text:
Az országgyûlési biztos valóban személyes intézmény - PDF
Download "Az országgyûlési biztos valóban személyes intézmény"
1 A POLGÁRI BÍRÁSKODÁS ÉS AZ ALKOTMÁNYOS ALAPJOGVÉDELMI SZEMLÉLET MÉG NINCS SZINKRONBAN LENKOVICS BARNABÁSSAL, AZ ÁLLAMPOLGÁRI JOGOK ORSZÁGGYÛLÉSI BIZTOSÁVAL SOMODY BERNADETTE BESZÉLGET Az országgyûlési biztosi intézmény sajátossága, hogy egyszemélyes intézmény: mûködését nagymértékben meghatározza az ombudsman személyes filozófiája. Az elsô ciklusban tevékenykedô biztosok hagyományok nélkül építették ki hazánkban az ombudsman intézményének képét. Ön hogyan viszonyult hivatalba lépésekor a korábbi biztosok örökségéhez? Az országgyûlési biztos valóban személyes intézmény abban az értelemben, hogy minden egyes ügyben, amelyet a négy biztos bármelyike kivizsgál, személyes meggyôzôdését, értékrendjét tükrözô álláspontot foglal el és fejt ki. A felelôsséget ezért személyesen viseli, akár ha a sajtó kritizálja, akár ha a politikai szféra vagy a megszólított közigazgatási szerv nem ért vele egyet. Ugyanakkor az országgyûlési biztos mint alkotmányos alapintézmény négyszemélyes, és részben a törvényen alapuló munkamegosztás van a biztosok között, részben pedig az általános biztos és általános helyettese között belsô megállapodás szerinti ügycsoportmegosztás alakult ki. Az emberi jogok viszont egységes és összefüggô rendszert alkotnak, és az esetek túlnyomó többségében az egyik alapjog érvényesülése érinti egy másik alapjog határát, terjedelmét, korlátozza vagy szûkíti azt. Nem véletlen, hogy az Alkotmánybíróság erre dolgozta ki a szükségességarányosság tesztjét az összemérés, az egyensúlykeresés eszközeként. Ebben a tekintetben a jelenlegi négy biztos között a munkamegosztás már adott, de a koordináció, az összhangkeresés, az együttmûködés még alig mûködik. Ez Ön szerint elôrevetíti valamifajta átalakítását a jelenleg mellérendeltségen alapuló ombudsmani négyesnek? Hibának tartom, ha a biztosok között legalább a nagy horderejû, komplex ügyekben nincs tartalmi koordináció. Négy iroda mûködik az egyébként formailag és látszólag egységes ombudsmani hivatalon belül, de az irodák között gyakorlatilag nincs együttmûködés. Ugyanúgy átteszünk egymáshoz írásban az ügyeket, mint bármely más fórumhoz, ha nem tartozik a hatáskörünkbe a kérdés. Kivételesen és nagyon ritkán fordul csak elô az, hogy egy-egy jelentést, véleményt, állásfoglalást ketten vagy hárman írunk alá. Súlyos probléma ez, mert a magyar politikai rendszer szétszakadt, túlzott mértékben is a politikai pártok szembenállása nyomja rá a bélyegét az egész jogállami intézményrendszerre. A négyévenkénti ciklusváltás olyan megrázkódtatással és olyan mértékû átalakulással jár, amely egy normálisan mûködô demokratikus jogállamban nem volna megengedhetô. Ez sajnálatosan kihat a még mindig újnak mondható ombudsmani intézményre is. Köztudomású, hogy az ombudsmantörvény 1993-ban született meg, de a politikai megosztottság miatt igen nehezen, csak ben sikerült ombudsmanokat választani, megegyezni ben, az elsô ciklus végén ez sem titok súlyos konfliktus merült fel az ombudsmanváltás körül. A jelenlegi négyszemélyes megoldás azért is rossz, mert indukálja a politikai megosztottságot a négy biztos személye között. A politikai színtéren zajló egyensúlyjáték a személyek kiválasztására is rányomja a bélyegét: politikai alapon kiegyensúlyozottan választanak ombudsmanokat. Ez nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen az intézmény alapvetôen független, neutrális jellegével és alkotmányos, emberjogvédô funkciójával. Hiszen az ombudsmannak a politikától függetlennek, pártatlannak kell lennie, a törvény megtiltja, hogy a biztos politikai tevékenységet folytasson vagy politikai nyilatkozatot tegyen. Mi lehetne a szervezeti megoldás minderre? Természetesen több megoldás is felmerülhet, ahány ombudsmani intézmény van a világon, annyiféle. Tavaly ôsszel Magyarországon járt a jelenlegi európai uniós ombudsman, Nikiforos Diamandouros úr, aki az elsô görög ombudsman volt. Ô elmesélte, hogy Görögországban abban az értelemben FUNDAMENTUM / SZÁM INTERJÚ / 43
2 ugyanezt a konstrukciót próbálták megvalósítani, hogy ôt és négy helyettesét is a parlament választotta volna. Érzékelve és elôre látva a problémát, ezzel a feltétellel nem vállalta el a felkérést, csak úgy, ha egyszemélyes intézmény lévén ô választhatja ki saját helyetteseit azok körébôl, akik meggyôzôdése szerint egyrészt szakmai értelemben kiválók, másrészt pedig úgy tartja róluk, hogy vele és egymással kiválóan együtt tudnak mûködni. Ezek után nem a parlament választotta, hanem a köztársasági elnök nevezte ki a helyetteseit, az ô jelölése alapján. Nem azt mondom, hogy ezt kell követni Magyarországon, de feltétlenül figyelembe veendô példa. Természetesen ha az ombudsman a nép ügyvédje, a köz védôje, a legfôbb jogôr, akkor közvetlen népszavazáson is lehetne választani, hogy egy másik példát említsek. A paletta rendkívül széles. A mai magyar társadalmipolitikai viszonyrendszerben azonban a jelenlegi konstrukció nem optimális. Visszatérve a kérdés második részéhez: hogyan viszonyul az Ön gyakorlata az elsô ombudsmani ciklust jellemzô szerepfelfogáshoz? Ebben a tekintetben bizonyos értelemben szerencsém volt. A megválasztásomat követô hetekben, amikor részletesebben tájékozódtam a belsô viszonyokról, részben a Fundamentum ombudsmanszámát is áttanulmányozva, legalább három ars poeticával találkoztam. Az egyik szerint az ombudsman tüske az állam körme alatt, ebben az esetben az állam nyilván nem szereti az ombudsmant. A másik szerint az ombudsman az állam fizetett ellensége vagy finomabban szólva ellenzéke. Ezt sem tartom szerencsésnek, az állam valószínûleg nem fizet ellenfelet a maga számára. Gönczöl Katalin filozófiája viszont az volt, hogy az ombudsmani ajánlás egy párbeszéd kezdete. Azaz az országgyûlési biztos a konfliktusba keveredett állam és állampolgár relációjában az állampolgár oldalán ha az állam annak alkotmányos jogait megsértette beavatkozik, ajánlást tesz. Ha a megszólított szerv nem ért egyet az ajánlással, vitatkoznak, érvelnek, érvre érvvel válaszolnak, a párbeszéd szakmai szinten folyik mindaddig, amíg az egyik meg nem gyôzi a másikat. Úgy éreztem, hogy személyiségemhez és gondolkodásmódomhoz ez utóbbi ars poetica áll a legközelebb, ezért a magam számára nemcsak szavakban, hanem késôbb tettekben, a gyakorlati munkám során is ezt tûztem ki célként. Három év tapasztalata birtokában mondhatom, hogy nem kellett ezen változtatnom. Hozzá kell tennem azt is, hogy ez a stílus eredményesebb, mert egy erôsebb hangvételû, számon kérô stílusú ajánlásra a megszólított helyi önkormányzati vagy központi minisztériumi apparátus rendszerint ugyanolyan súlyú, kemény ellenválaszt ad. Míg ha egy kicsit finomabb, részletesebb, alaposabb, körültekintôbb vagy szélesebb összefüggésbe ágyazott érveléssel a meggyôzésre helyezzük a hangsúlyt, azt megköszönik, mert abból tanulnak, és látják, hogy az ombudsman is körüljár egy témát, míg végül ráközelít az általa legjobbnak ítélt megoldásra. Az elsô ciklusban követett gyakorlatot kritika is érte. Bírálták azt, hogy az országgyûlési biztos meglehetôsen kiterjesztôen értelmezte az alkotmányos jogokkal összefüggô visszásság fogalmát. Ön hogyan definiálná az alkotmányos visszásság kategóriáját? Változtatott-e ebben a tekintetben? Nem változtattam semmit. Nagyon jól ráérzett erre Gönczöl Katalin, és az én hároméves praxisom is megerôsítette, hogy helyes az ombudsmani funkciónak a méltányosság irányába való kiterjesztô értelmezése. Egyetértek Sólyom Lászlóval, aki helyeselte ezt, mivel az általános biztos ajánlása senkire nem kötelezô, ennek következtében szabadabban érvelhet, és a méltányosság irányában kiterjesztôen értelmezheti a szûk tételes normaszöveget. A Gönczöl Katalin-féle gyakorlat és a Sólyom László-féle, de egyébként más szerzôk által is osztott elméleti érvelés engem már kezdetben meggyôzött. Azonban ez a probléma még nincs megoldva. Nem tételes jogi értelemben, mert valószínûleg nem is lehet tételes jogi értelemben megoldani. A praxisban kell még talán évtizedekig tartó munka során kikristályosítani, hogy hogyan lehet a határvonalat meghúzni a tételes jogból származtatott alanyi jogok sérelme és az alanyi jogvédelem szintje, illetve a tételes jog mögött, fölött álló absztrakt alkotmányos értékrend és annak sérelme, az alapjogok sérelme és az alapjogok védelmi szintje között. Felvetôdik az a súlyos kérdés is, hogy vajon az ombudsman csúcshatóság-e, egy eszményi, tökéletes építési hatóság, természetvédelmi felügyelôség, gyámhatóság, amely csak annyiban különbözik az általa egyébként ellenôrzött hatóságoktól, hogy minôségileg jobb, és megmondhatja a rosszabb minôségûeknek, hogy hol követtek el hibát és hogyan járjanak el a jövôben, hogy ugyanezt ne kövessék el. Az ombudsman ebben az esetben orvosolja a közigazgatási hibát, a hatalmi-uralmi típusú közigazgatást a polgárbarát, szolgáltató típusú közigazgatás irányába fejleszti. Hiszen ahogyan egy piacgazdaságban minden szolgáltatótól elvárható, hogy minôségi szolgáltatással szolgálja ki a fogyasztókat, vevôket, megrendelôket, ugyanígy a jó közigazgatásnak is hibátlan módon, minôségileg kell kiszolgálnia az állampolgárokat. 44 / INTERJÚ FUNDAMENTUM / SZÁM
3 Azonban amint azt Jacob Söderman úr, az Európai Unió elsô ombudsmanja egy tanulmányában kifejti, világszerte erôsödik az ombudsmani hatáskör kiterjesztésének igénye, mégpedig az emberi jogok szószólója funkció irányában, hatásköri megkötés nélkül. Az ombudsman eredeti, hagyományos, szûk funkcióját, azaz mint a közigazgatás kontrollját és a jó közigazgatás kialakítóját kevésnek ítéli a társadalom. Az elsôfokú hatóság felett megtaláljuk a közigazgatási hivatalt, azután a közigazgatási bíróságot, a jó közigazgatás kialakításának tehát vannak más eszközei is. Az ombudsmannak csak végsô eszköznek kellene lennie. Nem valamiféle szuperhatóságnak, hanem az emberi jogok értékrendje gyakorlati számon kérôjének. Mindez az ombudsmani tevékenységre vonatkozó szabályok alapján azt a nagyobb szabadságot adná a biztosnak, hogy ha csak eljárási-technikai hiba történt, akkor nem járna el, azaz figyelmét az igazán fontos ügyekre koncentrálhatná. Úgy tûnik, hogy a jogbiztonsághoz és az abból származtatott tisztességes eljáráshoz való jog igen gyakori alkalmazásával az ombudsmanok a minôségileg jó közigazgatást fejlesztik, a közigazgatást ellenôrzik. Ajogbiztonsághoz való jog elsôsorban etikai követelményeket támaszt az eljáró hatósági személlyel szemben: viszonyuljon tisztességesen az ügyfeléhez, ne alárendeltjének, kiszolgáltatottjának tekintse, hanem megrendelôjének, vevôjének, legyen figyelmes, gyors. Ebben az értelemben a tisztességes eljárás az eljáró hatósági személyek emberi tisztességén múlik. De lehet hiba magában az alkalmazott normában is. Ha a közigazgatási hiba nem az eljáró hatósági személyben van, hanem az általa alkalmazott jog a hibás, akkor az ombudsman hasonló funkciót lát el, mint az Alkotmánybíróság. Az Alkotmánybíróság absztrakt normakontrollt végez, mi az alkotmányosság mércéjét a praxisban alkalmazzuk. Ha az ombudsman fedezi fel, hogy a normában valami hiányosság van, akkor nem a hatóságban keresi a hibát, hanem ahhoz a jogalkotóhoz fordul, akinek kompetenciája van a normát módosítani, kiegészíteni, pontosítani, netán egy egészen új normát alkotni. Az ombudsman tehát konkrét, jogalkalmazási-joggyakorlati normakontrollt végez. A tisztességes eljárás és a jogbiztonság követelményét legáltalánosabb értelemben megragadva azt mondhatjuk, hogy az államot egészében és annak jogalkotó és jogalkalmazói szerveit egyenként is etikusabbá, a morális követelményeknek megfelelôbbé kell tenni. Ez lenne az alapjogvédô ombudsman képe, szemben a közigazgatást ellenôrzô ombudsman képével? Nem azt jelenti, hogy ezt a funkcióját félre kell tenni. Bibó Istvánnal szólva nem az uralomváltás a lényeg, hanem az uralom jelenségének a megszüntetése. Ezért az ember ember feletti uralmának kiküszöbölése mindig feladat marad a legkisebb hatósági személlyel szemben is, aki mindig eshet abba a tévedésbe, hogy ô valamiféle uralmat gyakorolhat egy másik ember felett. E feladat mellett kell ellátni újabb funkciókat, hatásköröket, amelyek jelenleg nem adottak. Az állampolgárok alapvetô jogait egy demokratikus jogállamban ma már kevésbé fenyegetik és sértik az állami szervek, nagyobb veszély fenyegeti ezeket a média és a gazdasági erôfölényben lévô szervezetek részérôl. Eddig úgy gondoltuk, hogy csak a közjogi jogviszony vertikális, azaz alá-fölérendeltségi viszony, csak ebben van kiszolgáltatott helyzetben az alárendelt fél, az ô pozícióját kell megerôsíteni egy ellensúllyal, az ombudsmannal, a hatalmi fölénnyel szemben. De az összes információs, a politikai, a vallási, a gazdasági erôfölényes pozició, vagyis minden egyensúlyhiányos helyzet, az élet bármely területén merül is fel, ugyanúgy igényli a kiegyensúlyozást, az ellensúlyképzést, a jogállam egyik alapelveként a korlátok és ellensúlyok intézményesítését, mint a közigazgatás. Az alkotmányos visszásság mellett a szabályozás másik központi fogalma a hatóság. Pár hónappal hivatalba lépése után a hatóság kategóriájának törvényi meghatározása megváltozott. Hogyan értékelte ezt? Adefiníció módosulása lényeges, érdemi változást nem eredményezett. Talán egyetlen kivételt lehet említeni, a kamarákat, amelyek esetében a törvénymódosítás pozitív elmozdulást hozott. Az ügyvédi, az orvosi kamara az ombudsmani vizsgálati hatáskörbe került, hiszen ezek közfeladatokat is ellátnak és lehetnek közjogi jogosítványaik. Ez elôrelépés volt. A közhatalmi kategória közigazgatásira szûkítése viszont visszalépés. Csak egy példát mondok. Számos panasz érkezik azzal kapcsolatban, hogy választási kampány idején a politikai pártok durva jogsértéseket követnek el az állampolgárokkal szemben, akár nagygyûléseken, akár óriásplakátjaikon. Ha a törvény közhatalmi szervekrôl szólna, akkor a parlamentbe bekerült politikai pártok eljárását az ombudsman elvileg vizsgálhatná, így viszont egyáltalán nem teheti meg. Jogos a kérdés: hogyan érvényesül velük szemben az alapjogi kontroll? Sehogy. A másik nagy területet az elektronikus médiumok jelentik, amelyekkel kapcsolatban egyre több panasz érkezik. Az ombudsmannak egyáltalán nincs hatásköre velük szemben. Az ORTT-nek van, de a testület nem mûködik hi- FUNDAMENTUM / SZÁM INTERJÚ / 45
4 bátlanul és hiánytalanul, a nyomtatott sajtó tekintetében pedig egyáltalán nincs ilyen kontroll. Ha a szabadságot félreérti valaki és visszaél vele, mások szabadságának, alapvetô jogainak sérelmére gyakorolja a saját szabadságát, akkor ki szab neki határt? Az alanyi jogsérelem szintjén, ha valaki például becsületsértést követ el egy másik személlyel szemben, akkor az utóbbi polgári bírósághoz fordulhat, és egy kétszemélyes perben tisztázhatja a bíró, hogy kinek van igaza. Ugyanez azonban egyáltalán nem létezik abban az esetben, ha százezer vagy egymillió állampolgárral szemben követnek el jogsértést, például ha egy kereskedelmi tévé általában semmibe veszi a nézôk emberi méltóságát. Beszámolójában úgy fogalmaz, társadalmi igény lenne az ombudsman fellépésére a politikai pártokon és a médián kívül a biztosítókkal, bankokkal szemben is. Úgy van. A közszolgáltatókat a hatáskörünkbe utalja a törvény, és tág teret enged arra, hogy az ombudsman értelmezze, kit tekint közszolgáltatónak. Eddig a nagy közüzemi közszolgáltatókat, a víz-, gáz, áramszolgáltatást, a szemétszállítást, kéményseprést, az oktatási és az egészségügyi szolgáltatást tekintettük ilyennek. Azonban gondolnunk kell a nagy magántársaságokra, multinacionális cégekre, amelyek nagyon gyakran akár a saját alkalmazottaikkal, akár a hozzájuk forduló vevôkkel, megrendelôkkel, fogyasztókkal szemben nem egyszerûen az adott konkrét jogviszonyon belüli jogsértést követnek el, hanem alapvetô jogokkal és szabadságokkal összefüggésbe hozhatókat is. Például alaptalanul és indokolatlanul megmotozzák a vevôt az áruházban vagy az áruház toalettjében is kamerát mûködtetnek. Most egy olyan konkrét ügyben vizsgálódunk, amelyben tízezres, százezres nagyságrendben olyan szerzôdéseket kötnek, amelyekkel a tulajdonuktól fosztják meg a kisbefektetô állampolgárokat. Ebben az esetben az egyéni, alanyi jogi jogvédelem eleve alkalmatlan eszköz, már csak a mennyiségnél fogva is. Meg lehet figyelni, hogy ilyen esetekben a sérelmet szenvedett állampolgárok tüntetéseket szerveznek, mert érzékelhetô, hogy nem individuális, hanem közösségi értelemben vett jogsérelem történt, ezért a jogérvényesítést, a jog kikényszerítését is közjogi eszközökkel, a gyülekezési joggal, tüntetéssel, valamiféle közjogi nyomásgyakorlással, a parlamenthez, a miniszterekhez fordulással próbálják elérni. A gyakorlat egyértelmûen jelzi, hogy vannak olyan jogsérelmek, amelyek esetén az alanyi jogvédelem kevés, alapjogi jogvédelem viszont nincs vagy az nem hatékony. Azokra az esetekre gondolok, amikor akár a médiának mint negyedik hatalmi ágnak, akár a nagy gazdálkodó szervezeteknek mint gazdasági hatalomnak éppúgy kiszolgáltatott lehet az egyes ember, és ezek éppolyan durva jogsértéseket követhetnek el vele szemben, mint a hatóságok. Az állampolgárok jogos elvárása, hogy ezekben az ügyekben is legyen szószólójuk. Az ombudsman új funkciója, hogy úgynevezett emberi jogi szószóló: nem kötelezhet, nem parancsolhat és nem tilthat, de felemelheti a szavát. Ha pedig az ombudsmannak kellô tekintélye és társadalmi súlya van, akkor ennek eredményeként az, akire nézve elítélô véleményt mondott, a jövôben tartózkodni fog a jogsértéstôl vagy akár tömegesen is orvosolja a jogsérelmeket. Ez azt jelenti, hogy Ön szerint újra kellene gondolni az ombudsmani eljárás szervi hatályának szabályozását? Pontosan így van. Visszakanyarodva a jelenlegi, négy biztosból álló struktúránk átalakításához, úgy látom, hogy kellene egy olyan ombudsman, aki valóban egyszemélyes intézményként az egymással összefüggô alapjogok rendszerében gondolkodik, és összhangot teremt, egyensúlyt igyekszik kialakítani az egymással ütközô emberi jogok között. Ugyanakkor egyes szakterületeken, ahol nagy súllyal és tömegesen vetôdnek fel a jogsértések, szakhelyettesek mûködnének, és tevékenységükkel a jó közigazgatást és az ombudsmani gyakorlati normakontrollt biztosítanák. Az általános biztos pedig a szakhelyettesek munkájának tapasztalatait is összegezve és együttmûködés keretében bevonva ôket fontos álláspontokat alakítana ki emberi jogi szószólói minôségében. Akár akkor is, ha az emberi jogi jogsérelmet nem hatóság okozza? Ha bárki követi is el azt. Akár ha egyetlen emberrel szemben nagyon súlyos jogsértést követnek el, akár ha a jogsérelem egyenként enyhe, de több ezer, tízezer vagy százezer embert érint. Ezen majd a parlamentnek kell gondolkodnia, amikor továbbfejleszti a jogállami és azon belül az ombudsmani intézményrendszert is. A szervi hatály kiszélesítésére irányuló törekvés az Ön eddigi gyakorlatában is tetten érhetô. Egy ügyében például kimondta, hogy a munkáltató Magyar Posta Rt. az alkotmányban deklarált emberi méltósághoz való joggal összefüggésben visszásságot okozott, amikor munkavállalóit jogellenesen poligráfos vizsgálatban való részvételre szólította fel. Mindez felveti a kérdést, hogy értelmezhetôk-e az emberi jogok ma- 46 / INTERJÚ FUNDAMENTUM / SZÁM
5 gánjogi jogalanyok között, hivatkozhat-e az egyén emberi jogaira egy magánjogi jogalannyal szemben. Az Ön gyakorlata azt mutatja, hogy igen. Igen, így van. Az említett ügyben különösen érdekes volt, hogy a posta hivatalos válaszában nem fogadta el az ombudsman érvelését, mégis megszüntette a poligráf használatát. A példa azért is nagyon jó, mert azóta felmerült más munkáltató esetében is ugyanennek az eszköznek a használata, és ezekben az esetekben már precedensként lehetett hivatkozni az ombudsmani gyakorlatra. Tegyük fel, hogy az Ön által említett ügyekben a panaszosok nem az országgyûlési biztoshoz fordulnak, hanem bíróság elôtt akarják érvényesíteni alkotmányos jogaikat. Mi lenne a sorsa az ügynek? Nehéz megjósolni. Én bízom abban és egyik fô feladatomnak azt tekintem, hogy az úgynevezett alanyi jogi jogvédelmet és az alkotmányos alapjogi jogvédelmet teljes szinkronba hozzuk, és hogy e két jogvédelem ne egymás rovására vagy egymással ütközve, hanem együttesen érvényesüljön. De nem vagyok meggyôzôdve arról, hogy ez mindig sikerülne. Talán az említett ügyben a polgári bírók túlnyomó része is a munkavállalónak adott volna igazat, a Ptk.-ban biztosított személyiségi jogaira vagy a Munka törvénykönyvében biztosított, a személyiség kötelezô tiszteletben tartásának követelményére hivatkozva, de az ártatlanság vélelmét is fel kellett volna hívnia az alkotmányból. De tudok említeni negatív példát is. Az ORTT elnöke kért állásfoglalást a valóságshow-k szereplôivel kötött szerzôdések tekintetében. Megerôsítést kért, hogy ombudsmani, azaz emberi jogi nézôpontból helyesen gondolkodnak-e, amikor azt mondják, hogy a szerzôdések az emberi méltósághoz való jogot, a jogképességhez és a cselekvôképességhez fûzôdô, legnagyobb fajsúlyú alanyi és alapjogokat is sértik. Hiszen lényegében nem személynek, jogalanynak tekintik a szereplôket, hanem minden jogukról, igényükrôl lemondatják ôket, korlátlan felhasználási lehetôséget biztosítanak bármikor és a világ bármely pontján a maguk számára. Én megerôsítettem, hogy helyes az ORTT gondolkodásának iránya. Az Alkotmánybíróság több határozatában kifejtette, hogy az ember nem válhat jogtárggyá, mindig jogalanynak kell maradnia. Az ember jogképessége, azaz személy mivolta és az ahhoz elválaszthatatlanul kapcsolódó ember mivolta, azaz emberi méltósága szent és sérthetetlen, a legsérthetetlenebb alapjog, még törvénnyel sem lehet korlátozni. Ilyen mértékû lemondás, kiszolgáltatottság, még ha önkéntesnek tûnik is, elfogadhatatlan, az emberi személyiség árucikké változtatását jelenti. Az egyik televíziótársaság azonban megtámadta az ORTT döntését, és egy polgári bíró, mivel konkrét személy konkrét személyiségi jogi jogsérelmet nem panaszolt, az ORTT döntését hatályon kívül helyezte. Mivel pedig az ombudsman állásfoglalása az adott ügyben teljes összhangban volt az ORTT döntésével, tulajdonképpen az ombudsmani állásfoglalást is hatályon kívül helyezte. A polgári bíróság kizárólag a Ptk.-t alkalmazta, mely szerint személyhez fûzôdô jog sérelme esetén az igényt csak személyesen lehet érvényesíteni. Erre a formai, eljárási szabályra, tehát a felperesi perképesség hiányára alapozta döntését, érdemben, tartalmilag nem is foglalkozott vele. A perképesség hiányát megállapítva azonban közvetve, érdemben és tartalmilag a televíziótársaságnak adott igazat. Roppant fontos kérdés, hogy az igazságszolgáltatás mint harmadik hatalmi ág körén belül nincs alapjogi bíráskodás, csak alanyi jogi bíráskodás van, és nincs alapjogi kontroll. A jogalkotó hatalmakkal szemben ott az Alkotmánybíróság, a végrehajtó hatalmi ággal szemben az ombudsman klasszikus hatáskörében, a harmadik hatalmi ágban azonban nincs alapjogi kontroll. Az igazságszolgáltatás egy hagyományos, több évszázados, ha nem évezredes, beszûkültebb szemléletben, két magánfél konfliktusában és két magánérdek összemérésében gondolkodik. Az emberi jogi gondolkodás viszont sokkal szélesebb összefüggésrendszerbe ágyazott gondolkodás, amely absztraktabb, általánosabb értékrend érvényesítésén fáradozik. Ebben az értelemben egészen biztos, hogy nemcsak eseti, precedens jelleggel, hanem ennél nagyobb súllyal, törvényhozási, esetleg alkotmányos szinten is el kell gondolkodni azon, hogy az alapjogvédelem milyen módon intézményesíthetô a harmadik hatalmi ágon, az igazságszolgáltatáson belül. Az ilyenfajta intézményes együttmûködés hiánya volt kimutatható a Legfelsôbb Bíróság és az Alkotmánybíróság, majd a bíróságok és az ombudsmanok közötti vitában a jogegységi határozatok felülvizsgálhatósága, illetôleg egyes ítéletek szóhasználata kérdésében is. Vagyis ha a Legfelsôbb Bíróság jogegységi határozata megmarad az atomizált, kétpólusos belsô viszonyban, és az Alkotmánybíróság úgy látja, hogy nem juttatta kellô súllyal kifejezésre az emberi jogok értékrendjét, akkor tehet-e valamit. A félelemérzet, a presztízs vagy a bírói függetlenség védelme nem volt kellôen meggyôzô ahhoz, hogy teljes egészében elutasítsa ezt az alkotmánybírósági igényt. Az más kérdés, hogy valóban a korlátok és ellensúlyok rendszerének kell-e jellemeznie az új jogállami struktúrát. Ha azt mondjuk, hogy az Alkotmánybíróság nem helyezheti ugyan hatályon kívül, de álláspontja kifejté- FUNDAMENTUM / SZÁM INTERJÚ / 47
6 sével visszaküldheti megfontolásra a jogegységi határozatot a Legfelsôbb Bíróság teljes ülésének, akkor ezt komolyan kell venni. De fordítsuk is meg: ha a Legfelsôbb Bíróság a saját bírói gyakorlatát elemezve úgy ítéli meg, hogy egy alkotmánybírósági határozat rossz vagy netán hézagos, hiányos, akkor a Legfelsôbb Bíróság fejtse ki álláspontját az Alkotmánybíróságnak, és az legyen köteles azt a teljes ülés elé vinni és megvitatni. Analóg megoldáson érdemes gondolkodni a bírósági eljárásokkal vagy döntésekkel szemben az ombudsmanhoz benyújtott panaszok növekvô száma kapcsán is. A jogállami intézmények között intézményes kapcsolatrendszer kiépítése szükséges. Polgári jogász tanárként én igen gyakran hivatkozom a jelentéseimben a bírói gyakorlatra, azaz figyelembe veszem a bírói gyakorlatban kikristályosodott jogelveket, esetjogot. Vagyis azt, hogy egy absztrakt norma, a szövegezett jog hogyan él a valóságban, az állampolgárok adott életviszonyaiban. De arra még nem volt példa, hogy egy polgári bíró érvként hivatkozott volna akár az ítélet indokolási részében egy ombudsmani határozatra vagy állásfoglalásra. Miért nem? A Legfelsôbb Bíróság jogegységi eljárásába be kell vonni a legfôbb ügyészt, de az Alkotmánybíróság képviselôjét vagy az ombudsmant nem. Az alkotmánybírósági törvény szerint az Alkotmánybíróság teljes ülésére meg kell hívni számos közjogi méltóságot, de az ombudsmant nem. Pedig én szinte minden ajánlásomban hivatkozom az Alkotmánybíróság határozataira, az úgynevezett értelmezett alkotmányra. Hiszen az alkotmány egy magas fokon absztrahált, keretjellegû normaszöveg. Azt, hogy mit jelent annak egyegy szava vagy mondata, az Alkotmánybíróság fejti ki. Következésképpen én egyfajta közvetítô intézmény is vagyok: az Alkotmánybíróság által értelmezett alkotmány értékrendjét és szellemét éppúgy közvetítem, mint az egyes esetekben hozott ítéletekbôl absztrahálható szokásjogot vagy bírói esetjogot. De egyik irányban sincs még visszajelzési lehetôségem sem intézményesítve arra az esetre, ha visszásságot tapasztalok. A törvényhozónak az ombudsmantörvény novellizálása során, az alkotmányban, az alkotmánybírósági törvényben, a bíróságokról szóló törvényben intézményes oda-visszacsatolási rendszert, kapcsolatrendszert kell kiépítenie. Már említettem, hogy az ombudsmani hivatalon belül fontos volna az állandó és intézményes együttmûködés, koordináció, hiszen az emberi jogok egységes rendszert alkotnak és az egész jogrendszerre kihatnak. Ugyanezt mondom a jogállami intézmények összességével kapcsolatban is: kapcsolatrendszerüket tovább kell fejleszteni. Bizonyos esetekben ez létezik, például az ombudsman állandó tanácskozási joggal részt vehet bármely országgyûlési bizottság ülésén, de nincs ez így számos más, a végrehajtó hatalmi ág vagy az igazságszolgáltatás körébe esô intézmény esetében. A polgári bíró alapozhatja-e az ítéletét közvetlenül egy alkotmányos szabályra? Errôl az új Ptk. kodifikációja kapcsán komoly vita folyt, végül nagyon hosszú és nagy súlyú elméleti vita után a koncepció azt tartalmazza, hogy nem. A polgári bírónak ugyanis egy ôsi jogelv szerint mindig a ius specialét, az adott életviszonyhoz legközelebb esô, rá vonatkozó törvényi vagy rendeleti szabályt kell alkalmaznia, de az alkalmazott szabálynak meg kell felelnie az alkotmány értékrendjének. Ilyen értelemben a bírónak nincs szüksége arra, hogy közvetlenül az alkotmányt alkalmazza, hiszen az általa alkalmazott törvényi vagy alacsonyabb szintû szabály közvetíti az alkotmányos alapjogokat, ezáltal az alapvetô emberi jogokat, az alapvetô szabadságokat tükrözi. Ez elméletileg helyes, de gyakorlatilag azt jelenti, hogy minden egyes bírónak és minden egyes ügyvédnek, ügyésznek, sôt rendôrnek és helyi jegyzônek is mindig úgy kell olvasnia a konkrét jogszabályt, hogy a fejében eléolvassa az adott törvény alapelveit, azok elé pedig eléolvassa és elégondolja az alkotmányt, annak értékrendjét és szellemét. Az Alkotmánybíróság ezt úgy fogalmazta meg, hogy nemcsak a legszélesebb értelemben vett jogszolgáltatást, jogalkalmazást kell hogy áthassa az alkotmány értékrendje és szelleme, hanem az egész társadalmat. Azaz még az egyes állampolgárok által egymással létesített jogviszonyban is tükrözôdnie kell az alkotmány értékrendjének és szellemének. Nagyon jól tudjuk azonban, hogy ettôl még messze vagyunk. Mert mind a hatósági, mind a bírósági jogalkalmazás szintjén csak azt az egy konkrét szabályt veszik figyelembe, örülnek, hogy megtalálták, de csak a legkiválóbbak olvassák és gondolják elé a többit. Az egyik ügyemben egy nagy biztosítótársaság tizenkétezer Tisza menti vályogház otthonbiztosítási szerzôdését mondta fel, mert úgy ítélte meg, hogy az árvíz közeledtével túl nagy a kockázat. A Ptk.-nak van egy szabálya, mely szerint a biztosítási szerzôdést a biztosítási év végére bármelyik fél felmondhatja. A biztosító csak ezt az egy szabályt alkalmazta, és nem olvasta elé a kötelmi jog általános részének általános elveit, mint például a szerzôdéses együttmûködés elvét, a clausula rebus sic stantibust, a jóhiszemûség és tisztesség követelményét, a bírói szerzôdésmódosítás lehetôségét, nem tett ajánlatot módosításra, és nem olvasta elé az alkotmányban biztosított tulajdonhoz való jog, a tulajdon biztonsága és a jogbiztonság kö- 48 / INTERJÚ FUNDAMENTUM / SZÁM
7 vetelményét. Ráadásul mindez közvetve azt jelentette, hogy tizenkétezer ember biztonság nélkül maradt. Ha a házuk összedôl, akkor az államot terhelô katasztrófa-elhárítási és segélyezési feladattá változik az a normális emberi törekvés, hogy mindenki maga gondoskodjon saját biztonságáról biztosítási szerzôdés kötésével. Sem az egyes embert, sem a társadalom egészét nem kérdezte meg a biztosító, hogy milyen hatással is lesz ez rá. Jó példa ez arra is, hogy az individuális, az alanyi jogvédelem nem mûködik: tizenkétezer, többnyire szegény, kis faluban élô, jogban járatlan ember nem fog tizenkétezer pert indítani. Azonban nem mûködött az alapjogi jogvédelem sem, mert én hiába tettem ajánlást a biztosításfelügyeletnek, az nem fogadta el az álláspontomat. Szerinte ugyanis az okozna jogbizonytalanságot, ha absztrakt normákkal folyton átértelmeznénk a konkrét normákat. Ez az ügy egy állatorvosi ló volt, ahol magánjog és közjog viszonyát is feszegettem: hogyan értelmezendô a tizenkétezer szerzôdés a magánjog területén és az egyes magánjogi viszonyok összességében. Persze tizenkétezer szerzôdés már nem tekinthetô magánjogi jogviszonynak. Egyelôre a tapasztalatom negatív. A polgári bíróság és az alkotmányos alapjogvédelmi szemlélet még nincs szinkronban, és az intézményes kapcsolatok kiépítése és fejlesztése nagy jövô elôtt áll. Mi a helyzet akkor, ha nem létezik az a magánjogi jogszabály, amely közvetítené az érintett alkotmányos alapjogot? Az Alkotmánybíróság egy hulladékgazdálkodásról szóló helyi önkormányzati rendelettel kapcsolatos határozatában mondta ki azt az absztrahálható tételt, hogy mivel az alkotmány inkább közjogi és nincs saját magánjoga, a szolgáltatás és ellenszolgáltatás értékegyensúlya az alkotmányból nem vezethetô le, ezért a magánjog alapvetô elvei az ilyen viszonyokban egyúttal alkotmányos alapelvek is. Ez az alkotmánybírósági tétel roppant fontos és használható volna, hiszen a polgári bíróságok ítélkezési gyakorlatát nagymértékben elôsegítené, ha az általános elveket a konkrét jogszabályszöveg elé olvasnák, nemcsak a magánjog alapelveiként, hanem egyúttal alkotmányos elvekként is. Ilyen alapelv például a tulajdon biztonsága. A biztosításnak az a társadalmi rendeletetése, hogy a legértékesebb vagyontárgyat, a házat a tulajdonos biztonságban tudja. Ha a ház összedôl, kap egy összeget és épít belôle egy újat. Ezt semmisíti meg az a gondolkodás, hogy egy szerzôdést fel lehet mondani úgy, ahogy a biztosító tette. Amit József Attila ír, egész népemet fogom, nem középiskolás fokon tanítani, tulajdonképpen egy ombudsmani funkció, és egyúttal lehet ez ombudsmani ars poetica is. A magánjog professzoraként eddig is nagyon hasznosnak ítéltem, hogy saját szemléletemet, amely a magánjogra szûkített szemlélet volt, ez a gondolkodás kiszélesítette. Ugyanakkor azt is el kell mondanom, hogy a magánjogra jellemzô érdekösszemérés és kiegyensúlyozás termékenyítôleg hat az emberi jogok terén. Nem lehet egyes emberi jogokat úgy gyakorolni, hogy az más emberi jogot megsemmisítsen vagy arra irányuljon. Ez a szükségesség-arányosság tesztje, amelyet az alkotmánybíróság saját találmányaként dolgozott ki. Ez a teszt egy ôsi magánjogi jogelv: két fél alanyi joga, igaza áll szemben, és a bíró az, aki közöttük megosztja ezt az igazságot, az egyiket a szükséges és arányos mértékben korlátozza annak érdekében, hogy a másik igaza, érdeke is érvényesülhessen. Az utóbbi években több, ombudsmani vonásokkal rendelkezô intézmény jött létre, mint például az oktatási jogok biztosa, a betegjogi képviselôk vagy az önkormányzati ombudsman intézménye. Beszámolóiban említi, hogy ezek mûködése az adott területrôl érkezô panaszok számának csökkenését eredményezte. Mi a véleménye errôl a tendenciáról? Ejelenségnek pozitív és negatív oldala is van. Ha ezekkel az intézményekkel a jogvédelem és a jogérvényesítés hatékonyságát kívánják növelni, akkor üdvözlendô. Az állam minden szervének, jogalkalmazójának kötelessége, hogy az alkotmány értékrendjét és szellemét a jogszabályok alkalmazása során érvényesítse. A kormánynak, a végrehajtó hatalomnak ágazatonként kötelezettsége, hogy érvényesítse a jogot, megteremtse a tényleges jogérvényesítéshez szükséges infrastruktúrát, intézményi hátteret az oktatás, az egészségügy vagy a szociális ellátások terén annak érdekében, hogy az egyes állampolgárok ezen intézményrendszeren keresztül alapvetô jogaikat ténylegesen és érdemben gyakorolhassák. Ha az ágazati kvázi ombudsmanok ezt a jogérvényesítô funkciót látják el, akkor ez belevág a végrehajtó hatalmi ág feladatkörébe. Minél jobban látják el a feladatukat, annál kevesebb lesz a konfliktus, és annál kevesebb dolga akad az ombudsmannak. Nagy elônyük továbbá, hogy ott vannak helyben, és azonnal, azaz gyorsan és hatékonyan képesek reagálni a konfliktusokra. Eddig nincs is ezzel semmi probléma. A jelenség ugyanakkor veszélyes, ha ezek az intézmények nem az említett tényleges jogérvényesítési funkciót látják el, hanem helyette kvázi ombudsmani jelleggel mûködnek az adott ágazaton belül, ezzel pedig magukhoz vonják azokat a panaszokat, amelyekben egyébként az országgyûlési biztosnak volna hatásköre. Ha minden egyes minisztérium kinevez egy saját ombudsmant, FUNDAMENTUM / SZÁM INTERJÚ / 49

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság


text:
Alkotmánybíróság | Az Alkotmánybíróság 2012. május 22-i...
Az Alkotmánybíróság 2012. május 22-i teljes ülése
– A hatalom kizárólagos birtoklására irányuló és azt megvalósító kormányzati tevékenység alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2532/2012.)
– A polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény 260. § (1) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló valamint a Fővárosi Ítélőtábla 15.Fpkf.44.640/2008/9. végzésének és a Fővárosi Bíróság 17.Fpkh.01-06-000034/19. végzésének megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/887/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú melléklete alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2530/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú melléklete alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2547/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú melléklete alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2548/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú melléklete alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2560/2012.)
– Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V. 14.) FVM rendelet 31. § (12) bekezdése és 33. § (4) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/976/2012.)
– A Fővárosi Bíróság 9.K.33.275/2010/4. számú ítéletével kapcsolatosan benyújtott, a családok támogatásáról szóló 1998. évi LXXXIV. törvény egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/977/2012.)
– A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 20. § (2) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2656/2012.)
– A magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvény 24. § (10)-(11) bekezdése és 123. § (6) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2658/2012.)
– A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet 5. § (7) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2619/2012.)
– Az 1/1999. BJE jogegységi határozat alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2571/2012.)
– A villamos energiáról szóló 2007. évi LXXXVI. törvény 171. § (5f) bekezdése alaptörvény-ellenességének vizsgálatára irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2272/2012.)
– A magyar állami ösztöndíjas és magyar állami részösztöndíjas hallgatókkal kötendő hallgatói szerződésekről szóló 2/2012. (I. 20.) Korm. rendelet alaptörvény-ellenességének vizsgálata (II/2655/2012.)
– A sztrájkról szóló 1989. évi VII. törvény egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének vizsgálata (II/355/2012.)
– A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 94. § (2) bekezdés b) pontjának alkalmazásáról szóló 177/2009. (XII. 28.) FVM rendelet 1. § d) pontja alaptörvény-ellenességének vizsgálata (III/501/2012.)
– A felsőoktatásról szóló 2005. évi CXXXIX. törvény [a továbbiakban: Ftv.] 86. § (1) bekezdés d) pontja, 86. § (3)-(5) bekezdései, 91. § (3) bekezdése, valamint 100. § b) pontja alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/102/2012.)
– A közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény 12. § (3) bekezdés 2. és 3. mondata, (4)-(5) bekezdései, valamint a reklámtáblák, reklámhordozók és egyéb reklám célú berendezések közutak melletti elhelyezésének részletes szabályairól szóló 224/2011. (X. 21.) Korm. rendelet 3. § (2) bekezdése és 5. §-a alkotmányellenességének megállapítására és visszamenőleges hatályú megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2495/2012.)
– A szerzői jogról szóló 1999. évi LXXVI. törvény 21. § (6) bekezdése, valamint a 35. § (1) bekezdésének harmadik mondata alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2715/2012.)
– Az európai közösségi jelentőségű természetvédelmi rendeltetésű területekről szóló 275/2004. (X. 8.) Korm. rendelet és az európai közösségi jelentőségű természetvédelmi rendeltetésű területekkel érintett földrészletek jegyzékéről közzétett miniszteri közlemény alaptörvény-ellenességének megállapítására irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2657/2012.)
– A közúti közlekedésről szóló 1988. évi I. törvény 18/B. § ba) pontja alaptörvény-ellenességének megállapításárára irányuló alkotmányjogi panasz befogadásának vizsgálata (IV/2320/2012.)
– Az Országos Választási Bizottság 9/2012. (I.16.) OVB határozata ellen emelt kifogás vizsgálata (VI/2242/2012.)
Az Alkotmánybíróság a 2012. május 22-i teljes ülésén megtárgyalta a napirendjén szereplő előterjesztéseket. A testület az alábbi döntéseket hozta:
– Az Országos Választási Bizottság 9/2012. (I.16.) OVB határozata felülvizsgálatáról (VI/2242/2012.)
Az Alkotmánybíróság megsemmisítette az Országos Választási Bizottság 9/2012. (I. 16.) OVB határozatát és a bizottságot új eljárásra utasította. Az OVB a 98/2011. (VI. 24.) OVB határozatával először megtagadta az országos népszavazás kezdeményezésére irányuló az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését, amelyen a következő kérdés szerepelt: „Egyetért-e Ön azzal, hogy a jogszerűen megszerzett nyugdíjjogosultságot az Országgyűlés ne vonja el?” Kifogás alapján az Alkotmánybíróság a 114/2011. (XII. 2.) AB határozatában az OVB határozatát megsemmisítette és a bizottságot új eljárásra utasította, amely 9/2012. (I. 16.) OVB határozatával hitelesítette az aláírásgyűjtő ív mintapéldányát. Az Alkotmánybíróság jelen határozatában megállapította: az aláírásgyűjtő ív mintapéldányának benyújtása után hatályba lépett a korhatár előtti ellátásról és a szolgálati járandóságról szóló 2011. évi CLXVII. törvény, amelynek 3. § (1) bekezdése kimondja, hogy korhatár előtti nyugdíj 2011. december 31-ét követő kezdő naptól nem állapítható meg. Az Alkotmánybíróság megítélése szerint a törvény elfogadásával alapvetően megváltozott az a jogszabályi háttér, amelyhez igazítottan a népszavazási kezdeményezést megfogalmazták, ezért a kérdés a kifogás elbírálásának időpontjában értelmezhetetlenné vált.
– Az Országos Választási Bizottság 185/2011. (XI.15.) OVB határozata felülvizsgálatáról (VI/1567/2012.)
Az Alkotmánybíróság helybenhagyta az Országos Választási Bizottság 185/2011. (XI. 15.) OVB határozatát, amelyben megtagadta az országos népszavazásra és népi kezdeményezésre irányuló 162 darab aláírásgyűjtő ív mintapéldányának hitelesítését, mert a beadványozó több tekintetben is megsértette a jóhiszemű és rendeltetésszerű joggyakorlás alapelvét. Az Alkotmánybíróság – az OVB határozatában foglalt indokolással egyetértve – a kifogásokat nem találta megalapozottnak.
– A hatalom kizárólagos birtoklására irányuló és azt megvalósító kormányzati tevékenységről (IV/2532/2012.)
– A közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 94. § (2) bekezdés b) pontjának alkalmazásáról szóló 177/2009. (XII. 28.) FVM rendelet 1. § d) pontjáról (III/501/2012.)
Az Alkotmánybíróság elutasította a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény 94. § (2) bekezdés b) pontjának alkalmazásáról szóló 177/2009. (XII. 28.) FVM rendelet 1. § d) pontja alaptörvény-ellenességének megállapítására és a Zalaegerszegi Törvényszék előtt 9.K.20.491/2011. szám alatt folyamatban lévő ügyben való alkalmazásának kizárására irányuló indítványt. Az Alkotmánybíróság megállapította: a 12/2011. (III. 23.) AB határozat ex nunc hatállyal semmisítette meg az FVMr. 1. § d) pontját. A határozat konkrét ügyben vagy ügyekben nem rendelt el semmilyen alkalmazási tilalmat; bírói kezdeményezésről vagy alkotmányjogi panaszról nem kellett dönteni. Ezért a hasonló ténybeli alapból származó, azonos jog alapján keletkezett jogviszonyok akkor nyerhetnek el hasonló elbírálást a bíróság előtt, ha az Alkotmánybíróság a jelen esetben sem mondja ki az FVMr. 1. § d) pontja alkalmazhatatlanságát.
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú mellékletéről (IV/2530/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú melléklete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadását, mert az olyan alkotmányjogi kérdéseket vet fel, amelyeket az Alkotmánybíróság egy korábbi döntésében [az 1146/D/2001. AB határozatban (ABH 2009, 1525-1547.)] már elbírált és az indítványt elutasította.
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú mellékletéről (IV/2547/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú mellékletéről (IV/2548/2012.)
– A földgázpiaci egyetemes szolgáltatáshoz kapcsolódó árszabások megállapításáról szóló 28/2009. (VI. 25.) KHEM rendelet 2. számú mellékletéről (IV/2560/2012.)
– Az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V. 14.) FVM rendelet 31. § (12) bekezdéséről (IV/976/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a Fővárosi Bíróság 11.K33.636/2010/9. számú ítéletével összefüggésben előterjesztett, az Európai Mezőgazdasági Vidékfejlesztési Alapból nyújtott agrár-környezetgazdálkodási támogatások igénybevételének részletes feltételeiről szóló 61/2009. (V. 14.) FVM rendelet 31. § (12) bekezdése és 33. § (4) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panasz befogadását. Az Alkotmánybíróság szerint nem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés, hogy a jogalkotó csupán az FVM rendelet által felsorolt három szaktanácsadói típus valamelyikébe tartozó személyt ismeri el a pályázókat segítő lehetséges szakértőként, illetve, hogy bizonyos esetekben a pályázati anyagok hiánypótlására vonatkozó lehetőség kizárt.
– A Fővárosi Bíróság 9.K.33.275/2010/4. számú ítéletével kapcsolatosan benyújtott, a családok támogatásáról szóló 1998. évi LXXXIV. törvény egyes rendelkezéseiről (IV/977/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a Fővárosi Bíróság 9.K.33.275/2010/4. számú ítéletével kapcsolatosan benyújtott, a családok támogatásáról szóló 1998. évi LXXXIV. törvény 8. § (1) bekezdésének 2002. november 7. napjáig hatályos szövege, 7. § (1) bekezdés ac) pontjának és (2) bekezdésének 2005. január 1-jétől 2010. augusztus 29-ig hatályos szövege, valamint 7. § (2) bekezdésének a 2002. november 8-tól 2004. december 31-éig hatályos szövege, továbbá 37. § (1) bekezdésének „legfeljebb két hónapra, az igénybejelentés napját megelőző második hónap első napjától” szövegrésze alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt, mert az érdemi elbírálásra nem alkalmas.
– A társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 20. § (2) bekezdéséről (IV/2656/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a társadalombiztosítási nyugellátásról szóló 1997. évi LXXXI. törvény 20. § (2) bekezdése alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt, mert az indítványozó jogsérelme nem következett be.
– A magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvény 24. § (10)-(11) bekezdése és 123. § (6) bekezdéséről (IV/2658/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a magánnyugdíjról és a magánnyugdíjpénztárakról szóló 1997. évi LXXXII. törvény 24. § (10)-(11) bekezdése, 119. § (3) bekezdése és 123. § (6) bekezdése alaptörvény-ellenességének vizsgálatára és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszokat, mert azok nem jogosulttól származnak.
– A lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet 5. § (7) bekezdéséről (IV/2619/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította a lakáscélú állami támogatásokról szóló 12/2001. (I. 31.) Korm. rendelet 5. § (7) bekezdése alaptörvény-ellenességének vizsgálatára és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt, mert az valójában nem a jogszabály megsemmisítésére vagy alkalmazásának tilalmára irányul.
– Az 1/1999. BJE jogegységi határozatról (IV/2571/2012.)
Az Alkotmánybíróság visszautasította az 1/1999. Büntető jogegységi határozat Alaptörvénnyel való összhangjának vizsgálatára irányuló alkotmányjogi panasz befogadását, mert nem állapítható meg, hogy a jogegységi határozat közvetlenül, bírói döntés nélkül okozhatta volna az indítványozó által állított jogsérelmet. A végzéshez Lévay Miklós alkotmánybíró különvéleményt csatolt.

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai fizetési meghagyásos eljárás – 1896/2006/EK rendelet – 17. és 20. cikk – A kötelezettnek az európai fizetési meghagyással szembeni ellentmondása folytán perré alakult eljárás lefolytatására illetékes bíróság kijelölése érdekében eljáró bíróság kötelezettségei – Az európai fizetési meghagyás származási tagállama bíróságának joghatósága – 44/2001/EK rendelet – Légi járatok késése miatti, a 261/2004/EK rendelet szerinti kártalanításhoz való jogra alapított igény”
Összefoglaló – A Bíróság ítélete (második tanács), 2016. március 10.
1. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok – A nemzeti bíróság hatásköre – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés szükségessége és a feltett kérdések relevanciája – A nemzeti bíróság általi értékelés
2. Közlekedés – Légi közlekedés – A 261/2004 rendelet – Az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség – A járat jelentős késése – A joghatóság megállapítása – A 44/2001 rendelet alkalmazhatósága – A nemzetközi légi fuvarozásra vonatkozó egyes jogszabályok egységesítéséről szóló egyezmény alkalmazhatatlansága
(261/2004 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 5–7. cikk; 44/2001 tanácsi rendelet; 1999. évi Montreáli Egyezmény 19. cikk)
3. Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai fizetési meghagyásos eljárás – A 1896/2006 rendelet – Az európai fizetési meghagyással szembeni ellentmondás, amely nem tartalmazza a származási tagállam joghatóságának vitatását – Joghatások – Az alperesnek a 44/2001 rendelet 24. cikke értelmében vett megjelenése – Hiány – Érdemi jogalapokat tartalmazó ellentmondás – Hatás hiánya
(1896/2006 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 17. cikk, (1) bekezdés; 44/2001 tanácsi rendelet, 24. cikk)
4. Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai fizetési meghagyásos eljárás – A 1896/2006 rendelet – A kötelezettnek az európai fizetési meghagyással szembeni ellentmondása folytán perré alakult, az e meghagyás tárgyát képező követeléssel kapcsolatos eljárás lefolytatására illetékes bíróság kijelölése érdekében eljáró bíróság kötelezettségei – Az e rendelet által kifejezetten nem szabályozott eljárási kérdés – A meghagyás származási tagállama nemzeti jogának alkalmazandósága
(1896/2006 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 17. cikk, (1) bekezdés és 26. cikk)
5. Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai fizetési meghagyásos eljárás – A 1896/2006 rendelet – A kötelezettnek az európai fizetési meghagyással szembeni ellentmondása folytán perré alakult, az e meghagyás tárgyát képező követeléssel kapcsolatos eljárás lefolytatására illetékes bíróság kijelölése – A 44/2001 rendelet alkalmazhatósága – A hatékony érvényesülés és a védelemhez való jog tiszteletben tartása
(1896/2006 európai parlamenti és tanácsi rendelet; 44/2001 tanácsi rendelet)
6. Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Európai fizetési meghagyásos eljárás – A 1896/2006 rendelet – A kötelezettnek az európai fizetési meghagyással szembeni ellentmondása folytán perré alakult, az e meghagyás tárgyát képező követeléssel kapcsolatos eljárás lefolytatására illetékes bíróság kijelölése érdekében eljáró bíróság – A meghagyás származási tagállama bíróságai joghatóságának fennállása vagy annak hiánya az ilyen kijelölés következtében – Következmények
(vö. 40., 41. pont)
2. A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról szóló 261/2004 rendelet 5–7. cikkére alapított, járatkésés következtében az utas átalány‑ és egységesített kártérítéshez való jog független a nemzetközi légi fuvarozásra vonatkozó egyes jogszabályok egységesítéséről szóló Montreali Egyezmény 19. cikkének keretében biztosított kártérítéstől. Így, mivel az említett rendelet és a Montreali Egyezmény rendelkezéseire alapított jogok különböző szabályozás keretébe tartoznak, az ezen Egyezményben foglalt joghatósági szabályok nem alkalmazhatók a kizárólag a 261/2004 rendelet alapján előterjesztett kérelmekre, mivel ez utóbbiakat a a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001 rendeletre tekintettel kell vizsgálni.
(vö. 45., 46. pont)
4. Az európai uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, amikor valamely bíróság az európai fizetési meghagyás származási tagállama illetékes bíróságának kijelölésére irányuló eljárásban jár el, és azt vizsgálja, hogy ilyen körülmények között e tagállam bíróságai rendelkeznek‑e joghatósággal az ilyen, a kötelezett által az előírt határidőben ellentmondással megtámadott fizetési meghagyás alapját képező igénnyel kapcsolatos per lefolytatására, az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006 rendelet nem szabályozza e bíróság jogait és kötelezettségeit, és ezen eljárási kérdésekre e rendelet 26. cikke értelmében továbbra is az említett tagállam nemzeti joga alkalmazandó.
Ugyanis, mivel az 1896/2006 rendelet szerkezetéből kitűnik, hogy annak nem célja a tagállami eljárásjogok összehangolása, és figyelemmel e rendelet 17. cikke (1) bekezdésének korlátozott hatályára, e rendelkezést – annyiban, amennyiben a kötelezett ellentmondása esetén az eljárásnak a polgári peres eljárásra vonatkozó szabályokkal összhangban való automatikus folytatását írja elő – úgy kell értelmezni, hogy nem határoz meg az eljárást lefolytató bíróságok jellegére vagy az ilyen bíróság által alkalmazandó szabályokra vonatkozó sajátos követelményt.
(vö. 48., 54., 56., 73. pont és a rendelkező rész)
5. Az európai uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, amikor valamely bíróság az európai fizetési meghagyás származási tagállama illetékes bíróságának kijelölésére irányuló eljárásban jár el, és azt vizsgálja, hogy ilyen körülmények között e tagállam bíróságai rendelkeznek‑e joghatósággal az ilyen, a kötelezett által az előírt határidőben ellentmondással megtámadott fizetési meghagyás alapját képező igénnyel kapcsolatos per lefolytatására, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001 rendelet megköveteli, hogy az európai fizetési meghagyás származási tagállama bíróságai joghatóságának kérdését olyan eljárási szabályok alapján bírálják el, amelyek lehetővé teszik e rendelet rendelkezései hatékony érvényesülésének és a védelemhez való jognak a biztosítását, akár a kérdést előterjesztő bíróság, akár az általa a követelés elbírálására a polgári peres eljárás szerint hatáskörrel és illetékességgel rendelkezőként kijelölt bíróság határoz e kérdésről.
E tekintetben a nemzeti bíróság által lefolytatott eljárásra alkalmazandó nemzeti szabályoknak ugyanis lehetővé kell tenniük e bíróság számára a joghatóság kérdésének a 44/2001 rendeletben foglalt szabályok alapján való vizsgálatát, figyelembe véve mindazon információt, amelyre e célból szüksége van. Ha ez nem lenne lehetséges, e bíróság akár értelmezheti akként az eljárási szabályokat, hogy azok lehetővé tegyék számára az említett követelményeknek való megfelelést, akár kijelölhet illetékes bíróságként valamely követelés érdemi elbírálására a polgári peres eljárás szerint hatáskörrel rendelkező bíróságot, amelynek így adott esetben határoznia kell a saját joghatóságáról, az említett 44/2001 rendeletben foglalt szempontokra tekintettel.
(vö. 48., 62–64., 73. pont és a rendelkező rész)
6. Az európai uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy olyan körülmények között, amikor valamely bíróság az európai fizetési meghagyás származási tagállama illetékes bíróságának kijelölésére irányuló eljárásban jár el, és azt vizsgálja, hogy ilyen körülmények között e tagállam bíróságai rendelkeznek‑e joghatósággal az ilyen, a kötelezett által az előírt határidőben ellentmondással megtámadott fizetési meghagyás alapját képező igénnyel kapcsolatos per lefolytatására, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, abban az esetben, ha az ilyen bíróság az európai fizetési meghagyás származási tagállama bíróságainak joghatóságáról határoz, és a 44/2001 rendeletben foglalt szempontokra tekintettel megállapítja az ilyen joghatóság fennállását, ez utóbbi rendelet és az európai fizetési meghagyásos eljárás létrehozásáról szóló 1896/2006 rendelet arra kötelezik e bíróságot, hogy a nemzeti jogot úgy értelmezze, hogy az lehetetővé tegye számára az ezen eljárás lefolytatására hatáskörrel és illetékességgel rendelkező bíróság meghatározását vagy kijelölését.
Ezzel szemben abban az esetben, amikor az ilyen bíróság az ilyen joghatóság hiányát állapítja meg, nem köteles hivatalból, az 1896/2006 rendelet 20. cikkével való analógia útján felülvizsgálni e fizetési meghagyást. Ugyanis, mivel az ilyen eljárásjogi helyzetet nem az 1896/2006 rendelet rendelkezései, hanem a nemzeti jog szabályozza, e rendelet rendelkezései, beleértve a 20. cikkét is, még analógia útján sem alkalmazhatók e helyzetre. Ezenfelül az 1896/2006 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése értelmében a kötelezett által az előírt határidőben ellentmondással megtámadott európai fizetési meghagyás nem végrehajtható. Következésképpen az ilyen bíróság az európai fizetési meghagyás származási tagállama bíróságai 44/2001 rendelet szerinti joghatóságának hiánya esetén az ilyen helyzetre a nemzeti eljárásjogban előírt következményeket állapíthatja meg.
(vö. 48., 66., 67., 69–73. pont és a rendelkező rész)

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Bizonyításfelvétel - Hollandia
A holland eljárásjog az „aki valamilyen tényt állít, annak kell azt bizonyítania” elvén alapul. Ez azt jelenti, hogy a jogi célokból tényekre vagy jogokra hivatkozó személy viseli e tények vagy jogok bizonyításának terhét. Egyes esetekben azonban a bizonyítási teher különös jogszabályok vagy az észszerűség és tisztesség elve szerint eltérően alakul.
A polgári perrendtartás (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering) 149–207. cikkében szereplő, bizonyítékokra vonatkozó törvényi szabályozást kell alkalmazni az idézéssel kapcsolatos eljárásokban és a petíciós eljárásokban, kivéve, ha az ügy jellege ezt nem teszi lehetővé. E szabályok nem kötelezőek az ideiglenes intézkedés iránti eljárásokban, és a bizonyítás általános szabályai nem automatikusan alkalmazandók a választottbírósági eljárásokban sem. A választottbírósági eljárásokban azonban a felek megegyezhetnek e szabályok alkalmazásában.
Az egyik fél által állított, az ellenérdekű fél által nem (kellően) megcáfolt tényeket a bíróságnak bizonyítottként kell kezelnie. Ez alól léteznek azonban kivételek, azok a helyzetek, amelyekben ennek elfogadása olyan jogkövetkezményekkel járna, amelyek nem állnak a felek rendelkezésére. Ez esetben a bíróság bizonyítékot követelhet.
Nincs szükség az olyan tények vagy körülmények bizonyítására, amelyek köztudomásúak, vagy amelyek az általános tapasztalatokra vonatkozó szabályok részét képezik. Ezeket a bíróság attól függetlenül figyelembe veheti, hogy azokra a felek hivatkoznak-e. A „köztudomású tények vagy körülmények” olyan tények vagy körülmények, amelyeket bármely átlagember ismer vagy ismerhet. Az „általános tapasztalatokra vonatkozó szabályok” olyan hétköznapi kapcsolatok, amelyeket mindenki ismer. Emellett nincs szükség azon tények bizonyítására sem, amelyeket a bíróság az eljárás során ismer meg – ezek az úgynevezett eljárási tények.
Jogszabály vélelmeket határozhat meg. Egyes tények vagy körülmények annyira valószínűnek minősülnek, hogy az arra hivatkozó fél nem köteles azok tekintetében (további) bizonyítékokkal szolgálni. A bíróság emellett az általános tapasztalatokra vonatkozó szabályokat is igénybe veheti ahhoz, hogy az előtte hivatkozott biztos tények alapján vélelmeket állítson fel. Ebben az esetben az ellenérdekű félnek nincs lehetősége a vélelem megdöntésére. Számos különös szabályozás alá eső ügy létezik. Ezekre néhány példa: a közúti közlekedési jogszabályok szerint az a járművezető, aki elüt egy kerékpárost vagy egy gyalogost, köteles a károkért kártérítést fizetni, kivéve, ha bizonyítani tudja, hogy a baleset elháríthatatlan külső okból következett be. Egy másik példa az az eset, amelyben a munkavállaló követel kártérítést, ha megállapítást nyer, hogy a kárt a munkavégzés során szenvedte el. Ebben az esetben a munkáltató köteles a kárt megtéríteni, kivéve, ha bizonyítani tudja, hogy a megkövetelt gondosság terén nem álltak fenn hiányosságok, vagy a kárt a munkavállaló szándékos cselekedete vagy tudatos gondatlansága okozta.
A bíróság – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – szabadon értékelheti a rendelkezésére álló bizonyítékokat. Ezen eltérő rendelkezés a bizonyítékok meggyőző súlyú bizonyító erejével kapcsolatos szabályokat érinti. Meggyőző bizonyítékok esetén a bíróság köteles bizonyos formájú bizonyítékokat valósnak elfogadni, vagy legalább figyelembe venni azok értékét. Ez esetben is lehetséges azonban azok cáfolata.
A bíróság a határozatát kizárólag olyan tényekre alapozhatja, amelyek kellő mértékben megfelelnek a bizonyítási szabályoknak.
Egyes esetekben (könyvvizsgálat, tanúvallomás) a felek valamelyikének indítványára a bíróság a másik félre hárítja a bizonyítási kötelezettséggel. A bíróság ezt hivatalból, saját kezdeményezésre is megteheti.
Ehhez hasonlóan a bíróság a felek valamelyikének indítványára vagy hivatalból elrendelheti szakértői jelentés készítését, illetve valamely helyszín megtekintését vagy megvizsgálását. A szakértőt a bíróság jelöli ki, a szakértő a bíróság számára készíti el jelentését, és a bíróság az, amely lefolytatja a helyszíni vizsgálatokat. A felek kötelesek segítséget nyújtani a szakértői jelentés elkészítéséhez.
A felek mind a szakértői jelentések, mind a helyszíni vizsgálatok esetében jogosultak álláspontjaik ismertetésére és indítványok előterjesztésére.
Az a fél, akit a bíróság feljogosít bizonyíték bemutatására, vagy akinek a bizonyítási terhet viselnie kell, köteles az állított tényekre és/vagy körülményekre vonatkozó bizonyítékok szolgáltatására. Az ellenérdekű fél – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – mindig nyújthat be ellenbizonyítékot.
A bíróság nem fogadja el a bizonyítékot, ha az az ügyben nem releváns, nem kellően részletes (túl általános), határidőn túl kerül benyújtásra (megkésett) vagy jelentéktelen. A benyújtott bizonyítékot nem lehet annak feltételezett eredménye alapján figyelmen kívül hagyni.
Hollandiában a szabad bizonyítás elve érvényesül, vagyis főszabály szerint bizonyítékot – jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – bármilyen megfelelő formában be lehet nyújtani. A jogszabály meghatározza a bizonyítékok egyes formáit (nem kimerítő jellegű lista):
közjegyzői okiratok és ítéletek;
könyvvizsgálat, nyilvántartások és dokumentumok vizsgálata;
tanúvallomások;
szakértők hivatalos vagy szóbeli jelentései; valamint
helyszíni vizsgálatok és helyszínek felkeresése.
A tanúvallomást a jogszabályban meghatározott esetekben lehet elfogadni, és azt a felek valamelyikének indítványára vagy hivatalból rendelheti el a bíróság. A felek szintén tehetnek vallomást tanúként (lásd a lenti 3. pontot). Amennyiben vallomástételre kerül sor, a felek szólítják a tanúkat.
A bizonyíték bemutatása tanúvallomás formájában történik. Annak felvételére szóbeli vallomásként, a bíróság ülésén kerül sor. A tanúvallomás kizárólag akkor fogadható el bizonyítékként, ha olyan tényekre vonatkozik, amelyekről a tanú személyes ismeretekkel rendelkezik. A tanúvallomás bemutatását kérelmező fél számára akkor teszik ezt lehetővé, ha a bizonyítandó tények ellentmondásosak, és ez segítheti az ügy eldöntését.
A szakértők a felek valamelyikének indítványára vagy a bíróság saját kezdeményezésére nyújthatnak be írásbeli vagy szóbeli jelentéseket (a polgári perrendtartás 194. cikke). Írásbeli jelentés esetén a bíróság határidőt szab annak benyújtására. Szóbeli jelentés esetén a szakértő a tárgyalásra kitűzött napon adja elő a bizonyítékot.
Különbséget kell tenni a meggyőző és a nem meggyőző bizonyítékok között. Meggyőző bizonyíték esetében a bíróság köteles valósnak elismerni a bizonyíték tartalmát vagy elismerni az adott bizonyíték jogszabályban meghatározott bizonyító erejét. Jogszabály eltérő rendelkezése hiányában a meggyőző bizonyítékkal szemben is lehetőség van ellenbizonyításra. Meggyőző bizonyítékok például a hiteles közjegyzői okiratok és a büntetőbíróságok által hozott ítéletek. A bíróság szabadon állapíthatja meg a nem meggyőző bizonyítékok bizonyító erejét.
Egyes esetekben meghatározott dokumentumok teljes bizonyító erejű bizonyítéknak minősülnek. Bizonyos esetekben a dokumentumok elengedhetetlenek egyes jogok létrejöttéhez. Erre példa a házassági szerződés vagy a végrendelet. A közjegyző által készített házassági szerződés vagy végrendelet fennállását közjegyzői okirat benyújtásával lehet bizonyítani. Pótvégrendelet is szolgálhat bizonyítékként. A pótvégrendelet olyan kézzel írott, keltezett és aláírt dokumentum, amely az örökhagyó végakaratát tartalmazza. E végakarat vonatkozhat többek között ruházat, személyes tárgyak, ékszerek, konkrét háztartási tárgyak és meghatározott könyvek örökül hagyására (a polgári törvénykönyv [Burgerlijk Wetboek] 97. cikke). A pótvégrendeletet nem kell közjegyzői okirattal hitelesíteni.
Főszabály szerint bárki, akit jogszabály vallomás megtételére szólít fel, köteles azt megtenni. A kötelezettség a tárgyaláson való megjelenésre és a bíróság előtt a megkövetelt nyilatkozatok igazsághoz hű megtételére irányul.
Bizonyos esetekben lehetőség van a vallomástételi kötelezettség alóli mentesülésre.
A vallomástétel alól elsősorban a felek közeli hozzátartozói mentesülhetnek. Ezek közé tartoznak a felek (volt) házastársai vagy (volt) bejegyzett élettársai, a felek vér szerinti vagy házassággal szerzett rokonai vagy e személyek házastársa vagy bejegyzett élettársa a második ágig – szülők, gyermekek, nagyszülők, unokák, valamint testvérek.
A tanúk emellett akkor is hivatkozhatnak a mentesülésre, ha a konkrét kérdés megválaszolásával a tanú saját magával, vérrokonával vagy házassággal szerzett rokonával felmenői vagy leszármazói ágon, illetve oldalági rokonával második vagy harmadik ágig, e személy (volt) házastársával vagy (volt) bejegyzett élettársával szembeni büntetőeljárás megindítását kockáztatná (a polgári perrendtartás 165. cikkének (3) bekezdése).
Emellett szakmai alapon is lehetőség van mentesülésre. Ez azokat a személyeket illeti meg, akik hivatásuk, foglalkozásuk vagy egyéb státuszuk (papok, orvosok, ügyvédek és közjegyzők) folytán fennálló megkülönböztetett kapcsolataik miatt kötelesek titoktartásra.
Amennyiben a tanút tértivevényes levélben megidézik a tárgyalásra, és azon nem jelenik meg, a bíróság az érintett fél kérelmére kitűzhet egy időpontot, amelyre a tanút meg kell idézni (bírósági végrehajtó által végzett szolgáltatás). Amennyiben a tanú ekkor sem jelenik meg, a bíróság elrendelheti, hogy őt a rendőrség vezesse a bíróság elé. Amennyiben a tanú megjelenik, de megtagadja a vallomástételt, az érintett fél kérheti a bíróságtól, hogy a tanút a bíróság megsértése miatt tartóztassák le. A kérelmező félnek kell ezt követően megfizetnie az előzetes letartóztatás költségeit. A bíróság csak akkor rendeli el a letartóztatást, ha úgy véli, hogy az az igazság felderítésére tekintettel indokolt.
Alapvetően minden személy köteles vallomást tenni, kivéve azokat, akik mentesülésre jogosultak (lásd a 2.9. kérdésre adott választ).
A tanúkat a bíróság hallgatja meg és kérdezi ki. A bíróság a tanúkat az azonos tárgyalásra beidézett, vallomást még nem tett többi tanú jelenléte nélkül hallgatja meg, kivéve a felek tanúskodása esetén. A felek és ügyvédeik szintén tehetnek fel kérdéseket a tanúknak. A bíróság hivatalból vagy a felek valamelyikének indítványára szembesítheti a tanúkat egymással vagy a felekkel. A tanú vallomástételét követően a bíróság tehet fel kérdéseket a feleknek és a felek egymástól is kérdezhetnek.
A holland bizonyítási szabályok nem tartalmaznak különös rendelkezéseket a videokonferenciára vonatkozóan. A holland jog nem zárja ki ezt az eljárást, és nem merülnek fel különös nehézségek a videokonferencia lefolytatása során. Erről a bíróság dönt.
A jogellenes bizonyítékokat jogellenesen megszerzett és jogellenesen felhasznált bizonyítékokra lehet felosztani. Amennyiben a bizonyítékot jogellenesen szerezték, ez nem jelenti azt, hogy annak felhasználása is minden esetben jogellenes. Minden esetben a bíróság jogosult annak eldöntésére, hogy a bizonyítékot jogellenesnek kell-e tekinteni.
Lehetséges az ügyben a felek meghallgatása, de az általuk tett nyilatkozatok nem minősülnek a tanúként meghallgatott fél mellett szóló bizonyítéknak, kivéve, ha a vallomástétel célja egyéb, nem teljes körű bizonyítékok pontosítása (a polgári perrendtartás 164. cikkének (2) bekezdése).

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság