text:
Szendrői Miklós: A Méhely-Bleyer-pör – ekonyv.org
Kezdőlap / Cikk / Szendrői Miklós: A Méhely-Bleyer-pör
Szendrői Miklós: A Méhely-Bleyer-pör
Az elvesztett háború után bekövetkezett fejetlenség zavaros napjaiban gomba módra ütötték fel fejüket a politikai és közélet hirtelen támadt nagyságai. Máról-holnapra „apostolok” és „próféták”, vagy legalább is néptribúnok termettek, akiknek neve tegnap még jótékony homályban szendergett, de ma már vakító fénnyel tündökölt a szerencsétlen magyar fórumon. Jó illatú parkett-táncosok és hintáslegények, bodros fejű sakterfiúk és más kalandorok marcona hadfiakká vedlettek át, a sok mindenféle „tanács“ szakértői és biztosai, pedig élet s halál urai lettek és egy-egy teherautó sofőrje legalább is Prinz Eugénnek képzelte magát.
Ebben a fülledt atmoszférában vetődött fel a Bleyer Jakab neve is, aki a „der-die-das“ csöndes birodalmából kilépve Deus ex machina módjára jelenik meg a Hazai Németek Néptanácsának elnöki székében.
Hogy hogyan csinálta, azt csak a beavatottak mondhatnák meg, mi, távolállók, csak sejthetjük azokból a kissé gyöngédtelen szavakból, melyeket az ő akkori elnöktársa, Fröhlich Károly, a Szabadság 1933. évi jún. 18-iki számában ekként zsongott a fülébe:
„Bleyer Jakab országgyűlési képviselőhöz, mint a Hazai Németek Néptanácsában volt elnöktársamhoz a múlt héten e lapban nyílt levelet intéztem, amelyben eszébe juttattam és saját írásaival bebizonyítottam, hogy az 1918-as októberi forradalom idejében egyetemi karrierje érdekében nagyon is felkínálkozott a forradalomnak. Bebizonyítottam, hogy Bleyer Jakab úrnál konjunktúrásabb politikus a magyarországi németségben még nem szerepelt és azt is, hogy minden szavával, amit ma beszél és ír, szembekerül egykori elveivel.”
Hogy ez a képmás betű szerint hű-e, az a mi esetünkben kevésbé fontos, mert bennünket inkább az érdekel, hogy az elnök úr, aki mellesleg egy magyar egyetem tanára is volt, csakhamar a hazai németség kikiáltott vezére s egy „néptörvénnyel” megalkotott miniszteri széknek boldog birtokosa lett.
Kétségkívül sok súlyos harcba és még több ügyeskedésbe kerül, amíg egy sváb parasztfiú a piros bársonyszék andalító ölébe tornássza fel magát s ezalatt, bizony nem csekély disszonancia támadhat a múlt és a jelen, az ábránd és a valóság között. Nem csodálhatjuk tehát, hogy Bleyer Jakab hovatovább túltette magát „népe” hazafias hagyományain s az egyetemi tanár kötelmein is és a miniszteri székben már rikoltó őszinteséggel végezte azt az aknamunkát, melyről előbb említett elnöktársa az idézett helyen így emlékezett meg: „A magyar és a magyarországi német közvélemény oly egyöntetűen foglalt állást Bleyer hazafiatlan és pángermán szellemű propagandájával szemben, hogy mindenki természetesnek vette volna, hogy egy olyan súlyosan kompromittált egyén a nyilvánosságból azonnal és véglegesen visszavonul.”
Bleyer Jakab azonban nem vonult vissza, hanem a saját „népe” részéről mind gyakrabban ismétlődő visszautasítás, sőt megbélyegzés[1] ellenére is fanatikusan hirdette az ő felforgató eszméit, amelyek ellen sokszor és nagy nyomatékkal szólaltak fel a magyarság sorsán aggódva őrködő hazafiak, így a Védő Ligák Szövetsége, a Vitézi Szék, a vármegyei törvényhatóságok, a katonai körletparancsnokságok, a közigazgatási hatóságok, sőt egyes minisztériumok is, de főképpen ami feledhetetlen Gálocsy Árpádunk.
Ebbe a küzdelembe utóbb Méhely Lajos is bekapcsolódott s részben A Cél-ban, részben külön röpiratokban támadta meg Bleyer Jakabot, az alldeutsch propaganda látható fejét, akinek működésében a magyar haza s a hazafias érzésű németség veszedelmét látta.
Idevágó dolgozataiban (A németek Magyarországon, 1929; Magyarabb Magyarországot, 1929; Suum cuique, 1933; A magyar faj önvédelmi harca, 1933) teljes szembefordulással ugyan, de a tárgyias komolyság hűvös hangján tiltakozott az ő német öntudattól fűtött fantasztikus törekvései ellen s ezt a higgadt hangot az ő halála után róla írt megemlékezésében (Bleyer Jakab, A Cél, 1933, dec. sz.) is megőrizte.
Tanulmánya a hozzáértők osztatlan tetszésével találkozott, azonban Bleyer családja halottgyalázást vélt benne felfedezni s ebből lett a mostani sajtóper, mely immár harmadik éve zavarja a honpolgárok nyugalmát.
Az első tárgyalás.
A budapesti m. kir. büntető törvényszék Méhes Ignác-tanácsa 1934. évi nov. 9-én d. e. 11 órakor tartotta meg az első tárgyalást abban a pörben, melyet dr. Bleyer Jakab, a nemrég elhalt egyetemi tanár özvegye, valamint gyermekei: Bleyer György, Bleyer János, Bleyer Ferenc és dr. Kussbach Ferencné szül. Bleyer Cecília sajtó útján elkövetett halott ember emlékének megsértése címen indítottak Méhely Lajos dr. nyug. egyetemi tanár ellen.
A történeti hűség kedvéért megemlítendő, hogy a tárgyalást megelőző napon a budapesti egyetemek hallgatói az összes fakultásokon ilyen tartalmú röpcédulákat osztogattak:
„Magyar testvéreim, bajtársak! A haza szeretete Méhely Lajost, a magyar fajvédelem apostolát, a vádlottak padjára juttatta. Ha magyar vagy, 9-én, pénteken délelőtt 11 órakor jelenj meg Alkotmány-utca 14. II. emelet 2. szám alatt. Állj bátran melléje, amint ő gerincesen állt mindig a magyar ifjúság mellé.”
Délelőtt 11 órakor sűrű tömegekben vonult fel a bajtársi egyenruhába öltözött ifjúság s magyar ruhás leányok, akik zsúfolásig megtöltötték dr. Méhes Ignác tárgyaló termének előszobáját. Tizenegy órakor érkezett meg dr. Méhely Lajos professzor, akit hatalmas ovációval fogadott a megjelent egyetemi hallgatóság.
Dr. Méhes Ignác tizenkét óra után kezdte meg a tárgyalást s beszólíttatta Méhely Lajost, aki zúgó éljenzés közepette lépett a terembe. A teremben helyet foglaló egyetemi hallgatók tüntetően, testületileg felálltak s úgy éltették a professzort, mire Méhes tanácselnök kiüríttette a termet, rendőröket hivatott s csak a nyugalom helyreállta után kezdte el a tárgyalást.
A vád szerint Méhely Lajos A Cél című fajvédelmi folyóirat 1933. évi decemberi számában „Bleyer Jakab” címmel cikket írt, melyben az elhunytnak politikai egyéniségét sértő módon kritizálta.
A család különösen a szóban forgó cikk következő részeit nehézményezi:
„Bleyer Jakab az utóbbi időben már úgy viselkedett, mintha a németek lettek volna a honalapítók, a magyarok pedig csak afféle kellékesek volnának Magyarországon.”
„Ez a viselkedése méltán felháborított bennünket, mert ha valakinek, úgy egy magyar egyetem tanárának eskü szerinti szent kötelessége lett volna a magyar nemzet, vagyis a honalapító magyarság érdekeit ápolni, a magyarságot erősíteni, az idegen ajkúak magyarosodását előmozdítani és a testvériesülés munkájában buzgólkodni.”
„Bleyer Jakab két kézzel dúskált a javakban, amelyeket azzal hálált meg, hogy 463 magyarországi német iskolából kiüldözte a magyar nyelvet s ezzel áthidalhatatlan ellentétet támasztott a magyarság és a háború előtt már szépen magyarosodó, de most hirtelen megcsökönyösödött németek között.”
„…az embert nem frázisaiból, hanem tetteiből kell megítélni, már pedig Bleyer Jakab sok szép szóvirágba burkoltan békét és hazafiságot hirdetett, de tetteiben a legfanatikusabb harcra ösztökélte a magyarhoni németséget a magyar nyelv érvényesülésével szemben. Mindebből világos, hogy Bleyer közéleti működése magyargyűlölettől fűtött erőszakos germánosításban csúcsosodott ki…“
„…Könnyű legyen neki az általa annyiszor megrugdalt és mégis oly drága anyaföld…“
A vádirat ismertetése után Méhes tanácselnök felszólítja a vádlottat, adja elő védekezését.
Méhely Lajos védekezése.
„Bűnösnek nem érzem magamat. A cikket hazafias kötelességből írtam, még pedig higgadt tárgyilagossággal; egyetlen kegyeletsértő szó sincs benne, sőt inkább az engesztelődés szelleme lengi át.
Halottgyalázással vádolnak, ami a legnemtelenebb bűn, mert a halott már nem védekezhetik. Akik ismernek, tudják, hogy erre lelki konstrukciómnál fogva is képtelen vagyok. Amióta a magyar fajvédelem tövises útját járom, azóta sok súlyos harcban volt részem; de ha támadnom kellett, azt sohasem hátulról, orozva maró kutya módjára, hanem mindig nyíltan, szemtől-szembe tettem.
Amit történeti visszapillantásomban Bleyer Jakabról mondtam, azt már életében is sokszor és sokkal elitélőbb formában megírtam, amikor neki még módjában lett volna védekezni. Ezeket a dolgozatokat tisztelettel becsatolom.”
Nagy Elek dr., Méhely Lajos védője, közérdek címén a valóság bizonyításának elrendelését s annak igazolására, hogy Bleyer Jakab mint volt nemzetiségi miniszter s mint politikus és egyetemi tanár a Dunántúlon valóban hazaárulás-számba menő módon pángermán izgatást, folytatott, több dunántúli plébános, tanító és tanfelügyelő kihallgatását kérte.
Kérte továbbá Szívós-Waldvogel tábornok, Kincs István prelátus, Bakonyi László árvaszéki ülnök, Jákfai Gömbös Miklós reálgimn. tanár, Demjén Károly tábornok, Steuer György ny. államtitkár s még sok más tanú kihallgatását, valamint számos, pontosan megjelölt vármegyei és iskolaszéki határozat, különféle hivatalos jelentés és miniszteri leirat hivatalos beszerzését.
Végül pedig becsatolta a Berlinben megjelenő „Deutsche Mädchenbildung“ 1934. évi 6. számát, melyben az elhalt Bleyer Jakab egyetemi tanár panaszos leánya, dr. Cilly Kussbach-Bleyer, azt írta, hogy a svábok gyermekeinek Magyarországon „németül olvasniok, írniok, imádkozniok és dalolniok sem lehetett; az iskolában s az utcán nem volt szabad egymással németül beszélniök s még nevüket is fel kellett áldozniok.”
Ellenbizonyítás.
A sértettek jogi képviselője, Kussbach Ferenc dr., elvileg nem ellenzi a bizonyítást, de a beterjesztett anyagot nem tartja alkalmasnak arra, hogy az inkriminált tételek valóságát bizonyítsa.
(A főmagánvádló előterjesztése során a zsúfolt terem hallgatósága egyre erősebben felmorajlott. Az elnök többször csendre inti a hallgatókat.)
Kussbach dr. még azt fejtegette, hogy Bleyer az ő nemzetiségi politikáját mindenkor a felelős magyar államférfiakkal egyetértésben fejtette ki a magyar revízió érdekében s a magyar nemzet úgy szerepel a nagyvilág előtt, mint a kisebbségi jogokat tisztelő állam.
— Ha a bíróság elrendeli a bizonyítást, ellenbizonyításképpen meg kell hallgatnia az 1920-tól kezdve uralmon levő magyar miniszterelnököt, különösen az ellenforradalmi időszakból mindazokat, akik Bleyerrel szoros kapcsolatban foglalkoztak a nemzetiségi problémával, amelynek ő előharcosa volt és melyet csak egyesek, akik szűk látókörrel ítélkeznek…
(A hallgatóság soraiban e szavakra ismét zúgó moraj támadt.)
A főmagánvádló jogi képviselője kérte, hogy ellenbizonyító indítványát írásban terjeszthesse elő, de már most bejelentette, hogy kérni fogja Kornis Gyula, Szekfű Gyula, Petz Gedeon, Schmidt Henrik, Bajza József és Farkas Gyula egyetemi tanárok, továbbá Gömbös miniszterelnök, Bethlen volt miniszterelnök, Sigray Antal gróf, Gratz Gusztáv volt külügyminiszter, Hóman kultuszminiszter, Milotay István, Pekár Gyula, Eckhardt Tibor, Darányi Kálmán, Friedrich István, Csilléry András és mások kihallgatását, valamint a Bleyer tevékenységéről megemlékező minisztertanácsi jegyzőkönyvek ismertetését.
A törvényszék a valóság bizonyítását elrendelte.
(Amikor az elnök a végzést kihirdette és Méhely Lajos felállt, a hallgatóság ismét harsány éljenzésben tört ki, mely az elnök figyelmeztetése ellenére a folyosón s az utcán is lelkesen folytatódott.)[2]
Második tárgyalás.
A büntető törvényszék Méhes-tanácsa 1935. évi nov. 19-én folytatta az 1934. évi nov. 9-én félbeszakított per tárgyalását.
A vádirat és az inkriminált cikk felolvasása után Méhely professzor újból kijelenti, hogy nem érzi magát bűnösnek, annál kevésbé, mert a vád tárgyává tett cikk meritumát már Bleyeréletében is megírta. Egyébként Bleyert nem mondta s nem is tartotta hazaárulónak, mert ha annak tartotta volna, akkor erkölcsi kötelessége lett volna a bölcsészettudományi karon mozgalmat indítani, hogy Bleyer fosztassék meg egyetemi tanszékétől. Ellenben köztudomású, hogy Bleyert közéletünk nagyon kiváló tagjai, pl. Gálocsy Árpád is, nyíltan hazaárulónak bélyegezték, anélkül, hogy ezért elégtételt keresett volna.
Halottgyalázást nem követett el, azonban sokszor felháborította, hogy egy magyar egyetem tanára esküje ellenére a németséget iparkodik faji öntudatra ébreszteni, holott egyetemünk alapítója, Pázmány Péter bíboros hercegprímás, miként 1635. évi május 12-én kelt alapítóleveléből kitűnik, az egyetemet expressis verbis „a magyarságért alapította s a nemes nemzetnek adta”, miért is ez egyetem minden tagjának szent kötelessége, hogy a magyar hazafias erények tündöklő példája legyen.
A panaszosok által vád tárgyává tett cikket sokan olvasták, de senki sem ütközött meg rajta, sőt társadalmunk sok előkelősége: miniszterek, magas rangú bírák és katonatisztek, egyetemi tanárok, főpapok, közigazgatási tisztviselők és mások, meleg együttérzéssel fogadták.
Egyébként kérte a bizonyítás elrendelését.
A bíróság elrendeli a bizonyítást s elsőnek Bakonyi László ny. árvaszéki ülnököt hallgatja ki, aki előadja, hogy kétféle Bleyer Jakabot ismert. Az egyik, a háború előtti, hazafias cikkeket írt, a másik, a háború utáni pedig a német fajvédelem fanatikusa volt. Mint kisebbségi miniszter notórius izgatókkal vette magát körül s állandóan bujtogatta a német lakosságot, területi autonómiát, német közigazgatást, német járásokat s egyebeket ígérgetett neki.
A tanú megesketése után Kincs István pápai prelátus, kőszegi apát-plebános tett vallomást, aki kijelentette, hogy Bleyer működése a leghazafiatlanabb volt, mert megbontotta a magyarok és a németek közt eddig fennállott jó viszonyt s a magyar gondolatvilág teljesen idegen volt neki.
— Adataim vannak arról, hogy valósággal kiüldözte a magyar nyelvet a kisebbségi iskolákból. Ezt Kőszegen is ki akarta erőszakolni, ahol pedig már ötven év óta magyarul tanítanak, itt azonban szándéka az iskolaszék ellenállásán meghiúsult.
— Én a szemébe mondtam, hogy Kőszegre be ne tegye a lábát, mert kivitetem, de mégsem szűnt meg a német iskola behozatalát erőltetni, sőt püspököm útján is érkeztek a kultuszminisztériumból ilyen rendeletek, melyeket természetesen Bleyer sugalmazott. Ha Bleyer becsülettel és tisztességgel viselkedik…
— Kérem, én ez ellen óvást emelek — állt fel Kussbach Ferenc dr., aki az elnök többszöri figyelmeztetésére sem akart elhallgatni, míg végre Méhes elnök erélyesen rászólt:
— Tessék leülni. Talán itt is terrorizálni akarják a tanukat?
— Tudja a tanú úr — kérdezte tovább Kussbach dr. —, hogy Bleyer Nyugat-Magyarország elcsatolásának idején eljárt Ausztriában és Németországban is, hogy Ausztria ne fogadja el Eris almáját Páristól?
— Tudni, nem tudok róla, de ha tette, csak kötelességét teljesítette — felelte a prelátus, akit a bíróság vallomására megesketett.
A következő tanú Jákfai Gömbös Miklós, kaposvári reálgimnáziumi tanár, azzal kezdte vallomását, hogy a háború után a régi szász csoport, melynek Gündisch és a sváb csoport, melynek Bleyer volt a vezére, halálos harcban állt egymással, utóbb azonban közös gyűlést tartottak, amelyen Bleyer kijelentette: „Mi is azt akarjuk, amit ti, mi csak színleljük a magyart, hogy célunkat elérhessük.“
— 1929-ben Tevel községben tartottak nagygyűlést, ahol két bonyhádi diák is megjelent. Bleyer diákjai körülfogták, majd Bleyer maga felszólította őket, alakítsanak Bonyhádon német önképzőkört, de csak titokban. Azt ígérte nekik, hogy kiviszi őket Németországba s majd ők lesznek a mozgalom vezérei. A két bonyhádi diák, aki anyai részről Gömbös miniszterelnök rokona, ezen annyira felháborodott, hogy nevét is megmagyarosította.
— Bleyer Jakab azt is megtette, hogy azzal a Brandsch Rudolffal alapított közös lapot, aki az erdélyi szászokat már békében odaígérte Romániának és akit akkoriban hazaárulónak nevezett.
Kussbach Ferenc dr. gúnyosan kérdi: „Szokott a tanú úr újságot, pl. parlamenti tudósításokat olvasni?”
— Én második gimnazista korom óta olvasok újságot, mert bennünk is van egy kis kultúra s azért tudom, hogy Bleyer a parlamentben kifelé denunciált, hogy a kormány miképpen akadályozta meg, hogy a németség ne tudjon számarányának megfelelően bejutni a parlamentbe.
— A Sokat mondhatnék még arról, hogy a híres Volksbildungsverein, amelynek Bleyer volt az ügyvezető elnöke, hogy dolgozik Tolnában a magyar szó s a magyar dal ellen.
A tanú eskütétele után vitéz Szivós-Waldvogel József nyug. tábornok mondja el, hogyan dolgozott a Komárom-megyei Környén egy segédlelkész a magyarság ellen s mikor ő ez ellen a megyegyűlésen tiltakozott, Bleyer újsága, a Sonntagsblatt, sértő cikket írt róla, amiért ennek íróját provokálnia kellett. Utána egy évig kellemetlenkedett neki ez az újság.
Arról is tud, hogy bizalmas kultuszminiszteri rendelet van, amely szerint német iskolák felállítását meg kell engedni.
— Sajnos Bleyernek utódja is van, mondta a tábornok ingerülten, még pedig Ön, Kussbach úr, akit a svábság vezérének mondanak s akinek védelme alatt bennünket, német származású, de ízig-vérig magyar érzelmű honpolgárokat, renegátoknak mernek nevezni!
A tábornok megesketése után Steuer György nyug. államtitkárt hallgatta ki a bíróság, aki szerint Bleyer „nagyon jó hazafi, de egyúttal jó német ember is volt, aki sohasem tett olyasmit, ami a magyarság ellen irányult volna. Ezt gróf Bethlen is elismerte. Tény az, hogy Bleyer mindent elkövetett, hogy a német kisebbség hű maradjon a magyar állameszméhez s ilyen irányban működött Németországban is.“
E vallomásra Méhely Lajos dr. a tanú elé lép s felmutatja azt az „Emlékiratot”, amelyet Steuer György, a nemzetiségi minisztérium adminisztratív államtitkára, 1921. jún. 3-án a miniszterelnökhöz intézett s amelyben Bleyer egész működése, mint a magyar állameszmét s a magyar nemzeti érzés egységét veszélyeztető cselekmény ellen foglalt állást.
— Ha Bleyer valóban oly jeles hazafi volt, akkor hogy tudott az államtitkár úr ily módon a saját minisztere ellen fordulni és még évek múlva is elitélő cikkekben tiltakozni volt főnöke politikája ellen? — kérdezte Méhely.
A tanú a felmutatott bizonyíték valódiságát elismerte s ötölve-hatolva az akkori viszonyokkal mentegetődzött. Eskütevése után
Demjén Károly ny. tábornokot hallgatta ki a bíróság. A tanú elmondja, hogy 1927-ben Bácsalmáson tartózkodott és hallotta Bleyernek a magyarság ellen irányuló programbeszédét. A németajkú lakosoknak azt mondta, hogy ne beszéljenek magyarul s ne álljanak szóba a magyarokkal. A tanú megesketése után
Hargitai Ernő villányi főszemlész úgy vallott, hogy Villányban közel lakott Bleyerhez és hallotta, amint Bleyer több ízben izgatott a magyarok ellen. Egyszer azt mondta: „Ti svábok vagytok, ne beszéljetek hát magyarul!”
Liptay Béla, a Magyar Nemzeti Szövetség főtitkára, nem tud arról, hogy Bleyer a magyarság ellen gyűlöletet szított volna.
Ezzel a tanúkihallgatás véget ért, mert Nagy Elek dr. védőügyvéd elállt a meg nem jelent tanuk kihallgatásától, ellenben Kussbach Ferenc dr. kérte a bíróságot, hogy hallgassa ki az általa bejelentett tanúkat.
A bíróság a tárgyalást dec. 18-ára napolta el, amikor is iratokat fog ismertetni, a további tanúk megidézése tekintetében azonban nem határozott, részint mert több közéleti férfiú nyilatkozata az iratok közt úgyis megvan, részint, mert vallomásuk amúgy sem lenne kapcsolatos a főtárgyalás anyagával.
Harmadik tárgyalás.
A büntető törvényszék Méhes-tanácsa dec. 18-án folytatta a pör tárgyalását s mindenelőtt meghallgatta
Skultéty Miklós győr-, komárom- és mosonmegyei alispán tanúvallomását, mely szerint Bleyer Moson megyében 1921 végén valósággal lázította a németnyelvű lakosságot. Tanú a Bleyerhazafiatlan magatartására vonatkozó iratokat átadta gróf Bánffy Miklós akkori külügyminiszternek, aki szemrehányást tett neki, hogy a közigazgatás tönkreteszi a kormány nemzetiségi politikáját, de amikor a tanú felmutatta a Bleyer beszédeiről szóló gyorsírói jegyzeteket, készséggel kijelentette, hogy revízió alá veszi előbbi felfogását.
Kussbach dr. kérdésére kijelenti az alispán, hogy amikor Bleyer gróf Sigrayval járta a községeket, egészen más beszédeket tartott, mint amikor egyedül volt.
A tanú megesketése után Méhes tanácselnök behatóan ismertette a vád képviselője által beterjesztett iratokat, Bleyer parlamenti felszólalását s újságcikkeit, melyekben a magyar állameszme mellett szállt síkra. Számos, Bleyer politikáját helyeslő nyilatkozat felolvasása után felszólította a főmagánvádlók képviselőjét, adja elő vádindítványát.
Kussbach Ferenc dr. terjedelmes vádbeszédében azt hangoztatta, hogy a védelemnek teljességgel nem sikerült igazolni az inkriminált cikkben foglaltak valóságát, mert a védelem tanúinak legtöbbje csupán politikai elfogultságból eredő nézeteket nyilvánított.
Méhes Ignác elnök délután háromkor félbeszakította Kussbach dr. beszédét s a tárgyalás folytatását dec. 20-ára tűzte ki.
Negyedik tárgyalás s az ítélet.
A dec. 20-ára kitűzött folytatólagos tárgyalás a bíróság részéről közbejött akadályok miatt csak dec. 22-én volt megtartható, mikor is a vád képviselője
Kussbach Ferenc dr. folytatta a dec. 18-iki tárgyaláson elkezdett vádbeszédet.
Terjengősen, nagy apparátussal tagolta szét a védelem s a tanúvallomások összes állításait, amelyek szerinte semmiképp sem alkalmasak a vád tárgyává tett cikk állításainak jogosultságát igazolni. Csupán annyit engedett meg, hogy Bleyer Jakab, aki a budapesti egyetemen a német nyelv tanára volt, valóban propagandát fejtett ki a német nyelv érdekében, de hogy erőszakosan németesített volna, az a vád teljesen alaptalan. Szerinte Bleyer hazafias működést folytatott.
Kijelentette végül Kussbach dr., hogy a család még a tárgyalás során is elfogadta volna elégtételül a vádlott bocsánatkérését, mert halott ember emlékének többet jelent az elkövetett hiba beismerése, mint egy marasztaló ítélet.
Enyhítő körülményt nem látott, ellenben annál súlyosabbnak találta, hogy Méhely Lajos kartársával szemben követte el a bűncselekményt, éppen azért példás büntetést kért.
A főmagánvádló képviselőjének beszéde után Nagy Elek dr., a vádlott ügyvédje, tartotta meg alábbi védőbeszédét.
Méltóságos Elnök Úr!
Tekintetes Kir. Törvényszék!
Méltóztassék vádlottat a vád és következményeinek terhe alól a Bp. 326. § 1. pontja alapján felmenteni és főmagánvádlókat a bűnügyi költségek megfizetésére egyetemlegesen és végrehajtás terhe mellett kötelezni.
Főmagánvádlók jogi képviselője vádindítványát azzal végezte, hogy azt sine ira et studio terjesztette elő.
Hogy a védelmet sine ira terjesztem elő, arra biztosíték az a körülmény, hogy szeretve tisztelt barátom becsülete érdekében terjesztem elő, azonban igyekezni fogok azt cum studio is előterjeszteni.
A vád a Bv. (1914: XLI. te.) 22. §-ába ütköző vétség. Meghalt ember emlékének meggyalázása. Ez a vétség a rágalmazás és a becsületsértés egyik kiemelt esete. Ezt mutatja az a körülmény, hogy az 1—17. §-okba foglalt rendelkezések e vétség tekintetében is megfelelően alkalmazandók.
A vád a kővetkező 11 pontot inkriminálja:
1. Bleyer Jakab az utóbbi időben már éppenséggel úgy viselkedett, mintha a németek honalapítók, a magyarok pedig csak afféle kellékesek volnának Magyarországon.
2. Ez a viselkedése méltán felháborított bennünket, mert ha valakinek, úgy egy magyar egyetem tanárának eskü szerinti szent kötelessége lett volna a magyar nemzet, vagyis a honalapító magyarság érdekeit ápolni, a magyarságot erősíteni és terjeszteni, az idegen ajkúak magyarosodását előmozdítani s a testvériesülés munkájában buzgólkodni.
3. Bleyer Jakab két kézzel dúskált ezekben a javakban (rang, fényes társadalmi állás, jólét, anyagi és szellemi függetlenség), amelyeket azzal hálált meg, hogy 463 magyarországi német iskolából kiüldözte a magyar nyelvet s ezzel áthidalhatatlan ellentétet támasztott a magyarság és a háború előtt már szépen magyarosodó, de most hirtelen megcsökönyösödött németek között.
4. Hiába állította Petz Gedeon német nyelvszakos hallgatóságához intézett búcsúbeszédében, hogy „az ő igaz hazafiságához semmi kétség nem fért” és hiába erősítgeti Milotay István, hogy „ártatlannak érezte magát a pángermán agitáció, a nagynémet izgatás, az alldeutsch politika ártó bűneiben és szándékaiban”, mert ezekkel szemben mindazok a magyarok, akik alaposan ismerik az egyetemen és a vidéken kifejtett működését s részben önmagukon érezték az ő magyargyűlöletének karmait, mindig érthetetlennek, sőt megbotránkoztatónak találták, hogy egy ilyen mentalitású egyén egy magyar egyetem tanára lehetett.
5. Az ő romboló működésével, melyet egyesek — túlságos kímélettel — csak fantasztikusnak mondottak, azonban más magyarok, komoly urak, nyíltan és több ízben hazaárulásnak minősítettek, anélkül, hogy Bleyer ezért a súlyos megbélyegzésért mert volna a bíróság előtt elégtételt keresni.
6. Itt minden takargatás és szépítgetés hiábavaló, mert az embert nem frázisaiból, hanem tetteiből kell megítélni, már pedig Bleyer Jakab sok szép szóvirágba burkoltan békét és hazafiságot hirdetett, de cselekvésében a legfanatikusabb harcra ösztökélte a magyarhoni németséget a magyar nyelv érvényesülésével szemben.
7. Mindebből világos, hogy a Bleyer közéleti működése magyargyűlölettől fűtött erőszakos germánosításban csúcsosodott ki.
8. Vajon mi megbocsáthatjuk-e Bleyernek azt a sok bűnt, melyet az általa nyíltan megtagadott magyar nemzet ellen elkövetett?
9. Könnyű legyen neki az az általa annyiszor megrugdalt s mégis oly drága anyaföld.
10. Más világhoz tartozónak érezte magát s nem volt a miénk, sem az egyetemé, sem a magyar nemzeté, sem a magyar hazáé.
A magyar haza csak az ő nagynémet ábrándjainak ködpáráiban elvesző fikció volt előtte s éppen ezért hiányzott belőle a haza szeretete és az iránta való hála magasztos érzete, az a nemes érzés, melytől minden igaz hazafinak oly melegség támad a szíve tájékán.
11. Nem elég, hogy valaki a sors szeszélyéből miniszter lesz.
A vád álláspontja szerint is ezek a cselekmények lealacsonyító, megbecstelenítő, aljas cselekmények, sőt fegyelmi vagy bűnvádi eljárás megindításának is okai lehettek és alkalmasak arra, hogy azt, aki ezeket az aljas cselekményeket elköveti, közmegvetésnek tegye ki.
Ha nem ez volna a vád álláspontja, akkor feljelentésének nem volna értelme, mert hiszen a vádnak ez a felfogás ad jogi alapot.
A vád lényege pángermán izgatással, alldeutsch propagandával való vádolás, melybe a főmagánvádlók jogelőde nemcsak bekapcsolódott, hanem Magyarországon ebben vezető szerepet játszott, mint egyetemi tanár, mint országgyűlési képviselő, mint miniszter, aki állását és társadalmi súlyát latba vetve, minden erkölcsi és törvényszerű kötelességét félrevetve, tanári esküjével, a magyar állampolgárnak a haza és a magyar nemzet iránt tartozó kötelességérzetével szembehelyezkedve, a gondjaira bízott egyetemi ifjúságba, az állam németnyelvű polgáraiba ezeket a pángermán eszméket igyekezett beoltani.
Helyes tehát a vád jogi álláspontja, mely szerint a vádban foglalt cselekmények és kifejezések lealacsonyító, megbecstelenítő, aljas cselekmények, sőt fegyelmi, vagy büntető eljárás megindításának is okai lehettek és alkalmasak arra, hogy azt, aki ezeket az aljas cselekményeket elköveti, közmegvetésnek tegye ki.
Azonban a Bv. 16. §-a kizárja a rágalmazás, vagy becsületsértés megállapítását abban az esetben, ha az állított, vagy híresztelt tény, úgyszintén a valamely tényre közvetlenül utaló kifejezés valósága bizonyítást nyert. Már pedig a vádlottnak a valóság bizonyítása teljes mértékben sikerült. A szolgáltatott bizonyítékok a cikkben foglalt állításokat teljesen igazolják, még pedig 100%-ig, amint főmagánvádlók mondani szeretik.
Főmagánvádlók szerint a védelem által szolgáltatott bizonyítékok negatív eredményűek, ami azonban téves. Negatívum valóban van a perben, de nem a védelemben, hanem ott, ahol főmagánvádlók a 11. vádpontot kiválogatták, de nem tették vád tárgyává a következő 8 pontot:
1. Magyarország a vendég németeknek rangot, fényes társadalmi állást, jólétet, anyagi és szellemi függetlenséget biztosít. Bleyer Jakabnak is, mint falusi sváb földműves ivadéknak egyetemi tanárságot, képviselőséget és miniszterséget adott.
2. Bleyer Jakab benső kapcsolatokat létesített a magyarországi és a német birodalmi németek között, mely utóbbiaknak vándormadarai nyaranta elárasztják Tolnát, Baranyát s féktelen pángermán propagandájukkal hintik el a gyűlölség magvát az addig testvéries egyetértésben élt magyarok és németek közé.
3. Főmagánvádlók nem tették vád tárgyává Kincs István prelátus 1932. dec. 13-iki levelét sem, amelyet a vádlott csaknem szó szerint idéz.
4. Nincs a 11. pontban a cikknek ez a kitétele sem, hogy Bleyer Jakab abban a rögeszmében élt, hogy a germán faj a legkiválóbb faj az egész világon.
5. Bleyer Jakab koporsójánál a magyar egyetemi hallgatók hiányoztak, ellenben a németországi egyetemi hallgatók formaruhás, kardos küldöttsége állott ravatalánál díszőrséget.
6. Bleyer Jakabból a magasabb lelki kvalitások, a magasabb lelki adottságok teljességgel hiányoztak.
7. Bleyer Jakab és társai németországi kapcsolataikkal és a hazai németség magyarellenes megszervezésével a nagynémet (pángermán) politika vágányait mélyítették ki.
8. Bleyer Jakab azt mondta, hogy a németek nem engedik magukat félretolni a Duna völgyében s a Dunavölgy kérdésében náluk nélkül nincs megoldás.
A vádban foglalt kifejezések és tényállítások valóságát nemcsak ezek a negatívumok bizonyítják, hanem a tanúvallomások és az okiratok is.
A bizonyítékok egész anyaga felett Bleyer Jakab Janus arca lebeg.
Bakonyi László vallja, hogy kétféle Bleyer Jakabot ismert meg: az egyiket, aki a háború alatt a „Pesti Hírlap“-ba és a „Budapesti Szemlé“-be is szép cikkeket írt, a másikat a háború befejezése után, amikor már nem a magyar állam fenségjogait, hanem német fajának védelmét tartotta szem előtt.
Bleyer Jakabnak valóban két lelke volt. Bizonyítja Skultéty Miklós tanú is, aki azt vallja, hogy amikor Bleyer Jakab a községeket gróf Sigray Antallal járta, akkor egészen más beszédeket tartott, mint amikor egyedül volt és amikor tanú megmutatta gróf Bánffy Miklós akkori külügyminiszternek a Bleyer Jakab beszédeiről készült hatósági gyorsírói jegyzeteket, gróf Bánffy Miklós akkori külügyminiszter kijelentette, hogy revízió alá veszi Bleyer Jakabról vallott felfogását.
Kincs István, prelátus tanú is azt vallja, hogy Bleyer Jakab magyar emberrel szemben mindig a nemzeti érzést deklamálta, de működése ezzel a kijelentésével mindig ellentétben állott.
De Bleyer Jakab nemcsak maga cselekedett hazafiatlanul, hanem mások által is pángermán izgatást fejtett ki.
Ezek között első helyen áll Zsombor Géza, a többször büntetett soproni borbély.
Bakonyi László tanú vallja, hogy amikor Bleyer Jakab ezt a hivatásos és közveszélyes pángermán agitátort államtitkárává akarta kineveztetni, sőt Nyugat-Magyarország kormányzójává is meg akarta választatni, tanú ez ellen tiltakozott és Bleyer Jakab tanút Huber János útján azzal nyugtatta meg, hogy szó sincs Zsombor Géza kineveztetéséről, azonban Zsombor Gézakineveztetése néhány nap múlva mégis megtörtént.
Tanú egy alkalommal jelen volt a Pannóniában egy értekezleten, ahol Bleyer Jakab figyelmét ismételten felhívta Zsombor Gézára, mire Bleyer Jakab azt válaszolta, hogy miniszteri működése legkiválóbb ténykedésének tartja, hogy Zsombor Gézát sikerült megnyernie államtitkárnak, amitől a tanúnak alaposan kinyílt a szeme.
Bleyer Jakab továbbá Schneiderrel, egy ismert Tolna-vármegyei hivatásos és közveszélyes nemzetiségi agitátorral is együtt dolgozott, ami kitűnik a nemzetiségi minisztérium 1920. május 4-iki, a szekszárdi püspöki helynökhöz intézett rendeletéből.
Szivós tábornok tanú vallja, hogy 1927-ben Környén (Esztergom-megye) is volt Bleyer Jakabnak egy pángermán izgató, ismeretlen nevű katonája, az ottani róm. kath. káplán. Tanú ezt Komárom-megye törvényhatósági bizottsági ülésén szóvá tette. Erre a Sonntagsblatt, Bleyer Jakab lapja, olyan modorban foglalkozott tanúval, hogy a szerkesztőt provokálni volt kénytelen. A cikkíró kötelezte magát, hogy rektifikáló nyilatkozatot tesz közzé a Sonntagsblattban, de Bleyer Jakab ezt nem engedte meg és a nyilatkozat nem is jelent meg.
A segédlelkészt áthelyezték, de tanú egy évig a Sonntagsblatt pergőtüzében állott, amely tanút mint német származású egyént állandóan renegátnak nevezte.
Tanú egészen biztosra veszi, hogy a környei segédlelkész mögött Bleyer Jakab állott, mert Környéről Mosonújfaluba helyezték, ahol a németség kongresszust tartott, melyen Bleyer Jakab is megjelent vezérkarával együtt.
Szivós József, tábornok tanú azt is vallja, hogy Bleyer Jakab emisszáriusai is megjelentek Esztergom megyében, hogy az iskolákat A) és B) típusú iskolákká alakítsák át.
Jákfai Gömbös Miklós tanú vallja, hogy Tevelen 1929-ben Bleyer Jakab is jelen volt egy nagygyűlésen, ahol megjelentek Werner Henrik és Haas Raymond is, akiket Burschok vettek körül és hiába akartak velük magyarul beszélni, azok mindig németül válaszoltak nekik. Itt Bleyer Jakab azt mondta a nevezett két diáknak, hogy csak alakítsanak titokban német önképzőkört, ő majd kiviszi őket Németországba és német agitátorokká képezteti ki. A két bonyhádi diák ezen annyira felháborodott, hogy ennek hatása alatt nevét is megmagyarosította. Az egyiket azóta Vitéz Henriknek, a másikat Hegedűs Raymondnak hívják.
Nem inkriminálják főmagánvádlók, hogy Bleyer Jakab a Wandervogelekkel is benső kapcsolatot tartott fenn, akik nyaranta elárasztják Tolnát-Baranyát s féktelen pángermán propagandájukkal hintik el a gyűlölség magvát az addig testvéries egyetértésben élt németek és magyarok közé. Bleyer Jakab a Deutsches Haus útján is izgatott.
Bakonyi László tanú vallja, hogy a D. H. Bleyer Jakab tudta és beleegyezése nélkül nem intézkedhetett. A Deutsches Haus levelezése teljesen németül folyt és minden hatósági kiadmányt német nyelven kézbesítettek a feleknek, bár a lakosság nem értette meg.
A Deutsches Haus Zsombor Gézával együtt Bleyer Jakabnak volt alárendelve.
Bleyer Jakab azzal kezdte működését, hogy minden iskolába német tanítási nyelvet követelt. A D. H. az osztrák Cosmos tankönyveit ajánlotta. Ilyen átirat ment a tanfelügyelőhöz, Palásthy Kálmánhoz is. Ezek a tankönyvek „Für oesterreichische Schulen“ feliratú, kétfejű sassal díszített tankönyvek voltak. Szellemük természetesen teljesen osztrák.
A D. H. átiratot intézett a községekhez is, azzal, hogy a Cosmos tankönyvei ingyen is rendelkezésre állnak. Ez ellen a körletparancsnokság védőosztálya is tiltakozott. Ezért a honvédelmi minisztérium átiratot intézett a közoktatásügyi minisztériumhoz, mire az utóbbi leírta, hogy engedélye nélkül nem szabad tankönyveket használni.
Bleyer Jakab izgatott a Volksbindungsverein útján is, amelynek ügyvezető elnöke volt. Jákfai Gömbös Miklós vallja, hogy ez az egyesület eltiltotta a magyar nótát és a magyar nyelvű beszédet is. Amit ez az egyesület tett, azt Bleyer Jakab utasítására tette, aki Demjén Károly tábornok és Hargitay Ernő főszemlész vallomása szerint azt szokta mondani svábjainak: „Magyarul ne beszéljetek! Magyarral ne álljatok szóba! Magyar szó ne hagyja el ajkatokat! Ti svábok vagytok, nem magyarok! Jogotok van a hatósággal is németül beszélni és jogotok van a hatóságtól megkövetelni, hogy veletek németül beszéljenek!”
Bakonyi László tanú vallja, hogy Bleyer Jakab barátai: Huber János, Scholtz Ödön, Sábel János, Thomas Ferenc nemzetgyűlési képviselők voltak, akik folyton járták a vidéket és bujtogatták a német lakosságot, területi autonómiát ígérve neki.
Bleyer Jakab tehát nemcsak maga izgatott, hanem izgatott Zsombor Géza, Schneider nemzetiségi agitátorok útján, a környei segédlelkész, emisszáriusok, pángermán jegyzők, tanítók, Burschok és Wandervogelek, a Deutsches Haus, a Volksbildungsverein, Huber János, Scholtz Ödön, Schábel János és Thomas Ferenc útján is.
Bleyer Jakab szövetkezett Gündisch Guidóval, akivel egymást elmondták mindennek, csak tisztességesnek nem; lapot szerkesztett azzal a Brandsch Rudolffal, aki 1918-ban a szászokat az oláhoknak ajánlotta fel.
Bleyer Jakab minisztertársaival szemben is kétlelkűséget mutatott. Skultéty Miklós tanú vallja, hogy Bleyer Jakab úgy informálta gróf Bánffy Miklós akkori külügyminisztert, hogy a magyar közigazgatás tönkreteszi a kormány nemzetiségi politikáját. Gróf Bánffy Miklós csak akkor változtatta meg Bleyer Jakabról való felfogását, mikor a tanú a Bleyer Jakab beszédeiről felvett hatósági gyorsírói jegyzeteket megmutatta. Így érthető a főmagánvádlónak folyton hangoztatott előadása, hogy intézkedéseit a minisztertanács is jóváhagyta, mert hiszen a minisztertanácsot is ő informálta.
Bleyer Jakab kétlelkűségét Lipthay Béla tanú vallomása is bizonyítja, aki szerint Bleyer eljárását úgy is lehetett felfogni, hogy Nyugat-Magyarországnak Magyarországtól való elcsatolására irányult, de ellenkezőleg is lehetett értelmezni. Tény azonban, hogy a Bleyer Jakab által képviselt, úgynevezett autonómista törekvések a Vértésbe és Baranyába is átterjedtek.
Bakonyi László tanú vallomása szerint Bleyer Jakab területi autonómiát, Selbstverwaltungot akart, külön német tartománygyűléssel, német közigazgatással, német szolgabíróságokkal, német bírósággal, német tanítási nyelvvel, német milíciával, amint ezt az 1921. aug. 2-iki nagygyűlésen kimondták.
Kincs István tanú vallja, hogy Bleyer Jakab a nyugat-magyarországi vidékeket el akarta kapcsolni Magyarországtól, ott Gauokat akartak csinálni és ebbe Kőszeget is be akarták venni. A Gau csak első lépése lett volna az elszakadásnak. Ezen Zsombor Géza dolgozott, aki Bleyer Jakab jobb keze volt.
A sásdi katonai körletparancsnokság 1920. aug. 26-iki 822/T. 1920. sz. jelentése szerint is a nemzeti kisebbségi minisztérium olyan mozgalmat támogat, sőt részben kezdeményez is, mely egyenesen az állam egysége ellen irányul (külön tartománygyűlés, bíróság, közigazgatás, hadsereg stb.), aminek okvetlenül az ország szétdarabolására kell vezetnie.
Az is Bleyer kétlelkűségét bizonyítja, hogy egyfelől a törvényekhez való ragaszkodást hangoztatta, másfelől azonban — mint az alábbiakból kitűnik — súlyosan megszegte az életben levő törvényeket.
Dr. Steuer György, aki a nemzetiségi minisztériumban Bleyer adminisztratív államtitkára volt, 1921. jún. 3-án a miniszterelnökhöz intézett terjedelmes beadványában („Emlékirat a nemzetiségi kérdésről”) megállapítja, hogy az egész nemzetiségi kérdést elmérgesítő 4044/M. E. 1919. sz. rendeletnek Bleyer Jakab volt a tervezője; az ő utasítására készült az igazságügyi minisztériumban.
Ezt a rendeletet Steuer törvénytelennek bélyegzi s úgy az egész országra, mint a nemzetiségekre nézve veszedelmesnek mondja. Kárhoztatja a nemzetiségi irányban elhangzott kormánynyilatkozatokat, mert a túlzott, fantasztikus nemzetiségi programok felállításával a magyar állameszmét és a magyar nemzeti érzés egységét veszélyeztették.
A kormányrendelet — úgymond — „olyan alapelveket statuált, amelyek az 1868. évi 44. t. c. rendelkezéseinek kereteit meghaladják”. „A faji különállást a kormányrendelet „nemzeti kisebbség” elnevezéssel jelzi s ezzel a nem magyar fajokat nemzetnek, különálló közjogi egységnek ismeri el, holott nemzetet az állam keretében csak összeforrott és közjogilag megszervezett társadalom alkothat.”
Az említett kormányrendelet szerint „az országgyűlésen a nem magyar anyanyelvűek saját anyanyelvűket használhatják, mely rendelkezés ellentétben áll az 1868. évi 44. t. c. rendelkezésével.”
„A törvényhatóságok nyelvét — az idézett kormányrendelet szerint — a törvényhatóságok közgyűlése állapítja meg, holott a törvényhatóságok hivatalos nyelve csak a magyar lehet s az 1868. évi 44. t. c. a törvényhatóságok jegyzőkönyvi nyelvének is a magyart állapítja meg és csak fakultatíve engedi meg azt, hogy a magyar nyelv mellett a törvényhatósági bizottság tagjainak legalább egy ötödé által kívánt nyelv is használtassák.
„Az idézett kormányrendelet szerint a község hivatalos nyelvét a község közgyűlése állapítja meg, holott az 1864. évi 44. t. c. rendelkezése megszabja, hogy az ügykezelés nyelvének a hivatalos magyar nyelvnek kell lennie.”
A Bleyer Jakab által kierőszakolt 4044/M. E. 1919. számú rendelet törvénytelenségét minden kétségen felül emeli néhai Apponyi Albert gróf következő nyilatkozata: „Nem lehet az, hogy olyan iskolában, amelyben az oktatási nyelv magyar, azt megváltoztassák. Erre törvényünk van, melynek nagyobb az ereje, mint a nemzetiségi minisztérium kívánságának.” Apponyinak erről a nyilatkozatáról Steuer György számolt be a lakásán 1920. jún. 29-én tartott értekezleten, melynek jegyzőkönyve szerint Steuer megmondta Bleyernek, hogy „maga a sváb nép fog ellene fellépni, ha tovább is ilyen hazafiatlan irányban halad.”
Egyébként azzal is tisztában kell lennünk, hogy — mint a Védő Ligák Szövetsége 1920. évi jún. 7-én a miniszterelnökhöz intézett beadványában kifejti: „a kisebbségi minisztériumnak semmi jogalapja sincs, mert egy gúnytörvényen, az ú. n. néptörvényen alapszik s mikor az összes néptörvények hatályon kívül helyeztettek, ez a két bal kézre valló alkotás mégis életben hagyatott.”
A Védő Ligák Szövetsége ugyanebben a beadványában „veszedelmesnek bélyegzi Bleyer Jakab működését s a vezetése alatt álló minisztérium sürgős megszüntetését kéri”, ami hamarosan meg is történt.
Kincs István tanú vallja, hogy Bleyer Jakab egymásután dobatta ki az iskolákból a magyar nyelvet. Hivatalosan ugyan a kultuszminisztérium szerepelt, ez azonban csak szignálta azt, amit Bleyer beadott. Kőszegen is fel akarta állíttatni a németnyelvű iskolát, de ez a törekvése az iskolaszék és a tanú ellenállásán meghiúsult, bár azt is megpróbálta, hogy tanúra a szombathelyi püspök és a kultuszminisztérium útján nyomást gyakoroljon. Bleyer Jakabot a vád németnyelvű magyar hazafinak szeretné feltüntetni, holott Kincs István Bleyer Jakabot a leghazafiatlanabb embernek ismerte és Skultéty Miklós tanú is azt vallja, hogy Bleyer Jakab hazafiatlanul viselkedett s propaganda útjain a nagynémet nemzeti öntudatot ápolta. Kincs István tanú szerint Bleyer Jakab lelki adottsága teljesen német volt, azért vágta neki oda, hogy Kőszegre ne merje a lábát betenni, mert kiviteti s ezért mondta neki, hogy „ne bujtogasson és ne szítson a nemzetiségi vidékeken tüzet, mert végeredményben olyan égés lesz belőle, amelyet majd nem tud eloltani.”
Demjén Károly tábornok tanú vallja, hogy Both őrnagy jelentése szerint Bácsalmáson a lakosság magyar érzésű, azonban megbotránkozással hallotta, hogy az elmúlt tavasszal Bleyer Jakab a magyarság ellen lázított. Dr. Reiff Pál szerint Bleyer Jakab Moson megyében is ugyanígy járt el. Demjén tábornok egy térképező tisztjének Nyugat-Magyarországon a községi elöljáróság nem akart szállást és élelmet adni, bár szabályszerű menetlevéllel volt ellátva. A dolgok okát kutatva rájött, hogy ez Bleyer Jakab egyik propaganda beszédére vezethető vissza. Demjén Károlytanú utóbb össze is hívta a német származású vezető férfiakat, szám szerint harmincat, akik azt kívánták, hogy a német nemzetiség vezetését Bleyer Jakab kezéből ki kell venni. Ezt a lapokban megjelent nyilatkozatot Demjén Károly tábornok, Áronffy tábornok, Krisch Jenő és mások is aláírták.
Lipthay Béla Reitter kukméri esperestől hallotta, hogy egy alkalommal egy sváb paraszt magyar nyelvű bírósági idézést mutatott Bleyer Jakabnak, ki azt mondta: „Tépje össze azt a Wisch-t.“
Hargitay Ernő tanú vallja, hogy Baranya-megyében, míg Bleyer Jakab oda nem került, a sváboknak eszük ágában sem volt a német állammal törődni, azonban Bleyer Jakab teljesen felkavarta a lelkeket. A szülők panaszkodtak, hogy addig magyarul tanítottak az iskolákban, de a Herr Excellenz kijárta, hogy németül tanítsanak. Ezt panaszképpen mondták. A lakosság körében általában ellenszenvet váltott ki Bleyer Jakab működése. Tanút utóbb Villányból a Bácskába helyezték át, ahol ugyanarra a mintára látta dolgozni a svábokat. Némelyik közülök még büszke is volt arra, hogy az Excellenz őket németeknek ismeri, nem magyaroknak.
Bakonyi László tanú vallja, hogy Bleyer Jakab működésétől a jóérzésű sváb polgárok, így Pleininger József, Schwartz Adolf, Kriesch Hugó stb. elfordultak.
Kincs István tanú vallja, hogy Bleyer Jakab felléptéig a németség teljes egyetértésben működött a magyarokkal. Mikor 1918-ban gyűlést hívtak össze, arra nem ment el senki, mert Bleyer Jakab működésére ott semmi szükség nem volt.
Jákfai Gömbös Miklós vallja, hogy 258 bonyhádi lakos tiltakozott az ellen, hogy őket Bleyer Jakab felszabadítsa, új jogokat követeljen számukra és a 200 éves jó viszonyt a magyarok és a németek között elmérgesítse.
1933. május 30-án Soroksáron 14 társadalmi egyesület tiltakozott Bleyer Jakab politikája ellen, mely Magyarországot igaztalanul a német nemzetiség elnyomójaként tünteti fel.
A villányi kerületből, saját választókerületéből, 139 aláírású tiltakozásban (Protest) ítélték el Bleyer Jakab pángermán izgatását. Kijelentik, hogy Bleyer Jakab a cívódás szellemét hozta közéjük és megbontotta régi, szép békéjüket. A Bácskában, ahol Bleyer Jakab született, áruló tevékenységének még tizedrészét sem fejthette volna ki, holott ezt Csonka-Magyarországon, mint egyetemi tanár megteheti.
A Nemzeti Újság szerint Bleyer Jakab fellépéséig nemzetiségi kérdésről Baranya vármegyében szó sem volt, mert a német lakosság nem is tartotta magát nemzetiségnek, hanem jó magyarnak. Eddig bíztak Bleyer jóhiszeműségében, de a történtek után nem, mert éppen olyan időben követte el az árulást, amikor az egész ország lélegzetvisszafojtva várja a revíziós kérdés sorsát.
A vád valóságát a beszerzett iratok is bizonyítják.
Vitéz Keresztes Fischer Miklós, országgyűlési képviselő és vitéz Kun Lajos prelátus, felsőházi tag indítványát Baranya vármegye 1933. május 29-iki rendes közgyűlésén Baranya vármegye alispánja 4 kgy. 10.509 1933. sz. a. tárgyalta.
Az indítvány így hangzik: „Baranya vármegye törvényhatósági bizottsága a legnagyobb megütközéssel szerzett tudomást Bleyer Jakab volt miniszter, egyetemi tanárnak, Baranya vármegye villányi választókerülete országgyűlési képviselőjének a magyar országgyűlés képviselőházában május 9-én tartott beszédéről.
Visszautasítja a beszédnek a való tényekkel homlokegyenest ellenkező azon beállítását, mintha a magyarországi német anyanyelvű lakosság s ennek kebelében Baranya vármegye német anyanyelvű lakosainak nyelvi és kulturális jogai a törvényekben mindenki részére egyenlően megszabott korlátok között nem érvényesülhetnének és a német anyanyelvű lakosság elnyomás alatt szenvedne.
Mélységes felháborodással ítéli el a beszéd hangját, mely alkalmas arra, hogy a magyarországi nemzetiségi kisebbségek helyzetéről és sorsáról hamis képet festve, az elszakított kisebbségeinken gyöngítse a magyar hazához való ragaszkodás érzését s ezen sorsdöntő időkben az egész kultúrvilág közvéleményében ellenszenvet támasszon a magyar nemzettel szemben s így a trianoni béke revíziójára irányuló törekvéseink elé újabb akadályokat gördítsen.
A vármegye németnyelvű lakossága érdekében tiltakozunk minden olyan törekvés ellen, mely a magyar nyelvnek a kisebbségi iskolákban való tanítását meg akarja szüntetni, mert ezzel éppen a német anyanyelvű lakosság létérdekeit veszélyezteti.
Baranya vármegye álispánja 1921. évi február 24-én a belügyminiszterhez intézett jelentésében feltárja azt a határtalan rosszakaratot, mellyel Bleyer Jakab a püspöknádasdi róm. hath. népiskolára rákényszerítette a német tannyelvet.
Az iskolaszék 1918. évi dec. 8-án, tehát a Károlyi-féle lázadás idejében, bevezette a német tannyelvet, azonban a kommunizmus bukása után saját elhatározásából ismét helyreállította a magyar nyelvű oktatást. Azonban Bleyer Jakab 1920. május 4-én 449/1920. sz. a. rendeletet intézett a szekszárdi püspöki helynökhöz, melyben egy nála járt küldöttség kívánságára hivatkozva — a község s az iskolaszék meghallgatása nélkül egyszerűen ismét érvényre emelte az ú. n. forradalmi állapotot. Tudni kell, hogy az említett küldöttség tagjai: egy Schneider nevű hivatásos és közveszélyes agitátor s két szekszárdi kereskedő, aki Schneiderrel üzleti összeköttetésben állt, de ezek egyike (Szücs János) nem is német, a másik pedig (Hartmann András) külön órában taníttatja a magyar nyelvre gyermekeit.
Ugyancsak Baranya vármegye alispánja 1920. augusztus 26-án. 822/P. 1920. sz. alatt felterjeszti a honvédelmi miniszterhez a kaposvári körletparancsnokság jelentését a kisebbségi minisztérium működéséről, amelyben megállapítja, hogy a nemzeti kisebbségek minisztériuma oly mozgalmat támogat, sőt részben kezdeményez is, mely egyenesen az állam egysége ellen irányul.
E mozgalmak a hazafias frázisok jegyében folynak, azonban gyakorlati kihatásukban éppen az ellenkező célt szolgálják s az állam elleni izgatás erejével hatnak. Autonómiákat (külön tartománygyűlés, bíróság, közigazgatás, hadsereg stb.) ígérget, aminek elkerülhetetlenül az ország szétdarabolására kell vezetnie. Izgat az ellen, hogy a gyermekek magyarul tanuljanak. Az ország lakosságát a mindennapi életben szembeállítja egymással, ami legalább is lappangó polgárháborúra vezet.
E jelentéshez az alispán hozzáteszi, hogy a nemzeti kisebbségek minisztériuma megalakulása óta a hatóságok megkerülésével, azok háta mögött működik s a vidéken külön illegális szervei vannak, melyeknek tevékenysége a hatóságok előtt titkoltatik. Sajnálatosan tapasztalható, hogy egyes tanítók, jegyzők, stb. ez irány szolgálatában állnak s felettes hatóságaik megkerülésével közvetlen érintkezést tartanak fenn a nevezett minisztériummal.
A mórágyi tiszti különítmény 1920. aug. 31-én a honvédelmi minisztériumnak jelenti, hogy Püspöknádasd-Hidasd községekben Bleyer Jakab miniszter beszédének hatása alatt külön sváb autonómiáról álmodoznak s mindent, ami a magyarosítással vonatkozásban van, antipátiával fogadnak. A községi jegyző kijelentette, hogy a magyarosításnak, melyet ők lassú munkával végeztek, Bleyer Jakab beszéde határozottan ártott, sőt lehetetlenné tette őket a község előtt.
A mozsgói tiszti különítmény 1920. évi aug. 31-én jelenti a honvédelmi minisztériumnak, hogy a mozsgói kath. lelkész megállapítása szerint, amióta Bleyer miniszter lent járt, a környék svábjai autonómiáról álmodoznak s azóta a környék több ízben megnyilatkozott hazafiatlansága tapasztalható.
Négyesy László néhai egyetemi tanár 1929. ápr. 19-én kelt a vádlotthoz intézett levelében ekként fejti ki álláspontját: „Én magam már fel akartam vetni a karban azt a kérdést, hogy compatibilis-e egy egyetemi tanár állásával olyan agitatórius működés, amely — mondjuk: jóhiszeműleg, de — gyakorlati eredményében árt az államalkotó és fenntartó magyarság érdekeinek? És szabad-e egy magyar egyetemi tanárnak, aki esküt tett a nemzethez való hűségre, választmányi tagságot vállalni valami Bund vagy Verband für Auslanddeutsche című propaganda alakulatban?“
„Bizonnyal jól mondod: Bleyer inkább naiv theoriából cselekszik, de hatása romboló, sőt mintha tovább is menne az eredetileg naivan jóhiszemű állásponton, mikor — állítólag — hallgatóit propaganda kiküldetésekre is felhasználja és fegyverbarátságot tart fenn azokkal, akik a sváb falvakban az ő elveit ugyancsak különös módon magyarázzák.”
„Ismételve köszönöm nagyon érdekes, igen jól írt tanulmányodat, mely egyike a legjobb röpiratoknak, aminőt ritkán kap az ember.“
Preszly Elemér főispán elnöklete alatt 1920. június 17-én az alldeutsch-propaganda és a Bauernbundok ellen felhozott panaszokat előkelő urakból állott értekezlet tárgyalta, melynek jegyzőkönyvéből álljanak itt a kővetkező fontos részletek:
Dr. Steuer György megállapította, hogy az 1918. október 31-iki forradalom kitörése előtt és után Jekel Péter, Gündisch Guido, Dessas, Brandsch Rudolf stb. nyíltan hazaáruló, alldeutsch munkát fejtett ki. A Deutsches Haus ellen ő saját minisztériumának kebelén belül lépett fel s kinyilatkoztatta, hogy meg nem engedhető, mert működése törvényellenes. Kijelentette továbbá Steuer György, hogy ámbár Bleyer miniszter programját nem helyesli s azzal magát nem azonosítja, őt magát mégis jóhiszeműnek tartja.
Ezzel szemben Gálocsy Árpád hangsúlyozza, hogy „Bleyer nem jóhiszemű, hanem nagyon is tudatosan csinálja a legerősebb alldeutsch propagandát, — miért is ennek az embernek a politika színteréről való legsürgősebb eltávolítása elsőrangú országos érdek.“
Herczeg Ferenc ezeket mondta: „Ami a nemzeti kisebbségek minisztériumában történik, az nem Steuer meggyőződése szerint és hozzájárulásával történik. A maga részéről elítéli azt, hogy az ország kellős közepén magyar községek közé elszórva letelepített németség, mely már erősen a teljes asszimilálás útján van, ebben megakadályoztassék, sőt útjában visszafordíttassék. Nincs a világon állam, mely hasonló dolgokat megtűrne.”
V/1— V/11. alatt becsatoltunk tizenegy napilapot, amelyek egymagukban talán nem lennének alkalmasak a bizonyításra, de az ezen újságokban foglaltak valóságát a tanúvallomások és a beszerzett okiratok is bizonyítják.
Az V/1. alatt becsatolt Előőrs 1929. márc. 3-iki száma leírja a Volksbildungsverein szervezetét, melynek ügyvezető elnöke Bleyer Jakab volt. Újságja a Sonntagsblatt. Szól ez a hírlap a 463 nemzetiségi iskola elnémetesítéséről is.
Az V/2. alatt mellékelt Nemzeti Újság 1933. máj. 30-iki száma Baranya vármegye 1933. május 29-iki közgyűlésének Bleyer-ellenes határozatával foglalkozik.
Az V/3. alatt csatolt Szabadság 1933. június 4-iki száma a villányi kerület 139 választópolgárának tiltakozását közli, mely Bleyer Jakab pángermán működését ítéli el.
Az V/4. alatt becsatolt Szabadság 1933. július 2-iki száma Soroksár község 14 társadalmi egyesületének tiltakozását közli.
Az V/5. alatt csatolt Szabadság 1933. május 21-iki száma Bonyhád 258 választópolgárának nyilatkozatát közli Bleyer Jakab felszabadítási törekvéseivel szemben.
Az V/6. alatti Pester Lloyd 1933. május 28-iki száma azt a nyilatkozatot közli, melyről Demjén Károly tábornok tett vallomást.
Az V/7. alatt mellékelt Nemzeti Újság 1933. május 28-iki számában ugyanazt a nyilatkozatot magyar szöveggel közli.
Az V/8. alatt csatolt Reggeli Újság 1930. június 23-iki száma Komárom-Esztergom egyesített vármegyék törvényhatósági bizottsági üléséről referál. A közleményben foglaltak valóságát Szivós József tábornok tanú bizonyította. A cikk Bleyert oktalan és ártalmas fantasztának nevezi.
Az V/9. alatt csatolt Szabadság 1933. dec. 17-iki száma Bleyer Jakab temetését írja le, melyről a magyarság teljesen hiányzott.
Az V/10. alatt csatolt Szabadság 1933. június 11-iki száma elmondja, hogy Bleyer Jakab miképpen lett miniszter.
Az V/11. alatt csatolt Nemzeti Újság 1931. júl. 21. és 22. számai Bleyer Jakabot denunciánsnak és rágalmazónak nevezik.
Mindezekből kétségtelen, hogy vádlottnak a valóság bizonyítása sikerült, mert cikkének állításait a felmutatott bizonyítékok minden tekintetben igazolták.
A megvádolt cikk jellemrajz, történeti tanulmány, tudományos dolgozat, amely nemcsak minden magyar ember, hanem számos magas állású politikus és irodalmi férfiú tetszésével és helyeslésével találkozott. Ha a vád által kifogásolt cikket alaposabban tanulmányozzuk, arról kell meggyőződnünk, hogy annak minden szava forrásműveken alapszik s igazi mintája a történeti jellemrajznak.
A kifogásolt cikk állításai a jogos kritika határait sem lépik túl. Egyik legsúlyosabb állítása az, hogy Bleyer Jakab működését komoly urak nyíltan és több ízben hazaárulásnak minősítették, ami kifogástalanul be van bizonyítva, de ha látjuk, hogy Bleyer Jakab pángermán propagandát fejtett ki s az alldeutschokkal tartott fenn szoros barátságot; ha látjuk, hogy Nyugat-Magyarországon Gauokat akart szervezni külön németnyelvű tartománygyűléssel, németnyelvű közigazgatással, bíráskodással és katonasággal és ha tudjuk, hogy Werner Henriket és Haas Raymondot pángermán izgatókká akarta kiképezni, akkor a vádlott állítása messze alatta marad a jogos kritika határainak.
Bleyer Jakab vezető szerepet is játszott, azonban ravatalánál német egyetemi hallgatók formaruhás küldöttsége állt díszőrséget és a magyar egyetemi hallgatók teljesen hiányoztak.
A vádlott helyesen mondta, hogy Bleyer Jakab nem volt a miénk, hanem a germán világhoz tartozott. Előtte a magyar haza valóban „csak az ő pángermán ábrándjainak ködpáráiban elvesző fikció volt s éppen ezért hiányzott belőle a haza szeretete és az iránta való hála magasztos érzete, az a nemes érzés, melytől minden igaz hazafinak oly melegség támad szíve tájékán.” Általában hiányzott Bleyer Jakabból minden nemesebb érzés, hiányoztak belőle a magasabb lelki kvalitások.
Vádlott nem ellensége a jóérzésű németeknek, amit az is bizonyít, hogy a Pázmány Péter-tudományegyetem jubileuma alkalmával falusi otthonában egy német egyetem világhírű tanárát látta vendégül, azonban ellensége a magyarországi hazafiatlan és pángermán aknamunkát folytató németeknek. Jellemrajzával nem akarta Bleyer Jakab személyét bántani, hanem pángermán viselkedését a maga leplezetlen valóságában bemutatni.
Még csak a vádindítvány terjedelmes indokolására kell kitérnem.
A főmagánvádlók azt mondották, hogy ezt a pert jogos magánérdek és közérdekből indították meg, azonban kifelejtettek még egy harmadik indokot, nevezetesen azt, hogy ezzel a perrel is azt a romboló munkát szándékoztak folytatni, melyet Bleyer Jakab kezdett és amelynek — mint Szivós József tábornok vallotta — a főmagánvádlók képviselője a folytatója. Mert ez a per csak arra volt jó, hogy a svábokat a magyarok ellen hangolja…
A főmagánvádlók képviselője gúnyos kicsinyléssel hangsúlyozta, hogy a vádlott talán ért az egerekhez és a békákhoz, de nem ért a politika magasabb szempontjaihoz, mely állítással azonban csak magának állított ki szegénységi bizonyítványt.
A vádlott, mint az általános állattan és összehasonlító bonctan egyetemi professzora nem foglalkozhatott pl. a pegnitzi virágénekekkel, hanem hivatásszerűen a tudományos laboratóriumok „házi állataival”, a békákkal és egerekkel is kellett foglalkoznia, ami azonban semmiképp sem fitymálható foglalkozás, mert hiszen a modern élettan s az orvostudomány legfontosabb felfedezései fűződnek ezekhez az állatokhoz, miért is a vádlottnak ezirányú s a tudományos irodalomban melegen méltányolt munkássága csak elismerést érdemel. Ami pedig azt illeti, hogy a vádlott nem ért a politikához, ennek nyomatékos cáfolata az, hogy brassói tanár korában súlyos politikai atmoszférában nevelkedett s mint a „Brassó” című politikai lap szerkesztője sok fontos politikai ügyet vitt dűlőre. Ellenben Bleyer Jakab, aki csak a kommunizmus idejében fedezte fel magában államférfiúi elhívatását, félszeg nézeteivel és két balkezes intézkedéseivel fényesen bebizonyította politikai éretlenségét.
A főmagánvádlók szerint a vádlott vétett a „de mortuis nil, nisi bene“ követelménye ellen, mire nézve azonban a vádlott kétségtelenül bebizonyította, hogy Bleyer Jakabot még életében a cikkében foglaltaknál sokkal súlyosabb ítéletben részesítette, ami ellen azonban sohasem védekezett, a most inkriminált cikk pedig már csak azért sem lehetett kegyeletsértő, mert a társadalom számos kiválósága által is elismert engesztelékeny hangja — sok tanulság mellett — általános megnyugvást keltett.
Mindezekből világos, hogy a vád tárgyává tett cikk legkevésbé sem árthatott a közérdeknek, sőt inkább teljes tárgyilagossága és hazafias szelleme csak felemelő hatással lehetett az elfogulatlan olvasóra.
Mindezek alapján védencem felmentését kérem.
A védőbeszéd elhangzása után a törvényszék elnöké azt a kérdést intézi a vádlotthoz, kíván-e az utolsó szó jogán felszólalni? Erre Méhely Lajos az elnöki emelvény elé lép s így szól:
Tekintetes Királyi Törvényszék!
— Védőügyvédem már oly részletesen terjesztette elő bizonyítékaimat, hogy nagyon rövidre foghatom szavaimat.
— Egész életemben fanatikusa voltam az igazságnak s az inkriminált cikk megírásában is az igazság szeretete vezérelt.
— Én a németeknek nem vagyok ellensége, sőt érdemük szerint megbecsülöm őket. A német egyetemi tanárok közt sok jó barátom van, számos német tudományos testületnek vagyok tagja s a németek is mindig megbecsülték tudományos munkásságomat.
— Bleyer Jakabnak sem voltam ellensége, sőt kollegiális jó viszonyban voltam vele, amit az is bizonyít, hogy dékán koromban újévkor szívélyesen üdvözölt. De amikor mindenfelől torlódtak az ő hazafiatlan viselkedéséről szóló panaszok, akkor elfordultam tőle, mert felháborított, hogy egy magyar egyetem tanára ennyire megfeledkezhetik magáról. S az egyetemen sokan voltunk, akik már nem sokáig tűrtük volna az ő aknamunkáját. Az élőkre nem hivatkozhatom, de felmutathatom néhai Négyesy László professzor velem érző levelét, amely azért nagyjelentőségű, mert mindenki tudja, hogy e levél általános tiszteletnek örvendett írója kiegyensúlyozott, komoly egyéniség volt.
— Bleyer Jakab elvakult működésének az volt a következménye, hogy az ú. n. A-típusú iskolákban kizárólag német nyelven tanítottak s megértük azt a gyalázatot, hogy pl. Hegyeshalomban, ahol 1678 magyar és 1710, vagyis mindössze 32-vel több német lakik, de 2869-en beszélnek magyarul, a magyar gyermekeknek saját hazájukban még imádkozniok is németül kell az iskolában. S ilyen iskola 35 van Dunántúl!
— Ily körülmények közt valósággal vérlázító, hogy Bleyer Jakab leánya, Kussbachné Bleyer Cilly dr., a Deutsche Mädchenbildung című berlini folyóirat 1934. évi 6. számában azért jajdult fel, mert mi magyarok a szegény sváboktól „elvettük óvodáikat és iskoláikat s az ő gyermekeiknek nem lehet németül olvasniok, írniok, imádkozniok és dalolniok“.
— A főmagánvádlók képviselője ezek ellenére sem átallotta „elvárni” tőlem, hogy a „megsértett” családtól bocsánatot kérjek, amire az a válaszom, hogy ha fel tud nekem a földtekén még egy olyan nemzetet mutatni, amely ilyen, szinte a hülyeséggel határos türelemmel bánik a nemzetiségivel, akkor hajlandó leszek bocsánatot kérni.
— Amit Bleyer Jakabról szóló megemlékezésemben megírtam, annak minden szavát hiteles okmányokkal és esküvel megerősített vallomásokkal igazoltam, miért is teljes megnyugvással vállalom a felelősséget.
A bíróság Méhely Lajos szavai után tanácskozásra vonult vissza s Méhes Ignác tanácselnök hosszas tanácskozás után kihirdette a törvényszék ítéletét, mellyel Méhely Lajost a halott ember emléke meggyalázásának vádja alól felmentette.
Az ítélet szószerinti szövege a következő:
B XXXV. 4367/1934. szám
A budapesti kir. büntető törvényszék ítélete:
„A kir. törvényszék vádlottat a vád és következményeinek terhe alól a Bp. 326. § 1. pontja alapján felmenti és főmagánvádlókat a bűnügyi költség fizetésére végrehajtás terhe mellett kötelezi.
Néhai Bleyer Jakab működése kettős volt.
Hivatalosan ismételten hangot adott a magyar államhoz és a magyar állameszméhez való ragaszkodásának és azt hangoztatta, hogy csak a törvényes rendelkezéseket akarja megvalósítani. Hivatalosan el is ismerték működésének kifogástalanságát.
Arra, hogy hazaáruló lett volna, adat nem merült fel, de vádlott annak nem is nevezte. De Bleyer Jakab még a parlamentben is ismételten hangoztatta német népéhez való ragaszkodását, ahhoz való tartozását és ez vitte olyan térre, amely joggal kihívta a magyarság ellenérzését.
A tanúk (Bakonyi László, Kincs István stb.) olyan képet festettek működéséről, amellyel azt igazolták, hogy vádlott állításai lényegében valók. Bleyer Jakab még a szülők akarata ellenére is vissza akarta állíttatni a német iskolákat és mint beszédében is említette, ez a kérdés csak a háború után került előtérbe. Vissza akarta állíttatni a német nyelvet a szülők akarata ellenére is és való, hogy 463 ilyen kisebbségi iskola volt, amelybe Bleyer Jakab fokozatosan akarta a német nyelvet behozni.
Bleyer Jakab vidéki beszédeiben a magyarság ellen ellenérzést támasztott, a magyarság ellen ellenszenvet váltott ki. Ez nem szolgálta a magyar állameszmét, a magyarság megerősítését és ezzel kapcsolatban a kisebbség békéjét.
Mivel a törvényszék úgy látja, hogy a vádlott igazat írt, ezért őt az ellene emelt vád alól fel kellett menteni.”
Főmagánvádlók fellebbezést jelentettek be a bűnösség meg nem állapítása miatt és fenntartották a tárgyalás során bejelentett semmiségi panaszaikat.
Védő tudomásul veszi az ítéletet és a bejelentett semmiségi panaszt visszavonja. Vádlott csatlakozik a védő bejelentéséhez.
Ezzel a főtárgyalás, véget ért.
Budapesten, 1935. évi december hó 21. napján.
Az ítélet kihirdetését zsúfolt tárgyalóteremben hallgatták meg Méhely Lajos hívei, akik a felmentő ítélet elhangzása után harsány éljenzésben törtek ki.
Az elnök erélyesen rászólt az éljenző közönségre: „Tessék csendben maradni, különben kiüríttetem a termet.”
Ezután a Bleyer-család jogi képviselője fellebbezést jelentett be a felmentő ítélet ellen.
Méhely Lajos felemelt fővel, a bajtársak sorfala között hagyta el a termet s az előszobában ezzel fogadta a Turul Szövetség képviseletében megjelent Virág Lajos orsz. alvezér üdvözletét: „Köszönöm testvéreim, hogy e nehéz percekben velem éreztetek s köszönöm azt a felemelő tudatot, hogy ebben a nagy magyar ügyben nem hagytatok magamra, hanem fegyelmezetten mellém álltatok. Isten veletek!”
[1] Amilyen pl. Baranya vármegye 1933. máj. 29-iki határozata; a villányi kerület 139 választópolgárának nyilatkozata; Soroksár község 14 társadalmi egyesületének tiltakozása; Bonyhád község 258 választópolgárának tiltakozása; Komárom vármegye határozata; az ágfalvai német leventék üzenete, stb.
[2] Erről csaknem valamennyi magyar újságban színes és nagyon szimpatikus tudósítások voltak olvashatók, csupán a Pester Lloyd fanyalodott erre a nyilatkozatra: ”Als der Angeklagte den Verhandlungssaal verliess, wiederholten seine Anhänger ihre geräuschvollen Kundgebungen.”
Previous post: Dr. Nagy Elek: A jog és a szabadkőművesség
Next post: Wein Jakab: A zsidó kapitalizmus téves gazdálkodása

matches:
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 1
bíróság
bíróság
§ 1