényállása szerint a felszámolás alá került részvénytársaságnak kétmilliárd forintot is meghaladó adótartozása volt. A társaság hitelezői között az adóhatóság is bejelentette hitelezői igényét, amelyet a felszámoló nyilvántartásba is vett. Ezt követően az adóhatóság az adókövetelések értékesítésére nyilvános pályázatot írt ki, s a versenyeztetési eljárás nyertesével engedményezési szerződést kötött, amellyel átruházta adókövetelését.
[27] Az általunk vizsgálandó kérdés szempontjából nincs feltétlenül jelentősége, de a kibontakozó jogvita megértéséhez segít, ha felidézzük, hogy az engedményes, aki a felszámolási eljárásban nem jutott hozzá a követelés teljes összegéhez, pert indított a részvénytársaságban minősített többségi részesedéssel rendelkező magyar állam nevében tulajdonosi jogokat gyakorló szerv ellen, mert az akkor hatályos társasági jogi szabályok szerint az ilyen tag helytállási kötelezettséggel tartozott a társaság kötelezettségeiért. Így bontakozott ki az a helyzet, hogy a magyar állam nemhogy nem jutott hozzá adóköveteléseihez (hiszen az engedményezés az adókövetelés töredékét kitevő, tízmillió forintos ellenérték fejében történt), hanem még neki magának kellett volna ezt az adótartozást kifizetnie.
[28] Ebben a helyzetben az ügyészség indított pert az engedményezési szerződést kötő két féllel szemben a szerződés érvénytelenségére alapozva. Hivatkozott arra, hogy a csődtörvény * nem teszi lehetővé az államot megillető adókövetelés engedményezését, továbbá az ügylet az államháztartási törvénybe * és az adózás rendjéről szóló törvénybe * is ütközik. Ezek az érvek megmaradtak egy polgári jogi szerződés szokásos értelmezési keretein belül, s nem teszik kétségessé a szerződés polgári jogi jellegét. Ám a felperes felhozott egy további érvet is, amely szerint „Az I. r. alperes (az adóhatóság - K. A.) követelésének jogosultja a központi költségvetés, így magánjogi jogviszonyban - polgári jogi értelemben - nincs a követelésnek rendelkezési jogosultsággal felruházott jogosultja, és - mert a követelés nem magánjogi jogviszonyból ered - nem létezett a Ptk. szerint engedményezhető követelés; továbbá, hogy a II. r. alperes (az engedményes - K. A.) az engedményezés szabályai szerint nem léphet az adóhatóság - az I. r. alperes - helyébe, ezért [...] az engedményezés joghatásainak kiváltása lehetetlen.” Igaz, hogy a felperes ebből nem azt a következtetést vonta le, hogy nem is polgári jogi szerződésről van szó, hanem azt, hogy a megkötött engedményezési szerződés lehetetlen szolgáltatásra irányul, ám ez az érv tartalmilag mégiscsak oda vezet, hogy logikusan az egész jogviszony polgári jogi jellegét teszi kérdésessé.
[29] A jogvita megítélésének bizonytalanságát jól mutatja, hogy az első fokon eljárt bíróság a keresetnek helyt adott, míg a másodfokú ítélet a keresetet elutasította. A másodfokú ítélet indokolása szerint „A jogszabály - amikor az engedményezés polgári jogi fogalmát használja - nemcsak a követelés átruházására, hanem annak közjogiból magánjogi követeléssé való átalakítására is felhatalmazást ad. Az I. r. alperes jogszabályi felhatalmazás alapján a közjogi követelését magánjogivá átalakíthatta és azt már egy sajátos magánjogi jogviszony keretében ruházhatta át. Miután a követelés magánjogivá vált, a II. r. alperes mint engedményes az adóhatósági jogosítványokat nyilvánvalóan nem gyakorolhatja. A követelését az adóssal szemben a felszámolási eljárásban, a felszámolási eljárás szabályai szerint érvényesítheti.”
[30] Az ügyben felülvizsgálatra is sor került. A felülvizsgálati kérelemben a felperes kifejtette, hogy „a fizetési kötelezettséget megalapozó anyagi jogi norma adójogi norma, a követelés adójogviszonyból származik, ezen az engedményezés ténye semmit sem változtat. A Ptk. [...] szerint viszont engedményezni csak magánjogi értelemben jogképes személyt (jogalanyt) megillető és magánjogi jogviszonyból származó követelést lehet. Az adójogviszonyból származó követelés nem magánjogi jogviszonyból származó követelés, a központi költségvetés pedig magánjogi értelemben jogalanyisággal nem rendelkezik, magánjogi jogviszonyba közvetlenül nem lép.”
[31] Az engedményezési szerződést a felperes felülvizsgálati kérelmében lehetetlen szolgáltatásnak tekintette azért is, mert „[...] az engedményesnek mint jogutódnak az engedményező helyébe kellene lépni. Ezzel szemben a II. r. alperes mint gazdasági társaság nem léphet az I. r. alperes - az adóhatóság - helyébe.” Hivatkozott arra is, hogy a magánjogi engedményezés során a kötelezett jogi pozíciója nem változhatna meg, hiszen az engedményezés kizárólag jogosulti alanyváltozást jelent. Ezzel szemben a perbeli engedményezéssel a kötelezett helyzete is megváltozik, mert eddig az adóhatósággal szemben az adójogszabályok által szabályozott jogviszonyban állt, amelyben az adóst is megillették bizonyos jogosultságok, míg az engedményessel szemben kizárólag magánjogi jogviszony állhat fenn, amelyben nem érvényesülhetnek a közjogi jogviszony szabályai.
[32] A Legfelsőbb Bíróság a felülvizsgálati kérelmet nem találta alaposnak, azaz a keresetet elutasító másodfokú ítéletet tartotta helytállónak, elismerve ezzel, hogy az adóhatóság az adókövetelésről magánjogi engedményezés keretében rendelkezhet. A felülvizsgálati ítélet a szerződés lehetetlen szolgáltatásra irányuló voltával kapcsolatban mindössze annak megállapítására szorítkozott, hogy a csődtörvény kifejezetten feljogosítja az adóhatóságot az államot megillető adókövetelések engedményezésére, s mivel az adókövetelés nem esik a Ptk. által az engedményezhetőségből kizárt követelések körébe sem, ezért az engedményezési szerződés ez okból nem érvénytelen. Hosszabban foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy az engedményezés nem jelent-e megengedhetetlen változást a kötelezett jogi helyzetében, de arra a következtetésre jutott, hogy mivel a felszámolás alá került adóssal szemben az adóhatóság is csak a felszámolási eljárás szabályai szerint érvényesítheti követelését, ezért az engedményezéssel nem változott meg a kötelezett pozíciója.
[33] A fenti ügyben kifejtett bírósági álláspontot a Legfelsőbb Bíróság a 2/2004. Polgári jogegységi határozatában árnyalta annak kimondásával, hogy „A felszámolási eljárás során hitelezői igényként bejelentett, a felszámoló által besorolt és visszaigazolt adókövetelésnek az APEH által harmadik személy javára történt engedményezése esetén a kötelezett tartozásaiért a rá vonatkozó anyagi jogi szabályok szerint helytállni köteles (mögöttesen felelős) személytől az engedményes polgári peres eljárásban nem követelheti az adótartozás megfizetését, mivel a mögöttesen felelős személy - az adó megfizetésére kötelező határozat hiányában - nem válik az ilyen tartozás kötelezettjévé.”
[34] Ezt a jogegységi határozatot a Ptk. hatálybalépésével kapcsolatban kibocsátott 1/2014. Polgári jogegységi határozat mint a Polgári Törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény alapján is meghaladott állásfoglalást nem tartotta fenn. *
3.1.2. Az adótartozás fedezetét elvonó szerződés
[35] Egy másik ügyben * az adóhatóság ingatlan adásvételi szerződések relatív hatálytalanságának megállapítását kérte a szerződéskötő felekkel mint alperesekkel szemben azért, mert álláspontja szerint az adásvételi szerződés az eladó adótartozásának fedezetét vonta el. A hatálytalanság miatt annak megállapítását is kérte, hogy az eladóval szemben fennálló adókövetelést jogosult az eladott ingatlanok vevőjének tulajdonaként nyilvántartott ingatlanokból kielégíteni.
[36] Az első fokon eljárt bíróság a keresetnek helyt adott, ám a másodfokú bíróság az ítéletet hatályon kívül helyezte és a pert megszüntette arra hivatkozással, hogy az adó behajtásának szabályait az adózás rendjét meghatározó jogszabályok rendezik, s ebben az eljárásban a Ptk.-t nem lehet háttérjogszabályként alkalmazni. A bíróság szerint az adóeljárási szabályok nem teszik lehetővé az adóhatóságnak, hogy ha az adósnál nem talál végrehajtás alá vonható, az adótartozás kielégítésére igénybe vehető vagyontárgyat, akkor az adófizetésre kötelezetten kívül mástól próbálja behajtani a követelést.
[37] A jogerős végzés ellen benyújtott felülvizsgálati kérelem nyomán a Legfelsőbb Bíróság a megszüntető végzést hatályon kívül helyezte, és a másodfokú bíróságot az eljárás folytatására utasította. Indokolásában rámutatott arra, hogy a Ptk. fedezetelvonó szerződésre vonatkozó szabályának alkalmazhatóság szempontjából „nincs annak jogi jelentősége, hogy a szerződést kötő felek milyen tartozás fedezetét vonták el a szerződéssel. Ezért akár a Ptk.-n alapuló kötelezettség, akár az adótartozás kielégítési alapjának elvonására került is sor, a hitelező kérheti a szerződés fedezetelvonó jellege, valamint relatív hatálytalanságának [...] megállapítását.”
3.2. Települések határvonalának megállapítása
[38] Aligha tekinthető szokványos polgári jogi igénynek az a felperesi kereset, amelyben egy község a szomszédos várostól elválasztó közigazgatási határ megállapítására és a két település közti közigazgatási terület megosztására irányult. * A per előzménye az volt, hogy a két települést az 1950-es években egyesítették, 1999-ben pedig az egyesítést a köztársasági elnök megszüntette és a korábban városi településrészt önálló községgé nyilvánította. A város és az (újra) önállóvá váló község között nem jött létre megállapodás a vagyonmegosztásról, illetve a közigazgatási határvonalakról. A felperes a terület megosztását az egyesítés előtti állapottól eltérően kérte, az alperes pedig viszontkeresetében az egyesítéskori állapotot kérte visszaállítani.
[39] A polgári bíróság hatáskörét megállapíthatónak tartotta, mert az Önkormányzati törvény rendelkezései szerint a települések szétválasztása esetén az érintett településeknek kell elsősorban megállapodniuk a terület megosztásáról, azaz a települési határvonalak kijelöléséről, ha pedig ilyen megállapodás nem jönne létre közöttük, akkor a 15/1998. (V. 8.) AB határozat alapján a területszervezési eljárásról megalkotott 1999. évi XLI. törvény rendelkezései szerint a vita elbírálása érdekében bírósághoz fordulhatnak.
[40] Ezekből a szabályokból tehát egyértelmű, hogy települések a közigazgatási területük meghatározása érdekében szerződést köthetnek egymással, s e szerződés jellegét jól jellemzi, hogy megállapodás hiányában bírósághoz lehet fordulni, azaz a vita nem az állami szervezetrendszer hierarchiájában oldódik meg, hanem a független bírói szervezet hozza meg a döntést. Vagyis a jogi szabályozás megengedi, hogy a települések, amelyek elsősorban közjogi egységek, a közigazgatási területükről úgy alkudozzanak, mintha ez a kérdés magánautonómiájuk keretébe tartozna, s ha nem jön létre megállapodás, akkor ahhoz a bírói fórumhoz fordulhatnak, amely az egyenrangú, egymással alá-fölérendeltségi viszonyban nem álló felek jogvitáinak elbírálására hivatott.
3.3. Állami támogatások
[41] A polgári jogi szerződésnek az állam működése során történő igénybevétele összefügghet azzal is, hogy bizonyos körben az állam tevékenysége során is olyan gazdasági tartalmú események zajlanak, amelyek egyébként polgári jogi jogviszonyok, ezen belül szerződéses viszonyok alapján is bonyolódnak. Az, hogy az egyik fél a másiknak valamilyen okból pénzt fizet, egy polgári jogi szerződés alapján mindennapos. Pénzmozgás azonban az állami szervezetrendszeren belül, illetve az állami szervezetrendszer és a rajta kívülálló szereplők között is történik, s ennek is rendszerint meghatározott oka van, s ez az ok a pénzmozgásban érintett állami szervek egyetértésén is alapulhat, ezért vetődik fel annak kérdése, hogy ezeket a viszonyokat tekinthetjük-e polgári jogi értelemben vett szerződéses viszonyoknak. Ezért érdemel különös figyelmet az állami támogatásokat megalapozó döntések, illetve megállapodások rendszere, s ezeknek szerződéssé minősítése vagy éppen ennek megtagadása.
[42] Egy ügyben * az egyik minisztérium vállalkozásfejlesztési pályázatot írt ki, amelyre a későbbi felperes jelentkezett, s egy beruházáshoz százmillió forint összegű, vissza nem térítendő támogatást igényelt. A pályázati anyagban a pályázó bemutatta, hogy a beruházás eredményeképpen milyen árbevétel-növekményt fog elérni belföldön, illetve külföldön. A pályázat sikeresnek bizonyult, ezért a pályázat kiírója és a pályázó támogatási szerződést kötöttek egymással, amelynek értelmében a támogató biztosítja a beruházáshoz szükséges összeget, a pályázó pedig kötelezettséget vállalt arra, hogy a pályázatban megjelölt beruházást és az abból származó többletbevételt megvalósítja.
[43] A beruházás megvalósult, azonban a külföldről származó árbevétel-növekedés nem következett be, ezért a pályáztató elállt a szerződéstől, a támogatást megvonta, s a támogatási összeg és annak késedelmi kamatai iránti igényét érvényesítette a vállalkozóval szemben, aki kénytelen volt a támogatást visszafizetni. Ezt követően azonban pert indított a támogató ellen, mert álláspontja szerint a szerződéstől jogellenesen állt el, s a szerződés megszegésével kárt okozott.
[44] A kereseti kérelmet a bíróságok egyértelműen a támogatási szerződés mint polgári jogi szerződés alapján bírálták el, s a Ptk. rendelkezései alapján vizsgálták azt, hogy az alperes követett-e el szerződésszegést. Tették ezt annak ellenére, hogy a vállalkozó által vállalt kötelezettségek nem feltétlenül illeszkednek a polgári jog szerinti szolgáltatások közé. Már csak azért sem, mert egy klasszikus polgári jogi szerződésben a felek a szolgáltatásaikat egymásnak teljesítik, itt pedig erről szó sincs. A pályázó a saját üzemének fejlesztését vállalta, amiből a vele szerződő félnek nincs semmiféle közvetlen előnye: a beruházás nem a másik szerződő fél vagyonába tartozik, hanem a beruházó saját maga részére végzi. Ez a támogatási szerződés tehát nem szolgáltatások cseréjét bonyolítja le, hanem az állam gazdaságfejlesztő funkcióját valósítja meg. Az állam a rendelkezésére álló vagyoni eszközöket különböző módokon használhatja fel a gazdaság egészének fejlesztésére. Az egyik lehetőség, hogy fejlesztésre alkalmas vállalkozásoknak juttat forrásokat, hogy azok olyan fejlesztéseket valósítsanak meg, amit saját erőből, a piacon elérhető forrásokból nem lennének képesek teljesíteni.
[45] Egy másik ügyben * egy gazdasági társaság és egy önkormányzat között ingatlan adásvételi szerződés jött létre azzal, hogy a társaság mint vevő a megvásárolt ingatlanon olyan telephelyet volt köteles létesíteni, ahol munkahelyet teremt legalább 10 fő részére. Amennyiben a munkahelyteremtési kötelezettségének a vevő nem tesz eleget, a szerződés szerint köteles az ingatlanszakértő által megállapított tényleges forgalmi értéke és a szerződés szerinti vételár közötti különbözet megfizetésére. Ha viszont teljesíti a szerződésben vállalt kötelezettségét, akkor az önkormányzat visszafizeti a kifizetett vételár felét.
[46] A vevő ez utóbbi kikötésre hivatkozással indított pert az eladó ellen, s követelte vissza a vételár felét kitevő összeget azon az alapon, hogy a munkahely-létesítési kötelezettségének eleget tett. Az alperes viszontkeresetében a szerződés szerinti vételár és a forgalmi érték közötti különbözetet követelte azt állítva, hogy a felperes nem tett eleget a szerződésben vállalt kötelezettségeinek. A peresített igényekkel kapcsolatos vitát a bíróságok polgári jogi szerződésként, a Ptk. alapján bírálták el, holott nyilvánvaló, hogy itt is a közhatalom gyakorlója által teljesítendő társadalomszervezési feladatok jelennek meg a szerződés tartalmaként. A polgári jogi szerződések általában értékegyensúlyban álló szolgáltatások cseréjének lebonyolítására jönnek létre, itt azonban a felek eleve tudottan nem értékarányos cserében állapodtak meg: tudták, hogy az ingatlan többet ér, mint amit fizet érte a vevő, s ennek az értékeltolódásnak az okát valamely állami feladat megvalósításának reménye adta. Ez azonban nem befolyásolta a bíróságokat a szerződés polgári jogi szerződésként való elbírálásában.
[47] Ugyanígy polgári jogi szerződésként kezeltek egy olyan megállapodást is, ahol a munkahelyteremtő beruházás megvalósítására a támogatást nem ingatlan vételárában rejtették el, hanem kifejezetten munkahelyteremtési célokat szolgáló állami forrásokból juttattak a beruházónak azzal a kikötéssel, hogy köteles a támogatással megvalósult vendéglátó üzletben folyamatosan meghatározott számú munkahelyet teremteni. *
[48] Hasonlóképpen a polgári jogi szabályok alapján és értelmezési keretek között bírálták el a bíróságok a 4-es metró beruházás finanszírozásáról kötött szerződés teljesítésének az állam általi megtagadásából keletkezett jogvitát, * azzal a sajátossággal, hogy az államnak mint a közhatalom gyakorlójának az intézkedéseit az állam mint szerződő fél szempontjából külső körülményként értékelte a bíróság, s ekként jutott arra a következtetésre, hogy a közhatalmat gyakorló állam képes lehet a szerződés teljesítését lehetetlenné tenni az államnak mint szerződő félnek, s ezért a szerződő félnek nem is kell viselnie a szerződésszegés hátrányos következményeit, hiszen nem neki, hanem az államnak mint közhatalmi szereplőnek tudható be a teljesítést lehetetlenné tevő aktus.
3.4. Közszolgáltatásra kötelezettek közötti viszonyok
[49] Az állami szervezetrendszer feladata bizonyos közszolgáltatások - például szociális gondozás, oktatás, tömegközlekedés - megszervezése, e szolgáltatások iránti társadalmi igények kielégítése. E feladatok sok esetben területi alapon szerveződnek, s ezért konfliktusokat okozhat, ha más területek, települések lakosai is igénybe veszik a helyi települési önkormányzatok által fenntartott és működtetett szolgáltatásokat.
[50] Jogvita támadt például abból, * hogy egy helyi önkormányzat által fenntartott általános iskolát, napközi otthont és óvodát másik két településen élő gyermekek is igénybe vettek. Az intézmények fenntartója az egyik érintett település önkormányzatával írásbeli megállapodást kötött arról, hogy milyen mértékben járul hozzá az intézmények fenntartásához a gyermekek lakóhelye szerinti önkormányzat, a másik településsel azonban semmiféle megállapodás nem jött léte. Az intézményfenntartó önkormányzat pert indított a másik két települési önkormányzat ellen, s azt kérte, hogy a bíróság kötelezze őket az intézményfenntartási költségek gyermeklétszámmal arányos részének megfizetésére. Az az önkormányzat, amelynek nem volt megállapodása, vitatta, hogy bármilyen kötelezettség terhelné, álláspontja szerint ugyanis az intézményeket igénybe vevő gyermekek és az intézményfenntartó önkormányzat között jött létre jogviszony, amiből viszont a gyermek lakóhelye szerinti önkormányzatot nem terhelheti semmiféle kötelezettség. Utalt arra is, hogy a tanszabadság jegyében a szülők abba az iskolába írathatják be gyermeküket, amelyikbe akarják, ezt a döntést az önkormányzat nem befolyásolhatja, de a szülők döntéséből nem hárulhat kötelezettség az önkormányzatra.
[51] Ezzel az alperesi állásponttal szemben a bíróságok egyöntetűen arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a felperes és mindkét alperes között polgári jogi, mégpedig szerződéses viszony áll fenn. Ezt annak az önkormányzatnak az esetében, amellyel nem jött létre formális megállapodás, azzal támasztották alá, hogy az önkormányzatot törvény erejénél fogva terhelte az a kötelezettség, hogy gondoskodjon az óvodai nevelésről és az általános iskolai oktatásról. Ugyanakkor a jogszabály nem tette kötelezővé, hogy erre a célra megfelelő intézményeket tartson fönn az önkormányzat: kötelezettségének úgy is eleget tehet, ha hozzájárul a másik település által fenntartott intézmény működéséhez. Ebből a bíróságok azt vezették le, hogy kifejezett megállapodás híján is a Ptk. szerinti szerződéses viszony jött létre a két önkormányzat között, s mivel a szerződésekben érvényesül a visszterhesség vélelme, ezért a gyermek lakóhelye szerinti önkormányzat szerződéses kötelezettsége a fenntartási, működtetési költségekhez való hozzájárulás. Lényegében tehát a bíróságok úgy fogták fel a vitás helyzetet, hogy egy önkormányzat által nyújtott szolgáltatásokat nemcsak azok veszik igénybe, akiknek a szükségleteit ezzel közvetlenül kielégítik, hanem azok a hasonló szolgáltatásokra köteles más önkormányzatok is, amelyek nem saját maguk nyújtanak ilyen szolgáltatásokat a lakosaiknak. A bíróságok álláspontja szerint a szolgáltatásnak ilyen igénybevétele polgári jogi szerződéses kapcsolatot hoz létre a szolgáltatásra kötelezettek között is.
[52] Hasonló tényálláson alapuló jogvitában * a bíróság az érvelését azzal is megtoldotta, hogy azok az önkormányzatok, amelyek az iskolafenntartási költségekhez nem járultak hozzá, valójában a Ptk. szerinti együttműködési kötelezettségüket szegték meg. Ez is azt az álláspontot erősíti, hogy itt valójában polgári jogi jogviszonyról van szó, s ebben a jogvitában is azon az alapon hozták meg a bíróságok a döntést, hogy a felek között szerződéses viszony áll fenn.
[53] Egy másik ügyben * az nem volt vitás, hogy a felek között megállapodás jött létre, hiszen az érintettek kifejezett nyilatkozattal rendezték az intézményfenntartó költségeihez való hozzájárulási kötelezettségüket. Az azonban vitássá vált, hogy ez a megállapodás milyen természetű, s ehhez képest hogyan lehet megszüntetni. A bíróságok ebben a jogvitában is úgy foglaltak állást, hogy polgári jogi szerződésről van szó, hiszen a polgári jogi szabályok szerint önkormányzatok is lehetnek polgári jogi jogviszonyok alanyai.
3.5. Választási együttműködés
[54] Nem tekinthető tipikusnak, de talán éppen ezért érdemel figyelmet az az eset, * amelynek alapját két politikai párt együttműködési szerződése képezte, amelyben az egyik párt vállalta, hogy az országgyűlési választásokon nem állít országos listát, a választási kampány során a vele szerződő fél eredményessége érdekében tevékenykedik, s így biztosítja, hogy a támogatott párt képviselői a parlamentbe kerülhessenek. Ugyanakkor a jelöltállítás elmaradása miatt mutatkozó anyagi veszteségek kompenzálására a támogatott párt meghatározott pénzösszeg megfizetését vállalta a szerződésben. A per tárgya éppen a pénzbeli ellenszolgáltatás megfizetésére kötelezés volt, mert a támogatott párt elmulasztotta e szerződéses kötelezettsége teljesítését.
[55] Bár a szerződés lényegét adó kötelezettség, hogy tudniillik egy párt tartózkodik a választásokban való részvételtől, aligha tekinthető polgári jogi jellegű szolgáltatásnak, a bíróságok mégis minden fenntartás nélkül polgári jogi szerződésként kezelték a megállapodást, s a jogvitát megint csak a polgári jogi szerződés fogalmi és értelmezési keretei között bírálták el. Az első fokon eljárt bíróság kötelezte az alperest a szerződés szerinti összeg megfizetésére, a másodfokú bíróság azonban a keresetet elutasította azon az alapon, hogy a követelés alapjául szolgáló szerződés jóerkölcsbe ütközik, s ezért semmis. A jogerős ítéletet a Legfelsőbb Bíróság felülvizsgálati eljárás során hatályában fenntartotta.
[56] Végső soron tehát a bíróság nem nyújtott segédkezet a szerződés kikényszerítéséhez, de ennek oka nem az volt, hogy a szerződés szerinti szolgáltatás alkalmatlan lett volna egy polgári jogi szerződés tárgyaként, hanem az, hogy a vállalt szolgáltatás jóerkölcsbe ütközött, ami a polgári jogi szerződések esetén semmisségi ok.
[57] A fenti példákból arra a következtetésre juthatunk, hogy létezik olyan tendencia, amely nem kifejezetten polgári jogi jellegű kötelezettségeket is hajlandó polgári jogi szerződések tartalmaként elfogadni, s az ilyen szerződésekből eredő jogvitákat a polgári jog szabályai szerint elbírálni. Ennek oka lehet az, hogy a szóban forgó nem polgári jogi jellegű jogviszonyok rendezésére hatékony eszköz az érintett felek megállapodása, azonban azok a jogágak, amelyekre ezek a viszonyok tartoznának, nem rendelkeznek a polgári joghoz hasonlóan kidolgozott jogi infrastruktúrával e megállapodások szabályozására, értelmezésére és a belőlük származó jogviták kezelésére, ezért - tulajdonképpen jobb megoldás híján - alkalmazzák a polgári jogi szerződési szabályokat olyan esetekben is, amikor pedig a jogviszony egyáltalán nem polgári jogi jellegű.
[58] Az áttekintett jogesetek nem nyújtanak támpontot annak meghatározására, hogy az állam mely tevékenységeinél, milyen feltételek mellett kerülhet sorra a szerződéses formák - s ehhez a polgári jog fogalom- és szabályrendszerének - igénybevétele. Az esetek meglehetősen szerteágazóak, s nem látszik olyan egységes rendezőelv, amelynek alapján prognosztizálható lenne a szerződéses viszonyok megjelenése meghatározott állami tevékenységek körében.
2007. évi CXXIII. törvény a kisajátításról, 1. § (1) bekezdés
2007. évi CXXIII. törvény a kisajátításról, 3. § (1) bekezdés
2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről, 13. § (2) bekezdés
2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről, 12. §
2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről, 13. § (5) bekezdés
2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről, 16. § (1) bekezdés
2011. évi CXIII. törvény a honvédelemről és a Magyar Honvédségről, valamint a különleges jogrendben bevezethető intézkedésekről, 16. § (3) bekezdés
Ez akkor is igaz, ha a szerződés alatt nem feltétlenül érthetünk a kezdetektől fogva egy elvont, absztrakt és általános fogalmat. Ld. Vékás Lajos: A szerződési rendszer fejlődési csomópontjai II. fejezet. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1977, 9. skk. o.
Földi András - Hamza Gábor: A római jog története és institúciói. Nyolcadik, átdolgozott és bővített kiadás. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest, 2003, 410. o.
Földi-Hamza: i. m. 410. o.
A Code civil 1101. cikkelye szerint a szerződés olyan megállapodás, amelynek alapján egy vagy több személy kötelezettséget vállal egy vagy több más személlyel szemben arra, hogy ad, tesz vagy nem tesz valamit. Hogy ez a „valami” közelebbről mit jelent, az 1128. cikkely világítja meg némileg, amikor úgy rendelkezik, hogy csak az lehet szerződés tárgya, ami magánszemélyek közötti jogügyletek tárgya lehet.
Ptk. 6:1. § (1)-(2) bekezdés
2016. évi CL. törvény az általános közigazgatási rendtartásról (Ákr.), 92. § (1) bekezdés
Ákr. 92. § (3) bekezdés
Ákr. 93. § (3)-(4) bekezdés
A közzétett ítélet szerint az 1991. évi IL. törvény, újabb megjelölés szerint: 1991. évi XLIX. törvény
Az ismertetett jogvita végleges lezárását illetően érdemes utalni arra, hogy az engedményes által az állami vagyonkezelő szervezet ellen indított per a 2/2004. PJE ellenére is sikerre vezetett a felperesnek, mert a bíróságok - hatályon kívül helyezés után megismételt eljárásban - arra a megállapításra jutottak, hogy a tartozás valójában nem is adótartozás, hanem adók módjára behajtandó tartozás volt, ezért a mögöttes helytállás érvényesítéséhez nem volt szükség a kötelezettség adóhatósági megállapítására. Ld. a BH2006. 56. számon közzétett döntést.
EBH2010. 2145.
EBH2002. 754.
LB-H-GJ-2011-13. bírósági határozat
K-H-PJ-2016-199. bírósági határozat
BH2002. 235.
BH1997. 405.
EBH1999. 120.
BH1997. 446.
LB-H-PJ-2009-237. bírósági határozat


text:
Dr. Harangozó Attila | Hagyomiklos.com
Home » Dr. Harangozó Attila
Dr. Harangozó Attila
Dr. Harangozó Attila 1972-ben Szegeden született. A JATE Ságvári Endre Gyakorló Gimnáziumban érettségizett, majd 1996-ban a József Attila Tudományegyetem Állam- és Jogtudományi karán diplomázott.
2000. január 1-én nevezték ki bíróvá a Váci Városi Bíróságra, ahonnan 2001-ben tért haza, és a Szegedi Városi Bíróságon dolgozott. 2003. július-től a Csongrád Megyei Bíróság bírója volt, majd az év október 1-én kinevezték a Szegedi Városi Bíróság elnökévé. 2005. január 1-én került a Szegedi Ítélőtáblára, ahol a büntető kollégium bírájaként dolgozott 2012. február 28-ig.
2012. április 1-ével Handó Tünde OBH elnöke kollégiumvezetővé nevezték ki, és ezzel egy időben Harangozó átvette a Szegedi Ítélőtábla irányítását, mint megbízott elnök. [Szakma önéletrajz]
Igazgatói feladatok ellátása 2012. március 2-től
A Szegedi Ítélőtábla korábbi büntetőkollégiumi elnöke, Dr. Maráz Vilmosné 2011. október elsején elhunyt, míg a kényszernyugdíjazás miatt további négy bírótól búcsúzott el az ítélőtábla.
A kényszernyugdíjazásról szóló törvényjavaslat következtében nem is kerestek 2011-ben utódot a haláleset miatt megüresedett büntetőkollégium - elnöki székre. A pozíciót végül 2012. április 1-i hatállyal Harangozó Attila kap meg Handó Tündétől, az Országos Bírósági Hivatal (OBH) elnökétől. Harangozó már év elejétől kapcsolatban állt Handóval, ugyanis Harangozó már januárjától részt vett a Kommunikációs Munkacsoport munkájában is. [Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Az áprilisi kinevezéstől függetlenül azonban Harangozó már március 2-től végezte az igazgatási feladatok ellátását.
“2012 március 2-ától kezdődően kizárólagos igazgatási feladatokat ellátó bíróként a Szegedi Ítélőtáblán az elnöki hatáskörbe tartozó ügyek intézését végzem.'' [Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Pályázata, meghallgatása és kinevezése Kollégiumvezetői pozícióra
Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői pályázata kapcsán az OBH elnöke 2012 március 27-én hallgatta meg Harangozót. A Bírósági Közlöny 2012. évi 2. számában kiírt pályázatra ő volt az egyetlen pályázó. [Bírósági közlöny 2012/2. szám]
Harangozó a beszélgetés során már ekkor az taglalta - az OBH-val egyetértésben - hogy óriási ügyhátralék van a fővárosban - annak ellenére, hogy a számok mást mutattak. És már ekkor, 2012 márciusában javaslatot tett arra, hogy az illetékességi területeket változtassák meg:
“A Szegedi Ítélőtáblán észlelhető példamutató hozzáállás – a hatályos jogszabályi környezetet áttekintve – a kiemelt jelentőségű ügyek esetében nélkülözhetetlen. A jogalkotói szándék ezekben az ügyekben ugyanis az, hogy a minél gyorsabban lefolytatandó bírósági eljárásban a jogegységet és a jogbiztonságot megtestesítő megalapozott döntés szülessen. Ennek az elvárásnak megfelelve úgy látom, hogy az engedélyezett 9 fős létszámmal egy esetleges nagyobb terhelés mellett is képes a büntető ügyszakos bírói kar biztosítani az időszerű és színvonalas ítélkezést.”
“Az országos ügyforgalmi adatok részletes ismertetése és az ítélőtáblai szinten – elsősorban a Fővárosi Ítélőtáblán – kialakult ügyhátralék adatok elemzése nélkül tényként rögzíthető, hogy az egyes ítélőtáblák előtt folyamatban lévő, egy tanácsra jutó büntető ügyek száma között jelentős eltérés mutatkozik. A kialakult helyzet hosszú távú megoldásaként legkézenfekvőbbek az ítélőtáblák illetékességi területei közötti átcsoportosítás mutatkozik. Erre szeretnék javaslatot előterjeszteni.”
Handó Tünde 2012. április 1-jei hatállyal kinevezte Harangozót a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetőjévé. Ezzel egyidejűleg pedig 2012. április 1. napjától hat hónapra megbízta a Szegedi Ítélőtábla elnöki feladatainak ellátásával is.[Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Kinevezése a táblaelnöki pozícióra
A kollégiumvezetői kinevezéseit követő hat hónap elteltével Harangozó megpályázta a táblaelnöki pozíciót - szintén egyedüli pályázóként. Elnöki pályaművében ismét hangsúlyozta a bíróságok leterheltségét. Illetve itt indítványozta Handó Tündének a Szegedi Ítélőtábla illetékességi hatáskörének kibővítését is.
“tényként rögzíthető, hogy az egyes ítélőtáblák előtt folyamatban lévő, egy tanácsra jutó ügyek száma között jelentős eltérés mutatkozik. (...) A kialakult helyzet hosszú távú megoldásként legkézenfekvőbbnek az ítélőtáblák illetékességi területei közötti átcsoportosítás mutatkozik. A jogalkotói szándékban is megjelenő arányos ügyelosztás elősegítése érdekében - külön figyelemmel a Fővárosi Ítélőtábla ügyhátralékára - ennek megfelelően kezdeményezni szeretném a Szegedi Ítélőtábla illetékességi területének Jász-Nagykun-Szolnok megyével történő kibővítését. Ez lehetővé tenné, hogy a Debreceni ítélőtábla illetékességi területéhez olyan megyék kerüljenek, amelyek jelenleg a Fővárosi Ítélőtáblához tartoznak.” [Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Érdekes egybeesés, hogy korábban ugyanabban a bírósági közlönyben hirdették meg hivatalosan a Kollégiumvezetői pozícióra vonatkozó pályázatot, amelyben a BKV-per áthelyezéséről is tájékoztatják a szakmai nyilvánosságot. [Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Harangozót a Szegedi Ítélőtábla elnöki pozíciójára pályázásának kapcsán 2012 augusztus 28-án ismét Handó Tünde hallgatta meg. Az OBH elnökének kérdésére Harangozó már konkretizálta az illetékességi terület változtatására irányuló javaslatát.
“Az ítélőtáblákat annak a szintnek gondolom, amely a Kúria tehermentesítését biztosítaná. A mennyiségi ítélkezés miatt a törvényszék ezt a szerepet nem tudná átvenni. A jogalkotó is megerősítette ezt a szerepet, amikor a kiemelt ügyek kategóriáját létrehozta. A nagyobb társadalmi hatású ügyeket ezen a szinten kell elintézni, a személyi állomány alkalmas erre. A központi régió elképesztő mértékben leterhelt, a Győrihez képest a Fővárosi Ítélőtábla hét-nyolcszoros ügyteherrel dolgozik. A Fővárosi Ítélőtáblán a kiemelt ügyek száma óriási, illetékességi területe indokolatlanul nagy. Ha a “külső” megyék lekerülnének, az nagy könnyebséget jelentene. Az illetékességi területeket rugalmasabban is lehetne kezelni, például Vác közelebb van Balassagyarmahoz, Cegléd pedig Szolnokhoz.'' [Jegyzőkönyv a Szegedi Ítélőtábla Büntető Kollégiuma kollégiumvezetői álláshelyére pályázó meghallgatásáról]
Handó Tünde Harangozó Attilát szeptember 1-jei hatállyal kinevezte a Szegedi Ítélőtábla elnökévé. [szeged.hu: Harangozó Attila a Szegedi Ítélőtábla új elnöke ]
Táblaelnöki munkássága az OBH elvárásainak megfelelve
Harangozó 2012-es pályázataiban is arról írt, hogy az “elvárásoknak megfelelően” fogja végezni munkáját. Ezt követően táblaelnöki pozíciójában pedig már nyilvánosan is felvállalta, hogy helyesli a bíróságok kormányhoz való lojalitását. E nyilatkozatai nagy port kavartak a médiában.
“Vakon szeretne hinni”
2012. szeptember 4-én, bemutatkozó sajtótájékoztatóján Harangozó - ahogy pályázatában, úgy itt is - elmondta, hogy a Szegedi Itélőtábla hatáskörét bővíteni szeretné Jász-Nagykun-Szolnok megyére is a Fővárosi Ítélőtábla leterheltsége miatt és az arányos ügyelosztás érdekében. Harangozó teljes mellszélességgel kiállt az új rendszer mellett, sőt hozzátette: „vakon szeretne hinni” az új igazságszolgáltatási rendszerben, abban, hogy ezzel az ügyek is felgyorsulnak. [24.hu: "Vakon szeretnék hinni az igazságszolgáltatás új rendszerében"]
Az Országgyűlés végül az OBH kezdeményezésére 2013. júniusában fogadta el a törvényt, amelynek következtében 2013 szeptember elsejétől megváltozott három ítélőtábla illetékességi területe. Így került Debrecen helyett Szegedre a Sukoró-ügy.. A Sukoró-ügyben, a Hunvald-ügyben és a BKV-ügyben is az ő ítélőtáblája lett az illetékes. http://nol.hu/belfold/a-strasbourgi-birosag-olyan-mint-egy-uri-klub-1605887
Handó Tünde, mint “kenyéradó gazda”
Harangozó 2016. március 11-én, egy kikényszerített újságíró kérdés kapcsán is igen vitatható mondatokat mondott. Jogszerűnek nevezte az alkotmányos alapjogokba ütköző peráthelyezéseket, a bíróságok kormányhoz való lojalitásáról beszélt, “kenyéradó gazdának” nevezte Handó Tündét, és “úri klubnak” titulálta a Strasbourgi emberi jogi bizottságot.
A védők minden lehetséges jogi fórumon megtámadták az alkotmányos alapjogokba ütköző peráthelyezést. Harangozó szerint azonban a bíróság kijelölés “kiállta a jogszerűség próbáját”. Megítélése szerint ugyanis a várható két “nagy” ügy kapcsán az OBH elnöke a hatályos jogszabályok alapján jelölte ki az elsőfokú Szolnoki, illetve a Kecskeméti Törvényszéket.
“Minden szervezet úgy működik, hogy van egy struktúrája, annak élén pedig egy jogszerűen kinevezett vezető. Minden szervezet megkívánja, hogy a benne dolgozók a szakmai, szervezeti lojalitás alapján működjenek. A bíróság állami szervezet, az állammal harmóniában kell működnie, az állam érdekében.”
Az állam felé lojális bíróságok gondolata miatt is több bírálat érte mind a médiából, mind szakmai körökből. A bíróságoknak ugyanis elvileg független szervezetként a vonatkozó törvényeknek megfelelően kellene végeznie a munkáját. Az állam pedig nem harmóniában él a harmadik hatalmi ággal, hanem biztosítja a törvényes eljárást mindenkivel szemben, épp talán az állam ellenében.
Harangozó az OBH vezetőjének, Handó Tündének a kinevezési gyakorlatát név nélkül támadó, a sajtónak nyilatkozó bírákról azt mondta:
“a bírói nyilatkozattételnek nagyon szigorú szabályai vannak. Megvannak azok a fórumok, ahol a bírák elmondhatják a véleményüket, de nem tartozik ezek közé, hogy a sajtóban név nélkül kritizálják a saját igazságszolgáltatásukat. Az ember a saját munkáltatóját, kenyéradó gazdáját nem támadhatja meg, elég furcsa lenne, ha az lenne az ellenség, aki a munkájának a feltételeit biztosítja.”
Harangozó szerint a bírósági vezetők nem tudják befolyásolni az ítéleteket. Egy bíró, vagy bírósági vezető akkor tudja a feladatait ellátni, ha azonosul a szervezet stratégiai céljaival. Ha nem tud azonosulni, akkor nem pályázik benne vezető állásra .http://nol.hu/belfold/a-strasbourgi-birosag-olyan-mint-egy-uri-klub-1605887
Harangozó ezen mondatai is nagy felháborodást keltettek. Az Egyéni Bírói Függetlenség és Felelősség Fórum szerkesztői szerint ugyanis a jogász társadalomban eddig is nyilvánvaló volt a tény, hogy a magyar bírák egzisztenciálisan kiszolgáltatottak, mivel előrejutásukban szerintük egyértelműen függnek a felettesüktől. Holott minden bíró alapvető kötelezettsége, hogy az esküjének megfelelően gyakorolja a bírói hatalmat, és nem kötelezhető semmilyen a fentiekkel ellentétes, jogellenesen megfogalmazott szervezeti cél figyelembe vételére sem. Másrészt egy demokratikus jogállamban a “kenyéradó gazda” kifejezést egyszerűen nem hangozhat el egy egy bíró, egy tanácselnök szájából.
Strasbourgi bíróság, mint “úri klub”
Harangozó bírálta a strasbourgi bíróságot is, amely az Orbán-kormány határozatai miatt több ügyben is elmarasztalta Magyarországot. Erről így nyilatkozott:
“a strasbourgi bíróság „olyan, mint egy úri klub”: rosszallását fejezheti ki, megbüntetheti néhány ezer euróra a magyar államot, de a Luxembourgban működő Európai Bírósággal ellentétben a magyar jogrendet nem írhatja felül.”
Forrás: Népszava - Délvidéki döntések

matches: Bíróság Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság


text:
2016. április 21.(*)
A C‑572/14. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) a Bírósághoz 2014. december 11‑én érkezett, 2014. november 18‑i határozatával terjesztett elő az előtte
az Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH
az Amazon EU Sàrl,
az Amazon Services Europe Sàrl,
az Amazon.de GmbH,
az Amazon Logistik GmbH,
az Amazon Media Sàrl
tagjai: R. Silva de Lapuerta tanácselnök (előadó), A. Arabadjiev, C. G. Fernlund, S. Rodin és E. Regan bírák,
főtanácsnok: A. Calot Escobar,
– az Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte GmbH képviseletében A. Feitsch és M. Walter Rechtsanwälte,
– az Amazon EU Sàrl, az Amazon Services Europe Sàrl, az Amazon.de GmbH, az Amazon Logistik GmbH és az Amazon Media Sàrl képviseletében U. Börger és M. Kianfar Rechtsanwälte,
– a francia kormány képviseletében D. Segoin és D. Colas, meghatalmazotti minőségben,
– az Európai Bizottság képviseletében T. Scharf és M. Wilderspin, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2016. február 17‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
1 Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) 5. cikke 3. pontjának, és az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2001. L 167., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 230. o.) 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2 Ezt a kérelmet az egyrészről az Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch musikalischer Urheberrechte GmbH (a továbbiakban: Austro‑Mechana), másrészről az Amazon EU Sàrl, Amazon Services Europe Sàrl, az Amazon.de GmbH, az Amazon Logistik GmbH és az Amazon Media Sàrl (továbbiakban együttesen: Amazon) közötti arra vonatkozó jogvita keretében terjesztették elő, hogy az osztrák bíróságok rendelkeznek‑e joghatósággal az olyan kereset elbírálására, amelynek az adathordozók forgalomba hozatala után az osztrák szabályozás alapján járó díjazás megfizetése a tárgya.
Az 44/2001 rendelet
3 A 44/2001 rendelet II. fejezetének „Általános rendelkezések” című 1. szakaszában található 2. cikk (1) bekezdése szerint:
4 E rendelet II. fejezetének „Különös joghatóság” című 2. szakaszában található 5. cikk 1. és 3. pontja az alábbiak szerint fogalmaz:
3. jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet;”
5 A 2001/29 irányelv „Többszörözési jog” című 2. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:
6 Ezen irányelv „Kivételek és korlátozások” című 5. cikkének (2) bekezdése szerint:
7 A szerzői jogról szóló, 1936. április 9‑i törvény (Urheberrechtsgesetz, BGBl. 111/1936.; a továbbiakban: UrhG) 42. §‑ának alapügyre alkalmazandó változata az alábbiak szerint rendelkezik:
„(1) Bármely természetes személy magáncélra, papíron vagy hasonló hordozón a műről másolatot készíthet.
(2) Bármely természetes személy az (1) bekezdésben említettektől eltérő hordozókon a műről másolatot készíthet magáncélra és kutatás céljából, amennyiben az nem kereskedelmi célt szolgál. […]
8 Az UrhG 42b. §‑a ekként rendelkezik:
„(1) Ha a sugárzott, a nyilvánosság rendelkezésére bocsátott vagy kereskedelmi célból kép‑ vagy hanghordozón rögzített mű esetében jellegénél fogva számítani kell arra, hogy a 42. § (2)–(7) bekezdése szerinti kép‑ vagy hanghordozón történő rögzítéssel magáncélból többszörözni fogják, akkor a szerzőt méltányos díj illeti meg (üreskazetta‑jogdíj), amennyiben a hordozót üzletszerűen és visszterhesen belföldi forgalomba hozzák; hordozónak minősülnek az ilyen többszörözésre alkalmas üres kép‑ vagy hanghordozók, vagy az erre a célra rendelt egyéb kép‑ vagy hanghordozók.
(3) A díj megfizetésére az alábbi személyek kötelesek:
1. Az üreskazetta‑jogdíj és a készülékekre vonatkozó díj esetében az, aki egy, belföldön vagy külföldön található meghatározott helyről elsőként hozta forgalomba kereskedelmi céllal és visszterhesen az adathordozókat vagy a többszöröző készülékeket; [...]
(5) Az (1) és (2) bekezdésben előírt díjra vonatkozó jog kizárólag a szerzői jogi közös jogkezelő szervezetek útján érvényesíthető.
9 Az Austro‑Mechana szerzői jogi közös jogkezelő szervezet, amelynek feladatai közé tartozik többek között az UrhG 42b. §‑ának (1) bekezdése szerinti „méltányos díj” beszedése.
10 Az Amazon, amelynek székhelye Luxemburgban és Németországban található, egy nemzetközi csoport tagja, amely az interneten keresztül értékesít árukat, köztük az e rendelkezésben említett adathordozókat. Az Austro‑Mechana szerint az Amazon ezeket az adathordozókat elsőként hozza forgalomba Ausztriában, ezért köteles e jogdíj megfizetésére.
11 A felek közötti jogvita arra a kérdésre vonatkozik, hogy a 44/2001 rendelet 5. cikkének (3) pontja alapján az osztrák bíróságoknak van‑e joghatóságuk az Austro‑Mechana keresetének elbírálására, amely az Amazonnak az említett jogdíj megfizetésére történő kötelezésére irányul.
12 Az elsőfokú bíróság joghatóság hiányában elutasította az Austro‑Mechana által benyújtott keresetet.
13 Az Austro‑Mechana keresetének elutasítását másodfokon azzal az indoklással hagyták helyben, hogy az utóbbi és az Amazon közötti jogvita nem tartozik a 44/2001 rendelet 5. cikke 3. pontjának hatálya alá.
14 Az Austro‑Mechana felülvizsgálati kérelmet nyújtott be az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) előtt, amelyben az utóbbitól e rendelkezés alkalmazását kéri.
15 Az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) e körülményekre tekintettel felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„A [44/2001] rendelet 5. cikke 3. pontja értelmében vett »jogellenes károkozásból vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményből« fakadó kötelezettségnek minősül‑e a [2001/29] irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti »méltányos díjazás« megfizetéséhez való, az osztrák jog alapján adathordozókat belföldön kereskedelmi céllal, visszterhesen elsőként forgalomba hozó vállalkozásokkal szemben fennálló jog?”
16 Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját átültető nemzeti szabályozás alapján járó díjazás megfizetésére irányuló kérelem az e rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” hatálya alá tartozik.
17 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint amikor a tagállamok úgy döntenek, hogy bevezetik a nemzeti jogukban a magáncélú másolatkészítésnek a többszörözés joga alóli, az 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett kivételét (az úgynevezett „magáncélú másolatra” vonatkozó kivétel), kötelesek e rendelkezés alkalmazásával különösen a méltányos díjazásnak a kizárólagos többszörözési jog jogosultjai részére történő megfizetéséről rendelkezni (lásd: 2015. március 5‑i Copydan Båndkopi ítélet, C‑463/12, EU:C:2015:144, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18 Mivel az említett irányelv rendelkezései nem szabályozzák részletesebben a méltányos díjazás rendszerének különböző elemeit, a tagállamok széles körű mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek azok meghatározására. A tagállamok feladata különösen azon személyek meghatározása, akik e díjazást kötelesek megfizetni, valamint a díjazás formájának, részletszabályainak és mértékének rögzítése (lásd: 2015. március 5‑i Copydan Båndkopi ítélet, C‑463/12, EU:C:2015:144, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19 A méltányos díjazás alapját képező rendszer, e díjazás koncepciója és szintje ahhoz a kárhoz kapcsolódik, amelyet a kizárólagos többszörözési jog jogosultjai számára a védelem alatt álló műveikről, az engedélyük nélkül, jogellenes magáncélú másolatok készítésével okoztak. Ebben az összefüggésben az említett díjazás célja, hogy ezek a jogosultak ellentételezésben részesüljenek, és ezt a díjazást a jogosultak által elszenvedett kár ellentételezésének kell tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2010. október 1‑jei Padawan‑ítélet, C‑467/08, EU:C:2010:620, 40. pont; 2011. június 16‑i Stichting de Thuiskopie ítélet, C‑462/09, EU:C:2011:397, 24. pont; 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 47. pont; 2014. április 10‑i ACI Adam és társai ítélet, C‑435/12, EU:C:2014:254, 50. pont; 2015. március 5‑i Copydan Båndkopi ítélet, C‑463/12, EU:C:2015:144, 21. pont).
20 A Bíróság azt is kimondta, hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének c) pontja eredménykötelmet ró arra a tagállamra, amely a nemzeti jogában a magáncélú másolatokra vonatkozó kivételt vezet be, abban az értelemben, hogy ez a tagállam a joghatóságának megfelelően köteles biztosítani a kizárólagos jog jogosultjai által a védelem alatt álló műnek az említett állam területén lakóhellyel rendelkező végső felhasználók által történő többszörözése folytán elszenvedett kár megtérítésére szánt méltányos díj tényleges beszedését (lásd ebben az értelemben: 2011. június 16‑i Stichting de Thuiskopie ítélet, C‑462/09, EU:C:2011:397, 34–36., 39. és 41. pont; 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 32. és 57–59. pont).
21 Noha a Bíróság ezt a rendelkezést úgy értelmezte, hogy főszabály szerint a többszörözési jog kizárólagos jogosultjának kárt okozó személy – azaz az a személy, aki a védelem alatt álló művet e jogosult előzetes engedéllyel nélkül magáncélú használatra többszörözte – köteles a többszörözéshez kapcsolódó kár megtérítésére úgy, hogy finanszírozza az említett jogosultnak fizetendő díjazást (lásd: 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 23. pont; 2014. április 10‑i, ACI Adam és társai ítélet, C‑435/12, EU:C:2014:254, 51. pont), mindazonáltal elismerte, hogy figyelemmel a magánfelhasználók beazonosításának, valamint az arra való kötelezésüknek a gyakorlati nehézségeire, hogy megtérítsék az általuk okozott kárt a kizárólagos többszörözési jog jogosultjainak, a tagállamok a méltányos díjazás fedezése érdekében bevezethetik a „magáncélú másolat után fizetendő díjat” az érintett természetes személyek helyett azon személyek tekintetében, akik a digitális többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkeznek, és akik e címen érdemben vagy ténylegesen e berendezéseket, készülékeket és adathordozókat magánszemélyek rendelkezésére bocsátják, vagy ez utóbbiak számára többszörözésre irányuló szolgáltatást nyújtanak. Ebben a rendszerben a magáncélú másolat után fizetendő díj megfizetése az ezekkel a többszörözésre alkalmas berendezésekkel, készülékekkel és adathordozókkal rendelkező személyekre hárul (lásd különösen: 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 24. pont; 2015. március 5‑i Copydan Båndkopi ítélet, C‑463/12, EU:C:2015:144, 23. pont).
22 Ebben a tekintetben a Bíróság kifejtette, hogy tekintve, hogy az említett rendszer lehetővé teszi a teherviselők számára, hogy beépítsék a magáncélú másolat után fizetendő díj összegét az említett, többszörözésre alkalmas berendezések, készülékek és adathordozók rendelkezésre bocsátásának árába vagy a nyújtott többszörözésre irányuló szolgáltatás árába, a díj terhét végül is az a magánfelhasználó viseli, aki ezt az árat megfizeti, ami összhangban van azon „megfelelő egyensúllyal”, amelynek a kizárólagos többszörözési jog jogosultjainak érdekei és a védelem alatt álló teljesítmények felhasználóinak érdekei között fenn kell állnia (lásd: 2011. június 16‑i Stichting de Thuiskopie ítélet, C‑462/09, EU:C:2011:397, 28. pont; 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 25. pont).
23 Ez a helyzet az Osztrák Köztársaság által bevezetett rendszer esetében, amellyel ez az állam a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti magáncélú másolatokra vonatkozó kivétel átültetését választotta, és amelyet a Bíróságnak a 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítéletében (C‑521/11, EU:C:2013:515) már volt alkalma értelmezni.
24 Az UrhG 42b. §‑a által a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontja szerinti méltányos díjazás finanszírozása céljából bevezetett rendszerben a magáncélú másolat után fizetendő díj azokat a személyeket terheli, akik egy, belföldön vagy külföldön található meghatározott helyről kereskedelmi céllal és visszterhesen többszörözésre alkalmas adathordozókat hoznak forgalomba (lásd: 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 26. pont).
25 Egy ilyen rendszer főszabály szerint, amint az a jelen ítélet 22. pontjában már megállapítást nyert, lehetővé teszi a teherviselők számára, hogy beépítsék e díj összegét ezen adathordozók vételárába, miáltal a díj terhét a „megfelelő egyensúly” követelményével összhangban végül is az a magánfelhasználó viseli, aki ezt az árat megfizeti, feltételezve, hogy e felhasználó a végső felhasználó (lásd: 2013. július 11‑i Amazon.com International Sales és társai ítélet, C‑521/11, EU:C:2013:515, 27. pont).
26 Egyébiránt az UrhG 42b. §‑a (5) bekezdésének alkalmazásában az említett díj jogosultja nem a kizárólagos többszörözési jog jogosultja, hanem egy közös jogkezelő szervezet, a jelen esetben az Austro‑Mechana.
27 Ami azt a kérdést illeti, hogy az osztrák bíróságok rendelkeznek‑e joghatósággal az Austro‑Mechana által előterjesztett, az UrhG 42b. §‑a szerinti méltányos díjazás megfizetésére irányuló kérelem elbírálására emlékeztetni kell arra, hogy a rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében foglalt alapelvtől eltérve, mely azon tagállam bíróságainak joghatóságát mondja ki, amelynek területén az alperes lakóhelye található, ugyanezen rendelet II. fejezetének 2. szakasza bizonyos különös joghatóságokról rendelkezik, amelyek között szerepel a rendelet 5. cikkének 3. pontjában említett eset (lásd: 2013. május 16‑i Melzer‑ítélet, C‑228/11, EU:C:2013:305, 23. pont; 2013. október 3‑i Pinckney‑ítélet, C‑170/12, EU:C:2013:635, 24. pont; 2014. június 5‑i Coty Germany ítélet, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 44. pont; 2015. január 22‑i Hejduk‑ítélet, C‑441/13, EU:C:2015:28, 17. pont).
28 Így a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerint valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező személy más tagállamban perelhető a jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bírósága előtt, ahol a káresemény bekövetkezett vagy bekövetkezhet.
29 Az e rendelkezésben szereplő különös joghatósági szabályt önállóan és megszorítóan kell értelmezni (lásd: 2015. január 28‑i Kolassa‑ítélet, C‑375/13, EU:C:2015:37, 43. pont; 2015. május 21‑i CDC Hydrogen Peroxide ítélet, C‑352/13, EU:C:2015:335, 37. pont).
30 Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontjában előírt joghatósági szabály alapja a jogvita és káresemény bekövetkezésének vagy esetleges bekövetkezésének helye szerinti bíróság közötti különösen szoros kapcsolat fennállása, amely az igazságszolgáltatás megfelelő működésére és a hatékony eljárásszervezésre tekintettel igazolja a joghatóság e bíróság számára való biztosítását (lásd: 2013. május 16‑i Melzer‑ítélet, C‑228/11, EU:C:2013:305, 26. pont; 2013. október 3‑i Pinckney‑ítélet, C‑170/12, EU:C:2013:635, 27. pont; 2014. június 5‑i Coty Germany ítélet, C‑360/12, EU:C:2014:1318, 47. pont; 2015. január 22‑i Hejduk‑ítélet, C‑441/13, EU:C:2015:28, 19. pont; 2015. január 28‑i Kolassa‑ítélet, C‑375/13, EU:C:2015:37, 46. pont).
31 Ugyanis a jogellenes károkozással, vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel kapcsolatos ügyekben a jogvita tárgyához való közelsége és a könnyebb bizonyításfelvétel miatt rendszerint a káresemény bekövetkezésének vagy esetleges bekövetkezésének helye szerinti bíróság a legalkalmasabb a határozathozatalra (lásd: 2012. október 25‑i Folien Fischer és Fofitec ítélet, C‑133/11, EU:C:2012:664, 38. pont; 2013. május 16‑i Melzer‑ítélet, C‑228/11, EU:C:2013:305, 27. pont; 2013. július 18‑i ÖFAB‑ítélet, C‑147/12, EU:C:2013:490, 50. pont; 2015. május 21‑i CDC Hydrogen Peroxide ítélet, C‑352/13, EU:C:2015:335, 40. pont).
32 A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint „a jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” fogalma magában foglalja az összes olyan kérelmet, amely az alperes felelősségének megállapítására irányul, és amely nem kapcsolódik az e rendelet 5. cikke 1. pontjának a) pontja szerinti „szerződéshez vagy szerződéses igényhez” (lásd: 1988. szeptember 27‑i Kalfelis‑ítélet, 189/87, EU:C:1988:459, 17. és 18. pont; 2014. március 13‑i Brogsitter‑ítélet, C‑548/12, EU:C:2014:148, 20. pont; 2015. január 28‑i Kolassa‑ítélet, C‑375/13, EU:C:2015:37, 44. pont).
33 Meg kell tehát vizsgálni, először is, hogy az Austro‑Mechana által előterjesztett, az UrhG 42b. §‑a szerinti méltányos díjazás megfizetésére irányuló kérelem kapcsolódik‑e az e rendelkezés szerinti szerződéses igényhez.
34 Ebben a tekintetben a Bíróság kimondta, hogy a szerződés megkötése nem minősül a 44/2001 rendelet 5. cikke 1. pontja alkalmazása feltételének (lásd: 2015. január 28‑i Kolassa‑ítélet, C‑375/13, EU:C:2015:37, 38. pont).
35 Noha a 44/2001 rendelet 5. cikke 1. pontjának a) alpontja nem ír elő szerződéskötési kötelezettséget, valamely kötelezettség megjelölése elengedhetetlen a fenti rendelkezés alkalmazhatóságához, tekintettel arra, hogy szerződéses igények esetére az a kötelezettség teljesítésének helye szerint határozza meg a joghatóságot. Így a fenti rendelkezés szerinti „szerződéssel kapcsolatos ügy” fogalmát nem úgy kell érteni, mint amely olyan helyzetre vonatkozik, amelyben nem áll fenn egyik fél részéről a másik felé szabadon vállalt kötelezettség (lásd: 2013. március 14‑i Česká spořitelna ítélet, C‑419/11, EU:C:2013:165, 46. pont).
36 Következésképpen az említett 5. cikk 1. pontjának a) alpontja szerinti, a szerződéses igényre vonatkozó különös joghatósági szabály alkalmazásának előfeltétele az egyik fél által a másik felé szabadon vállalt kötelezettség, amelyen a felperes keresete alapul (lásd: 2013. március 14‑i Česká spořitelna ítélet, C‑419/11, EU:C:2013:165, 47. pont; 2015. január 28‑i Kolassa‑ítélet, C‑375/13, EU:C:2015:37, 39. pont).
37 Az alapügyben az UrhG‑nak a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdése b) pontjának átültetésére irányuló 42b. §‑a szerinti díjazás Austro‑Mechana számára való megfizetésére vonatkozó kötelezettséget az Amazon nem szabadon vállalta. Ezt a kötelezettséget az osztrák jog írta elő az Amazon számára a védelem alatt álló művek vagy teljesítmények rögzítésére és többszörözésére alkalmas adathordozóknak a területén visszterhesen, kereskedelmi céllal történő forgalomba hozatalára tekintettel.
38 Ebből következik, hogy az Austro‑Mechana által az említett díjazás megfizetése iránt előterjesztett kérelem nem kapcsolódik a 44/2001 rendelet 5. cikke 1. pontjának a) alpontja szerinti „szerződéshez vagy szerződéses igényhez”.
39 Másodszor meg kell határozni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló kérelem – a jelen ítélet 32. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében – az alperes felelősségének megállapítására irányul‑e.
40 Ez a helyzet akkor, ha a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti „káresemény” az alperesnek tudható be.
41 Ugyanis a jogellenes károkozásért vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményért a felelősség csak akkor áll fenn, ha a kár és a kárt okozó esemény között okozati összefüggés áll fenn (lásd: 1976. november 30‑i Bier‑ítélet, 21/76, EU:C:1976:166, 16. pont; 2004. február 5‑i DFDS Torline ítélet, C‑18/02, EU:C:2004:74, 32. pont).
42 A jelen esetben az Austro‑Mechana által indított kereset az UrhG 42b. §‑a szerinti díjazás Amazon általi meg nem fizetéséből eredő kár megtérítésére irányul.
43 Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra hogy a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „méltányos díjazás” célja – a Bíróságnak a jelen ítélet 19. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlata értelmében –, hogy a szerzők a védelem alatt álló műveikről engedélyük nélkül készített magáncélú másolatokért kártérítésben részesüljenek, ezért ezt a díjazást a szerző által elszenvedett, az engedélye nélkül készített másolatból eredő kár ellenértékének kell tekinteni.
44 Ennélfogva az UrhG 42b. §‑a szerinti díjazás Austro‑Mechana általi beszedésének elmaradása a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontja értelmében vett káreseménynek minősül.
45 Ebben a tekintetben nincs jelentősége annak a ténynek, hogy az e „méltányos díjazás” finanszírozására irányuló osztrák rendszer keretében ezt a díjazást nem a kizárólagos többszörözési jog jogosultjai számára kell megfizetni – akik kárának a megtérítését e díjazás célozza –, hanem egy szerzői jogi közös jogkezelő szervezet számára.
46 Ugyanis, amint arra a jelen ítélet a 26. pontjában rámutatott, az UrhG 42b. §‑ának (5) bekezdése szerint az említett 42b. §‑ban foglalt díjazásra vonatkozó jog kizárólag a szerzői jogi közös jogkezelő szervezetek útján érvényesíthető. Ennélfogva Ausztria szerzői jogi közös jogkezelő szervezeteként az említett rendszer keretében ezt a jogot kizárólag az Austro‑Mechana érvényesítheti.
47 Ehhez hasonlóan, figyelembe véve többek között a jelen ítélet 21. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, az a körülmény, hogy az Amazon nem minősül olyan végfelhasználónak, amely magáncélú használatra többszöröz védelem alatt álló műveket, nem képezi akadályát annak, hogy az osztrák jogban szabályozott rendszer keretei között az UrhG 42b. §‑ának (1) bekezdése szerinti díjazást mégis az Amazonra terheljék.
48 Egyébiránt, amint arra az Amazon is hivatkozik, igaz ugyan, hogy az adathordozók forgalomba hozatala önmagában nem minősül jogellenes cselekménynek, és hogy – mivel az Osztrák Köztársaság a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti magáncélú másolatokra vonatkozó kivétel átültetése mellett döntött –, ilyen adathordozók segítségével magáncélú használatra másolatok készítése az osztrák jogban megengedett, e rendelkezésnek megfelelően az osztrák jog e magáncélú másolatok készítését attól a feltételtől teszi függővé, hogy a jogok jogosultjai „méltányos díjazásban”, azaz a jelen esetben az UrhG 42b. §‑ának (1) bekezdése szerinti díjazásban részesüljenek.
49 Márpedig a kérelmében az Austro‑Mechana nem azt rója fel az Amazonnak, hogy az adathordozókat osztrák területen forgalomba hozta, hanem azt, hogy nem tartotta be az említett díj megfizetésére vonatkozó kötelezettségét, amely őt az UrhG értelmében terheli.
50 Így az Austro‑Mechana kérelme az alperes felelősségnek megállapítására irányul, mivel ez a kérelem azon alapul, hogy az Amazon megsértette az UrhG e kötelezettséget előíró rendelkezéseit, és ez a jogsértés az Austro‑Mechanának kárt okozó jogellenes cselekménynek minősül.
51 Következésképpen az ilyen kérelem a 44/2001 rendelet 5. cikke 3. pontjának hatálya alá tartozik.
52 Ebből az következik, hogy ha az alapügyben szóban forgó káresemény Ausztriában következett vagy következhet be – amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia – e tagállam bíróságai joghatósággal rendelkeznek az Austro‑Mechana kérelmének elbírálására.
53 E körülmények között a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 44/2001 rendelet 5. cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „méltányos díjazási” rendszert átültető nemzeti szabályozás értelmében járó díjazás megfizetésére irányuló kérelem az e rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” hatálya alá tartozik.
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 5. cikkének 3. pontját úgy kell értelmezni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló, az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti „méltányos díjazási” rendszert átültető nemzeti szabályozás értelmében járó díjazás megfizetésére irányuló kérelem az e rendelet 5. cikkének 3. pontja szerinti „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” hatálya alá tartozik.

matches: bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság


text:
Kúria döntés a munkaidő-beosztások megállapodással történő módosításáról - MUNKAÜGYI PORTÁL
bíróság	Kúria	munkaidő	munkaidő-beosztás	Munkaidőkeret	MUNKAÜGYI ELLENŐRZÉS
2018. május 25. 13:35
A Kúria Mfv.III.10.300/2017/6. számú ügyben hozott döntése szerint a munkáltató és a munkavállaló megállapodással jogosultak módosítani a munkáltató által már közölt munkaidő beosztást akár négy napon belül is.
Az Mt. 97.§ (4) bekezdése kimondja, hogy a munkaidő-beosztást legalább hét nappal korábban, legalább egy hétre írásban kell közölni. Az (5) bekezdés szerint a munkáltató az adott napra vonatkozó munkaidő-beosztást, ha gazdálkodásában vagy működésében előre nem látható körülmény merül fel, legalább négy nappal korábban módosíthatja.
A konkrét ügyben a munkaügyi ellenőrzés alá vont munkáltatónál a műszakvezetők feladata volt a munkaidő beosztások elkészítése, melyet annak elkészülte után a helyben szokásos módon, az üzemcsarnok faliújságján közölt a munkáltató a munkavállalókkal. Ha a munkaidő-beosztás módosításának szükségessége merült fel, a tárgynapot megelőző négy napon beül a művezetők szóban, személyesen tájékoztatták erről az érintett munkavállalókat, majd kölcsönös megállapodásukat írásba foglalták a módosítást megelőzően. Amennyiben az adott napra vonatkozóan módosították a felek a munkaidő-beosztást, úgy a szóbeli tájékoztatás után az írásbeli megállapodást utólagosan írták alá. A munkaidő-beosztás módosítására a munkáltató formanyomtatványt rendszeresített, amely az eredeti munkaidő-beosztás mellett a kölcsönös megállapodással módosított munkaidő-beosztást is tartalmazta.
Az elsőfokú munkaügyi hatóság megállapította, hogy a munkáltató megsértette az Mt.97.§-ában rögzített munkaidő-beosztás közlésére vonatkozó szabályokat. A másodfokú hatóság az elsőfokú hatóság határozatát azzal hagyta helyben, hogy az Mt. 135. § (2) bekezdés d) pontja a 97. § (1) bekezdéstől való eltérést kollektív szerződés hiányában nem engedi, a munkáltató megszegte az Mt. 97. § (5) bekezdése munkaidő-beosztás módosítás szabályait.
A munkaügyi bíróság a hatóságok határozatait hatályon kívül helyezte megállapítva, hogy a négy napon belüli munkaidő-beosztás módosítására a munkavállalókkal való megbeszélést követően került sor. Ugyanakkor a bíróság döntésével igen, de az abban kifejtett jogértelmezésével a Kúria nem értett egyet, az alábbiak okán.
A Kúria értelmezése szerint az ellenőrző hatóság azon érve, miszerint annak ellenére, hogy az Mt. 135.§-ában felsorolt rendelkezések között nem szerepel az Mt.97.§ (5) bekezdése nem értelmezhető kiterjesztő módon akként, hogy a munkáltató és a munkavállaló ne lenne jogosult a munkaidő beosztások módosítása kapcsán megállapodást kötni. A Kúria ítéletének indokolása szerint a törvényhozó azokon a területeken, ahol a kollektív szerződésben vagy a munkavállalóval történő megállapodástól való eltérés lehetőségét korlátozni akarta, ott pontosan – szakasz és bekezdés megjelölésével – meghatározta az adott szabályt, amelyek között a 97. § (5) bekezdése nem szerepel. Mindebből az következik, hogy a munkaidő-beosztás módosítását a felek megállapodása alapján a 97. § (5) bekezdésében foglalt indokok és az ott meghatározott határidő vonatkozásában az Mt. 135. § rendelkezései nem zárják ki. Ez azonban nem jelenti a megállapodás „korlátlanságát”, az egészséges és biztonságos munkavégzés feltételeinek biztosítására irányuló, a munka- és pihenőidőre vonatkozó szabályokban írt kötelezettségeit a munkáltató az ilyen tartalmú megállapodások megkötésekor is köteles betartani, a megállapodások nem sérthetik az Mt. más, a munkavállalók szabad rendelkezési jogát biztosító, vagy a munka díjazására vonatkozó szabályokat sem.
Az ügyben kétségtelenül fontos szerepe volt annak a körülménynek, hogy a munkáltató által kezdeményezett, a hatóságok által vizsgált az előzetes beosztástól eltérő munkavégzés minden esetben, az erről szóló megállapodások utólagos írásba foglalása esetén is a felek megállapodásán alapult, a munkavállalóknak lehetőségük volt azt visszautasítani, amiért szankció vagy más retorzió alkalmazására vagy kilátásba helyezésére a munkáltató által nem került sor. A munkaidő-beosztás módosításához kapcsolódó díjazás jogszerűsége nem volt az ellenőrzés tárgya, ezért ezt a munkaügyi bíróság sem vizsgálta és a felülvizsgálati eljárásnak sem képezhette a tárgyát.
http://lb.hu/hu/sajto/munkaido-beosztas-modositasat-felek-megallapodasa-alapjan-97-ss-5-bekezdeseben-foglalt-indokok

matches: bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság