text:
Wallacher Lajos: A választottbírósági kikötés tisztességtelensége fogyasztói szerződésekben (EJ, 2014/3., 10-16. o.) | Új Ptk. – az új Polgári Törvénykönyv és Kommentár
A Kúria 2013. október 15-én 3/2013. Polgári jogegységi határozatával[1] tisztességtelenné nyilvánította bármely választottbíróság kikötését a fogyasztói szerződésekben, ha a kikötés általános szerződési feltételekben, vagy egyedileg meg nem tárgyalt feltételekben szerepel.[2] Ennek az írásnak a célja az, hogy elemző megközelítésben bemutassa e jogegységi határozatot, továbbá a magyar jog hatálya alá tartozó választottbíróságokra nézve levonja a jogegységi határozatból adódó eljárási jogkövetkezményeket.
A jogegységi határozat indokolása, meglehetős tömörséggel, lényegében egyetlen momentumra vezeti vissza a választottbírósági kikötések tisztességtelenségét, ami a következő.
„A Vbtv. 3. § (1) bekezdés szerint választottbírósági eljárásnak a bírósági peres eljárás helyett van helye, vagyis hatályos jogunkban a választottbírósági kikötés kizárólagos, mindig kizárja a rendes bírói út igénybevételét. A választottbírósági kikötés tisztességtelenségét tehát éppen a kizárólagossága alapozza meg, vagyis az, hogy a rendes bírói utat kizárja és ezáltal a fogyasztót az igényérvényesítési lehetőségeiben korlátozza.”
E kijelentés nem értelmezhető másként, minthogy a tisztességtelenség a jogvitának a rendes bírói út helyett választottbírósági útra terelésében rejlik. A rendes bíróságok előtti jogérvényesítés lehetőségéről való lemondás, s ezzel egyidejűleg egy alternatív vitarendezési módozat kikötésének aktusa az, amit a Kúria önmagában tisztességtelennek tekint.
Nem tér ki arra a jogegységi határozat, hogy miért tekinti a rendes bírói útról való lemondást eleve jogellenesnek, mikor azt az Alkotmánybíróság több határozatában a bírósághoz való fordulás joga lényegi részelemének tekintette:
„Az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében biztosított alapjog negatív oldalából, a bírósághoz fordulás jogának negatív aspektusából és a szerződési szabadság alkotmányos jogából következik, hogy a szerződő feleknek joguk van arra, hogy egyező szerződési akarattal bizonyos jogszabály által biztosított lehetőségekről kifejezetten lemondjanak, illetőleg a törvényes lehetőségek igénybevételét – amennyiben azok nem feltétlen érvényesülést kívánó rendelkezések – megállapodásukkal kifejezetten kizárják. Vagyis az Alkotmány 57. § (1) bekezdésében biztosított alapjog negatív oldalát – a bírósághoz fordulás jogáról való lemondást – a szerződő felek a szerződés elemévé is tehetik. Az 57. § (1) bekezdésébe foglalt alapjog negatív vonatkozása eszerint nemcsak úgy gyakorolható, hogy a fél jogai érvényesítése érdekében nem fordul bírósághoz (pl. követelését hagyja elévülni), de úgy is, hogy egy konkrét jogviszonyban e joglemondását megállapodásba, szerződésbe foglalja. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a szerződő feleknek ilyen joga jogvitájuknak szerződéssel választottbírósági útra terelése. Ez a jog éppen azt jelenti, hogy a szerződő felek lemondanak a bírói úthoz való jogukról, illetőleg a jogorvoslathoz való alkotmányos jogukról, akár úgy, hogy a törvény e joglemondás mellett bizonyos garanciákat biztosít a számukra, akár pedig úgy, hogy joglemondásuk e garanciákra is kiterjed. A bírósághoz fordulás alapjogának lényegéhez tartozik e jogról való lemondás szerződésbe foglalhatósága is valamely konkrét jogviszonyban vagy eljárásban.”[3]
Feltehetően a jogegységi határozat sem kívánt gyökeresen elszakadni ettől a megközelítéstől, azaz nem szándékozott megtagadni az elismerést az alapjog negatív aspektusától. Noha kifejtés hiányában hálátlan küldetés találgatni a döntés motívumait, mégis megkockáztatható, hogy a jogegységi határozat nem a joglemondás tényére, hanem formájára, módjára vezette vissza a választottbírósági kikötések tisztességtelenségét a fogyasztói szerződésekben, vagyis feltehetően azért tekintették az ilyen kikötéseket tisztességtelennek, mert általános szerződési feltételekben szerepelnek, mely esetekben a konszenzus ’haloványabb’, kevésbé feltételezhető, hogy a feltételek elfogadása tudatos és informált döntés eredménye a fogyasztó részéről. Valószínűbb tehát az az értelmezés, hogy a Kúria a bírósághoz fordulás jogát nem tételezte olyan jogként, melyről egyáltalán ne lehetne lemondani szerződéssel, csak e joglemondás bizonyos formáját minősítette jogellenesnek (tisztességtelennek).
Ez az értelmezés elhárítja ugyan az alkotmányos szintű védelemben részesülő szabállyal való ütközés veszélyét, azonban egyúttal felveti a következő problémát. Ha a jogszabályokban biztosított jogokról való lemondást annak formája, hordozóeszköze teszi tisztességtelenné, akkor ebből az következne, hogy minden joglemondás tisztességtelen, ha általános szerződési feltételekben kerül rögzítésre. Így – a reductio ad absurdum módszerével – akár oda is eljuthatunk, hogy a Ptk. diszpozitív szabályaiban a fogyasztónak, mint szerződő félnek biztosított bármely jog korlátozása tisztességtelennek[4] tekinthető, hiszen a korlátozó szerződéses rendelkezés hiányában a kérdéses jog megilletné a fogyasztót.[5]
A következőkben azt vizsgálom meg, hogy az általános szerződési feltételekben szereplő választottbírósági kikötések bármely további feltétel nélküli tisztességtelenné nyilvánítása összhangban van-e az Európai Unió Bíróságának gyakorlatával, továbbá azt, hogy a jogszabályokban a fogyasztóknak biztosított jogokról való lemondás, illetve ezek korlátozása önmagában megalapozza-e a tisztességtelenség megállapítását az európai uniós joggyakorlat fényében. Az uniós esetjog relevanciáját az alapozza meg, hogy a fogyasztói szerződések tisztességtelen kikötéseire vonatkozó szabályozásunk alapját, hátterét egy uniós jogforrás képezi, a fogyasztóval kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen szerződési feltételekről szóló, 1993. április 5-i 93/13/EGK tanácsi irányelv.
Az Európai Unió Bírósága – az irányelvvel kapcsolatos kezdeti gyakorlatától eltekintve[6] – egy szerződéses kikötés tisztességtelenségét közvetlenül nem ítéli meg, ezt a feladatot a tagállami bíróságokra testálja, ő maga csak szempontokat ad ehhez a döntéshez.[7] Ennek ellenére a szempontok megadásának módszerével is lett volna alkalma sugallni azt az álláspontot, hogy a választottbírósági kikötések minden esetben, bármely körülménytől függetlenül tisztességtelennek tekintendők az irányelv alapján, ugyanis több[8] eléje került ügy is választottbírósági kikötések tisztességtelensége esetén követendő eljárásra vonatkozott, noha a tagállami bíróságok közvetlenül nem tettek fel kérdést a választottbírósági kikötések tisztességtelenségével kapcsolatban. Ezekből az ítéletekből nem vonható le olyan következtetés, hogy az Európai Unió Bírósága eleve tisztességtelennek tekintene minden választottbírósági kikötést. Ez nem is illeszkedne a Bíróság joggyakorlatába, az ugyanis a tisztességtelenség megítélést komplex értékelés tárgyává teszi.
Az irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján a tisztességtelenség megítélésének kulcsmozzanata az, hogy az adott kikötés jelentős egyenlőtlenséget szül-e a felek jogai és kötelezettségei tekintetében a fogyasztó hátrányára. E fordulat tartalmát az EUB a következőképpen bontotta ki:
„Márpedig, amint az indítványa 71. pontjában a főtanácsnok is rámutatott, annak megállapításához, hogy valamely feltétel a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben „jelentős egyenlőtlenséget” idéz-e elő a fogyasztó kárára, különösen a nemzeti jognak a felek ezirányú megállapodása hiányában irányadó szabályait kell figyelembe venni. Ilyen összehasonlító vizsgálat alapján ítélheti meg a nemzeti bíróság, hogy adott esetben a szerződés mennyiben hozza a hatályos nemzeti jogban szabályozottnál kedvezőtlenebb jogi helyzetbe a fogyasztót. Hasonlóképpen célszerűnek tűnik az említett fogyasztó jogi helyzetének vizsgálata abból a szempontból, hogy milyen eszközök állnak a rendelkezésére a nemzeti szabályozás alapján ahhoz, hogy megszüntesse a tisztességtelen feltételek alkalmazását.”[9]
Az EUB szerint „[…] a jelentős egyenlőtlenség bekövetkezéséhez nem feltétlenül szükséges, hogy a valamely szerződési feltétellel a fogyasztóra hárított költségek ez utóbbi szempontjából a szóban forgó ügylet összegéhez képest gazdaságilag jelentősek legyenek, hanem ez az egyenlőtlenség eredhet önmagában abból, hogy kellően súlyos mértékben sérül a fogyasztónak mint szerződéses félnek az alkalmazandó nemzeti rendelkezések szerinti jogi helyzete, akár úgy, hogy szűkebbé válik azon jogok tartalma, amelyek e rendelkezések alapján a szerződésből fakadóan megilletik, akár úgy, hogy korlátozzák e jogok gyakorlását, akár úgy, hogy olyan további kötelezettséggel terhelik, amelyet a nemzeti szabályok nem írnak elő; annak értékelése során, hogy esetlegesen fennáll‑e jelentős egyenlőtlenség, a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie a szerződés tárgyát képező áru vagy szolgáltatás természetét, és alapul kell vennie a szerződés megkötésének valamennyi körülményét, valamint az összes többi szerződéses feltételt.”[10]
Ezt a komplex megközelítést követte az EUB a Sebestyén ügyben[11] is, ahol a Szombathelyi Törvényszék közvetlenül arra kérdezett rá, hogy tisztességtelen-e a Pénz- és Tőkepiaci Állandó Választottbíróság kikötése fogyasztói szerződésben. Az EUB erre a következő választ adta: „[…] annak megállapításához, hogy valamely feltétel a felek szerződésből eredő jogaiban és kötelezettségeiben „jelentős egyenlőtlenséget” idéz‑e elő a fogyasztó kárára, különösen a nemzeti jognak a felek ez irányú megállapodása hiányában irányadó szabályait kell figyelembe venni. Ilyen összehasonlító vizsgálat alapján ítélheti meg a nemzeti bíróság, hogy adott esetben a szerződés mennyiben hozza a hatályos nemzeti jogban szabályozottnál kedvezőtlenebb jogi helyzetbe a fogyasztót.”[12] „[…] [A]z érintett nemzeti bíróság többek között köteles:
– megvizsgálni, hogy a kérdéses feltétel tárgya vagy hatása az‑e, hogy kizárja vagy gátolja a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati lehetőség igénybevételében, és
– figyelembe venni azt, hogy a szóban forgó szerződés megkötése előtt a fogyasztó számára a választottbírósági eljárás és a rendes bírósági eljárás közötti különbségre vonatkozóan nyújtott általános tájékoztatás önmagában nem zárhatja ki e feltétel tisztességtelen jellegét.”[13]
Álláspontom szerint a fentiek alapján egy választottbírósági kikötés tisztességtelenségének vizsgálatakor nem mellőzhető a kikötött konkrét választottbírósági eljárás és a kikötés hiányában érvényesülő rendes bírósági út érdemi összehasonlítása abból a szempontból, hogy a fogyasztó hátrányosabb jogi helyzetbe kerül-e a választottbírósági eljárásban valamilyen érdemi szempontból.[14] Önmagában a rendes bírói út kizárása még nem okoz ilyen hátrányt, mivel helyette rendelkezésre áll a választottbírósági jogérvényesítés lehetősége. A fogyasztót érő hátrány a két jogérvényesítési rezsim különbözőségéből fakadhat, vagyis a választottbírósági eljárás olyan speciális jellemzőjéből, mely a fogyasztót indokolatlanul kedvezőtlenebb helyzetbe hozza a rendes bírósági eljáráshoz képest.
Ilyen összehasonlítást ennek az írásnak a keretében nincs lehetőség elvégezni, de érdemes megemlíteni néhány olyan szempontot, melyet a fentiekben tárgyalt ügyek felvetettek, mert jól példázzák az összehasonlító szemléletet.
Így pl. a jogegységi határozat bevezetője hivatkozik a Fővárosi Törvényszék határozatára, mely szerint a választottbírósági kikötés azért tisztességtelen, mert a választottbírósági eljárásban költségkedvezmény nem adható. Az Asturcom Telecomunicaciones ügyben a tagállami bíróság a választottbírósági kikötés tisztességtelenségét arra vezette vissza, hogy a választottbíróság székhelyére történő utazásnak a fogyasztó által viselt költsége magasabb volt, mint az alapeljárás tárgyát képező összeg, továbbá e székhely jelentős távolságra található a fogyasztó lakóhelyétől, és ez nem szerepel a szerződésben, végül e választottbíróság maga dolgozza ki azokat a szerződéseket, amelyeket a távközlési vállalkozások ezt követően alkalmaznak.[15] Hasonló összehasonlítást végzett maga az EUB a VB Pénzügyi Lízing ügyben, ahol az illetékességi alávetés tisztességtelenségének vizsgálatában releváns szempontként kezelte a következőket. A vitatott kikötés egy olyan bíróság kizárólagos illetékességét mondta ki, amely nem az alperes állandó lakóhelye szerinti bíróság, és nem is a felperes székhelye szerinti bíróság, hanem olyan bíróság, amely ez utóbbi székhelyéhez közel található mind földrajzi szempontból, mind a közlekedési lehetőségeket tekintve. Ennek révén az a kötelezettség hárult a fogyasztóra, hogy a lakóhelyéhez képest esetleg távoli bíróság kizárólagos illetékességének vesse alá magát, ami megnehezíthette megjelenését a bíróság előtt. Megjegyzi az EUB, hogy a kis perértékű perek esetében a fogyasztónak a bíróság előtt való megjelenésével járó költségek visszatartó hatásúak lehetnek, és arra indíthatják a fogyasztót, hogy teljesen lemondjon a bírósághoz fordulás lehetőségéről vagy a védelemről. Továbbá az ilyen kizárólagos illetékességi kikötés az eladó vagy a szolgáltató számára lehetővé teszi, hogy a szakmai tevékenységéhez kapcsolódó valamennyi jogvitát egyetlen, nem a fogyasztó lakóhelye szerint illetékes bíróság előtt összesítsen, ami a szervezeti képviseletét is megkönnyíti, és az ezzel összefüggő költségeit is csökkenti.[16] Noha ez az ügy nem választottbírósági kikötést érintett, mégis szemléltetni képes azt a módszert, amely egy kikötés hatásait értékeli.
Végezetül érdemes megemlíteni azt is, hogy az Irányelv Melléklete, amely példálózó jelleggel nevesít olyan szerződési feltételeket, melyek tisztességtelennek tekinthetők, q) pontjában tisztességtelennek minősíti azokat a kikötéseket, melyek kizárják vagy gátolják a fogyasztó jogainak érvényesítését peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati lehetőség igénybevételében, különösen arra kötelezve a fogyasztót, hogy csak jogszabályi rendelkezések által nem kötött döntőbírósághoz fordulhat, jogtalanul korlátozva a rendelkezésére álló bizonyítékokat, vagy olyan bizonyítási terhet róva a fogyasztóra, amelyet az alkalmazandó jog értelmében rendesen a másik szerződő félnek kellene viselnie.
Ennek a rendelkezésnek lehet olyan olvasata, mely szerint a rendes bírósági út kizárása minden körülmények között tisztességtelen. Az új (immár hatályos) Ptk. 6:104. §-a (1) bekezdésének i) pontja is ezt az értelmezést követi, mivel úgy rendelkezik, hogy fogyasztó és vállalkozás közötti szerződésben tisztességtelennek minősül különösen az a kikötés, amely kizárja vagy korlátozza a fogyasztó peres vagy más jogi úton történő igényérvényesítési lehetőségeit, különösen, ha – anélkül, hogy azt jogszabály előírná – kizárólag választottbírósági útra kényszeríti a fogyasztót, jogellenesen leszűkíti bizonyítási lehetőségeit vagy olyan bizonyítási terhet ró rá, amelyet az irányadó jogi rendelkezések szerint a másik félnek kell viselnie. A Ptk. kommentárja ehhez a rendelkezéshez a következő magyarázatot fűzi:
„Az (1) bekezdés i) pontja – a Kormányrendelet 1. § (1) bekezdés i) pontjától tartalmilag eltérően, ugyanakkor megfelelve az Irányelv Melléklete 1. q) pontjának – a Kúria észrevétele folytán kimondja az általános szerződési feltételben, illetve egyedileg meg nem tárgyalt szerződési feltételben szereplő választottbírósági kikötés tisztességtelenségét, mivel az kizárja a fogyasztó rendes bírósági úton történő igényérvényesítésének a lehetőségét. Mindez nem jelenti azt, hogy a Ptk. ezzel elzárná a választottbíróságokat a fogyasztói szerződésekkel kapcsolatos jogvitáktól. Ha ugyanis a felek a szerződéskötéskor egyedileg megtárgyalják a választottbírósági kikötést, úgy arra már nem terjed ki az (1) bekezdés i) pont szerinti rendelkezés hatálya, és egyúttal ezáltal a fogyasztó is megkapja azt a tájékoztatást, amely alapján felmérheti, hogy mivel jár az, ha a szerződésből eredő jogvita nem rendes bíróság, hanem választottbíróság hatáskörébe tartozik.”[17]
Álláspontom szerint önmagában az Irányelv Melléklet q) pontjának szövegéből még nem következik a rendes bírói út kizárásának tisztességtelensége. A választottbírósági kikötést a szöveg csak arra az esetre minősíti a jogérvényesítési lehetőség kizárásának példájaként, ha a kikötés olyan választottbíróságra vonatkozik, amely jogszabályok által nem kötött. A Vbtv. alapján kikötött választottbíróság nyilvánvalóan nem ilyen.[18] A fogyasztó korlátozása „peres eljárás kezdeményezése vonatkozásában, vagy más jogorvoslati lehetőség igénybevételében” fordulat magyar nyelvű változata véleményem szerint félrevezetően sugallja a „peres eljárás” kifejezés használatával azt, hogy itt a rendes bírói útról lenne szó, sokkal inkább a jogérvényesítés lehetőségének[19] kizárása vagy korlátozása az, amit az irányelv tisztességtelennek minősít.[20] Az EUB hivatkozott gyakorlata, vagyis az, hogy nem került sor a rendes bírói út választottbíráskodással való helyettesítésének kategorikusan tisztességtelenné nyilvánítására, szintén ezt az értelmezést erősíti.
Bármilyen következtetésre is jutnánk a fentiek alapján a Kúria jogegységi határozatának és az abban értelmezett jogszabályoknak, valamint a mögöttes irányelv EUB általi értelmezésének a viszonyát illetően, az új Ptk. törvényi erőre emelte a Kúria jogértelmezését, így 2014. március 15-től kezdődően a jogi helyzet egyértelművé vált, a jövőre nézve nem vitatható. Ugyan a jogalkalmazó szerveknek az irányelvekkel konform módon kell értelmezniük az átültető jogszabályokat, és ennek során követniük kell az EUB irányelv-értelmezését, de az irányelvtől a törvényalkotó a fogyasztók védelmének erősítése érdekében eltérhet, az irányelv 8. cikke erre felhatalmazást ad, melyet az EUB is megerősített, kimondva azt is, hogy ha az irányelv valamely rendelkezése alapján egy feltétel nem minősülhet tisztességtelennek, az adott rendelkezés nem értelmezhető akként, mint amely ezeket a nem tisztességtelen feltételeket kirekesztené az irányelv hatálya alól, következésképpen ezekre a kikötésekre is irányadó a 8. cikk, így a tagállamok a fogyasztók védelme érdekében szigorúbb rendelkezéseket is előírhatnak ezek vonatkozásban, azaz akár megtilthatják ezek alkalmazását.[21]
A továbbiakban azt a kérdést járom körül, hogy mi a teendője a Vbtv. hatálya alá eső választottbíróságnak akkor, ha hatáskörét fogyasztói szerződésben kötötték ki, így felmerülhet annak tisztességtelensége (érvénytelensége).
Az a fél, aki meg van győződve arról, hogy a választottbírósági kikötés tisztességtelen, nagy valószínűséggel nem fog a választottbírósághoz fordulni, ha valamilyen szerződéses igényt kíván érvényesíteni, hanem közvetlenül a rendes bíróságnál terjeszti elő keresetét, s ott adja elő a kikötés tisztességtelenségével kapcsolatos álláspontját is, ha ellenfele a választottbírósági kikötésre hivatkozna. Azzal is számolni kell, hogy a korábbi Ptk. 209/A. §-ának (2) bekezdése szerint a fogyasztó és vállalkozás közötti szerződés részévé váló tisztességtelen szerződési feltétel ugyan semmis, de a semmisségre csak a fogyasztó érdekében lehet hivatkozni. Hasonló szabályt tartalmaz a Ptk. 6:103. § (3) bekezdése is.[22] Következésképpen leginkább az fordulhat elő, hogy a vállalkozás indít keresetet a választottbíróság előtt, ha bízik a kikötés érvényességében, és az alperesi pozícióba kerülő fogyasztónak nyílik lehetősége hivatkozni a választottbírósági kikötés tisztességtelenségére.
Eljárásjogi szempontból egyszerű a helyzet, ha a fogyasztó kellő időben hivatkozik is az eljárás során a kikötés tisztességtelenségére – ebben az esetben a választottbíróságnak „csak” döntenie kell ebben a hatáskörét érintő kérdésben a Vbtv. 24. §-ának (1) bekezdése alapján. Fejtörést az a helyzet okozhat, ha a fogyasztó nem hivatkozik a tisztességtelenségre, vagy egyáltalán nem vesz részt az eljárásban, és semmilyen nyilatkozatot nem tesz. Ilyenkor merül fel az a kérdés, hogy a választottbíróságnak milyen fokú és formájú aktivitást kell mutatnia, illetve kell-e egyáltalán aktívan fellépnie a kikötés tisztességtelenségének az eljárás tárgyává tétele érdekében.
A tisztességtelen szerződési kikötésekkel kapcsolatos európai uniós és magyar bírósági gyakorlatban az az elv kristályosodott ki, hogy a tisztességtelen kikötésekkel szembeni védelme a fogyasztóknak nem korlátozódhat az anyagi jogra, hanem annak eljárásjogi vetületei is vannak, vagyis ha eljárásjogi megoldások is szükségesek a fogyasztók védelmének kiteljesítéséhez, akkor ezekkel élni is kell. Az EUB ismétlődő megfogalmazásában:
„E kérdések megválaszolásához emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv által létrehozott védelmi rendszer valójában azon az elven alapszik, hogy a fogyasztó az eladóhoz vagy szolgáltatóhoz képest hátrányos helyzetben van, mind tárgyalási lehetőségei, mind pedig tájékozottsági szintje tekintetében, amely helyzet az eladó vagy szolgáltató által előzetesen meghatározott feltételek elfogadásához vezet, anélkül hogy a fogyasztó befolyásolni tudná ezek tartalmát. […] E hátrányos helyzetre tekintettel az irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a tisztességtelen feltételek nem jelentenek kötelezettséget a fogyasztóra nézve. Amint az az ítélkezési gyakorlatból következik, olyan kógens rendelkezésről van szó, amely arra irányul, hogy a szerződő felek jogai és kötelezettségei tekintetében a szerződés által megállapított formális egyensúlyt a szerződő felek egyenlőségét helyreállító, valódi egyensúllyal helyettesítse. […] Az irányelv által elérni kívánt védelem biztosítása érdekében a Bíróság már több esetben hangsúlyozta, hogy a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet csak a szerződő feleken kívüli, pozitív beavatkozás egyenlítheti ki. […] E megfontolások fényében mondta ki a Bíróság, hogy a nemzeti bíróság hivatalból köteles vizsgálni az irányelv hatálya alá tartozó szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, ezzel ellensúlyozván a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti egyenlőtlen helyzetet. […] Következésképpen az uniós jog által az érintett területen a nemzeti bíróságokra ruházott feladat nem korlátozódik annak puszta lehetőségére, hogy valamely szerződési feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét megítéljék, hanem magában foglalja e kérdés hivatalból történő megítélésének kötelezettségét is, amennyiben a rendelkezésükre állnak az e tekintetben szükséges jogi és ténybeli elemek. […] E tekintetben a Bíróság – a fogyasztó és az eladó vagy szolgáltató közötti kontradiktórius eljárás keretében eljáró nemzeti bíróság által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során – megállapította, hogy e bíróságnak hivatalból kell bizonyítást folytatnia annak megállapítása érdekében, hogy az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződés részét képező feltétel az irányelv hatálya alá tartozik‑e, és amennyiben igen, hivatalból kell értékelnie az ilyen feltétel esetlegesen tisztességtelen jellegét.”[23]
A rendes bíróságok tehát pozitív beavatkozásra kötelezettek a fogyasztók védelme érdekében, e körben hivatalból kell észlelniük és figyelembe venniük a tisztességtelenséget, akkor is, ha a fogyasztó erre nem hivatkozik, és még hivatalbóli bizonyításra (tények felderítésére) is kötelesek abból a célból, hogy megállapíthassák, az adott kikötés az irányelv hatálya alá esik-e.
Ilyen pozitív beavatkozásra a bíróságok nemcsak perekben kötelesek, de a fizetési meghagyás kibocsátása iránti kérelem alapján indult eljárásokban is.[24] Továbbá a választottbírósági ítélet érvénytelenítése iránt indított ügyekben is hasonló kötelezettség terheli a rendes bíróságokat.[25] A választottbírósági ítéletek végrehajtására irányuló eljárásban akkor kell hivatalból figyelembe venni a kikötés tisztességtelenségét, ha a hasonló természetű tagállami szabályok tekintetében is fennáll ilyen kötelezettség vagy diszkrecionális lehetőség; a hasonlóság tekintetében az irányelv a tagállami közrendi szabályokkal egyenrangúnak tekintendő.[26] Az egyszerű, az alapjogviszony tekintetében érdemi vitára kevés lehetőséget adó, végrehajtható okiratokba foglalt biztosítéki követelések érvényesítésére irányuló eljárásokhoz kapcsolódóan is meg kell teremteni a lehetőségét annak, hogy a tisztességtelen feltétellel szemben a fogyasztó érdemi bírói védelmet kaphasson.[27]
Több ügyben annak tisztázása végett fordultak az EUB-hoz, hogy határozza meg, a hivatalbóli fellépés mely formái, módjai azok, amik kötelezőek, s hol vannak ennek a beavatkozásnak a határai. E körben került kimondásra, hogy az irányelv alapvető rendelkezései a tagállami jogok közrendi szintű szabályaival egyenlő erejűek, így az a tagállami fellebbviteli bíróság, amely alapvetően csak a felek fellebbezési kérelmeinek keretei között vizsgálhatja felül az ügyet, de a közrendi szabályokat hivatalbóli is érvényesíteni köteles, így kell eljárjon az irányelv szerinti tisztességtelenség észlelése esetén is.[28]
„[…] [Ha] a fellebbezés tárgyában eljáró bíróság a belső eljárási szabályok alapján jogosult megvizsgálni az elsőfokú eljárás adataiból egyértelműen megállapítható valamennyi semmisségi okot, és adott esetben a bizonyított tények alapján átminősíteni a hivatkozott jogalapot e feltételek érvénytelenségének megállapítása céljából, úgy hivatalból vagy a kérelem jogalapjának átminősítésével köteles az említett feltételek tisztességtelen jellegének az irányelv szempontjaira tekintettel történő értékelésére.”[29] Az a nemzeti bíróság, amely megállapítja valamely szerződési feltétel tisztességtelen jellegét, köteles egyrészről – anélkül hogy meg kellene várnia, hogy a fogyasztó erre vonatkozó kérelmet nyújtson be – az említett megállapításból a nemzeti jog alapján eredő minden következtetést levonni annak biztosítása céljából, hogy e feltétel ne jelentsen kötelezettséget a fogyasztóra nézve.[30]
Ezekben az ügyekben a hivatalbóli eljárási kötelezettség finomhangolására került sor, vagyis annak meghatározására, hogy a fogyasztó, mint peres fél perbeli nyilatkozatain mennyiben terjeszkedhetnek túl azok a polgári bíróságok, melyek alapvetően a felek nyilatkozataihoz kötöttek. Ugyanakkor ennek a túlterjeszkedésnek a végső határát is kijelölte az EUB: a bíróság hivatalbólisága nem mehet szembe a fogyasztó kifejezett akaratával. A bíróságnak hivatalból kell észlelnie a tisztességtelenséget, ezt a felek tudomására kell hoznia, és meg kell adnia számukra a lehetőséget e kérdéssel kapcsolatos nyilatkozataik előterjesztésére. Ha a fogyasztó ellenzi a tisztességtelenség figyelembevételét, ezt a bíróságnak tiszteletben kell tartania.[31]
Ezzel a követelményrendszerrel az EUB voltaképpen az eljárásjog nyelvére fordította le a tisztességtelen szerződéses kikötésekre vonatkozó irányelvi szabályozás lényegi elemét, mely szerint a tisztességtelenség csak az egyedileg meg nem tárgyalt kikötések vonatkozásában vethető fel. Ha az eljárás során a fogyasztó – annak tudatában, hogy a kikötés tisztességtelen lehet – ellenzi a tisztességtelenség következményeinek érvényesítését, a szabad és informált beleegyezését adta az adott feltétel alkalmazásához.
A jogegységi határozat a fentiek fényében a következő teendőket írta elő a rendes bíróságoknak.
„A bírói út hiányát a bíróság hivatalból veszi figyelembe, melynek vizsgálata során észlelnie kell a peres felek jogvitájára irányadó esetleges választottbírósági kikötést is. A bíróságnak e körben tájékoztatni kell a fogyasztót ezen szerződési feltétel tisztességtelenségéről, és felhívni őt – határidő tűzésével, a jogkövetkezményekre történő figyelmeztetéssel –, hogy kíván-e arra hivatkozni. Amennyiben a fogyasztó a határidőn belül nem nyilatkozik, vagy a tisztességtelenségre nem kíván hivatkozni, a bíróságnak a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül el kell utasítania vagy a pert meg kell szüntetnie [Vbtv. 8. § (1) bekezdés]. Amennyiben a fogyasztó – határidőn belül tett nyilatkozatában – a választottbírósági kikötés tisztességtelenségére hivatkozik, a bíróságnak a kereseti kérelmet érdemben kell tárgyalnia.”
Mi következik mindebből a választottbíróságokra nézve?
Mindenekelőtt számolni kell azzal, hogy mind a választottbírósági ítélet érvénytelenítése iránti perben eljáró bíróságnak hivatalból kell érvényesítenie a választottbírósági kikötés tisztességtelenségének következményeit az EUB fentebb hivatkozott döntése[32] alapján, akkor is, ha arra a fogyasztó nem hivatkozott a választottbírósági eljárásban, vagyis a Vbtv. 55. §-a (1) bekezdésének b) pontja alapján a választottbíróság ítéletét érvénytelenítenie kell a bíróságnak. Hasonlóan hivatalból kell észlelnie a bíróságnak a tisztességtelenséget a választottbírósági ítélet végrehajtása iránt indított eljárásban is az EUB döntésének[33] megfelelően, és a Vbtv. 59. §-ának b) pontja alapján meg kell tagadnia az ítélet végrehajtását, tekintettel arra, hogy e jogszabályhely alapján a magyar közrendbe ütközés esetén megtagadható a választottbírósági ítélet végrehajtása, ami legalábbis diszkrecionális lehetőség a közrend érvényesítésére, ami viszont az EUB ítélete alapján megalapozza a kötelező hivatalbóliságot a tisztességtelen kikötés vonatkozásában, mivel az közrendi rangú szabálynak tekintendő.[34] Mindebből következően a választottbíróság – ha nem szándékozik érvényteleníthető és/vagy végrehajthatatlan ítéletet hozni – nem negligálhatja a választottbírósági kikötés tisztességtelenségének kérdését, ha az eléje tárt tények alapján ennek lehetősége felmerül, noha erre a fogyasztó kifejezetten nem hivatkozott.
A fennmaradó kérdés már csak az, hogy mikor és miként ’hozakodjon elő’ a választottbíróság a kikötés tisztességtelenségének kérdésével.
A válasz azért nem magától értetődő, mert a Vbtv. 5. §-ának (4) bekezdése szerint írásban létrejött választottbírósági szerződésnek kell tekinteni azt is, ha az egyik fél keresetlevelében állítja, a másik fél pedig válasziratában nem tagadja, hogy köztük választottbírósági szerződés jött létre, vagyis a fogyasztó érdemi ’perbebocsátkozása’ megalapozza a választottbíróság hatáskörét. A konszenzus létrejöttének ezen módja nyilvánvalóan nem általános szerződési feltételen vagy egyedileg meg nem tárgyalt feltételen alapul, következésképpen nem lehet önmagában tisztességtelen a Ptk. és a jogegységi határozat alapján. Így elvileg a kétfajta kikötési mód egymástól elválik, függetlenek, az egyik esetleges érvénytelensége nem érinti a másikét. Mégis, a két tény össze is kapcsolható. Ugyanis az EUB megközelítése szerint aktív fellépéssel kell az eljáró fórumnak a fogyasztót olyan helyzetbe hoznia, hogy az tudatosan, a tisztességtelenség lehetőségével számot vetve dönthessen arról, vitatja-e az adott kikötést. Ha ez elmarad, az azzal járhat, hogy a Vbtv. 5. §-ának (4) bekezdése szerinti nem tagadás nem valódi beleegyezést tükröz, hanem információhiányt, vagyis a fogyasztó azért nem vitatja a választottbírósági kikötést, mert tudja, hogy az szerepel a szerződésben, de nem tudja, hogy annak tisztességtelenségére hivatkozhatna. Addig tehát, amíg a fogyasztót abba a helyzetbe nem hozták aktív támogatással, hogy a kikötés tisztességtelenségének jogkövetkezményeit érvényesíthesse, nem alkalmazható vele szemben olyan szabály, amely végeredményben ugyanoda vezet, mint maga a tisztességtelen kikötés, mivel ez az eredmény az eredeti kikötés közrejátszásával állhatott csak elő. A megoldás az lehet, ha a választottbíróság a Vbtv. 24. §-ának (3) bekezdését alkalmazza, vagyis a fogyasztói ’perbebocsátkozás’ ellenére saját kezdeményezésével, hivatalból felveti az eljárás során a tisztességtelenség kérdését, tájékoztatva egyúttal a fogyasztót arról is, hogy ez hatásköri kifogást alapozhat meg. Ha a fogyasztó a hatásköri kifogást ezután előterjeszti, a választottbíróság a kifogásolás késedelmét igazoltnak ítéli, s ha a kifogást végeredményben alaposnak találja, azt úgy tekinti, mintha az előírt időben került volna előterjesztésre, ami a perbebocsátkozáson alapuló későbbi hatáskör alapítást kizárja.
Kétségtelen, hogy ez a megoldás az alkalmazott szabályok határait feszegeti, és bonyolult is. Alternatívája az lenne, ha a választottbíróság a kereset alperesnek való megküldésével egyidejűleg oktatná ki a fogyasztót arról, hogy hivatkozhat a tisztességtelenségre. Egyáltalán nem biztos azonban, hogy felperes keresete tartalmazza mindazokat a tényeket, melyekből a tisztességtelenséggel kapcsolatos szabályozás alkalmazhatósága valószínűsíthető (pl. általános szerződési feltételeket alkalmazott-e felperes, alperes fogyasztói státuszú-e). Előfordulhatnak olyan esetek, melyek első látásra nem tartoznak az érintett körbe, így az előzetes tájékoztatást nem tartaná a választottbíróság indokoltnak, később mégis ennek ellenkezője derül ki, így szükségessé válhat a fentebb vázolt megoldás alkalmazása. Vagyis ’vésztartalékként’ e forgatókönyv szerinti eljárásra akkor is szükség lehet, ha a választottbíróság az előzetes írásbeli tájékoztatás módszerét választja.
Végül azzal a szcenárióval kell foglalkozni, hogy mi a teendő akkor, ha a fogyasztó nem vesz részt az eljárásban, semmilyen nyilatkozatot nem tesz. Ebben az esetben – ha a választottbíróság helyt ad a keresetnek – fennáll az érvénytelenítés és végrehajtás megtagadás kockázata. Ezt az előzetes tájékoztatás képes lehet elhárítani, melyre sor kerülhet az eljárás lezárást megelőzően is, immár annak ismeretében, hogy a fogyasztó az addigi eljárásban nem vett részt (írásban nem nyilatkozott, tárgyalást elmulasztotta). Természetesen az is előfordulhat, hogy a választottbíróság a rendelkezésre álló tények alapján meg tudja állapítani a kikötés semmisségét a fogyasztó eljárásban való részvétele nélkül is, melyet hivatalból megtehet az EUB gyakorlatára hivatkozva. Ugyanakkor a minősítéshez szükséges tények beszerzése, felkutatása végképp nem lenne összeegyeztethető a választottbíráskodás jellegével, és mivel a végrehajtható ítélet produkálása felperesnek is érdeke, így elvárható tőle, hogy a tisztességtelenség megítéléséhez szükséges tényeket önként előadja. Ha ezzel a lehetőséggel nem él, azt saját kockázatára teszi. A választottbíróságtól viszont az várható el, hogy felhívja a felperes figyelmét a kikötés esetleges tisztességtelenségének későbbi jogkövetkezményeire.
A vázolt megoldások nagy valószínűséggel kielégítenék a Legfelsőbb Bíróság által az EBH 2011.2421 számon közzétett ítéletben lefektetett követelményeket is. Ebben az ügyben ugyanis a Legfelsőbb Bíróság azt mondta ki, hogy ha a választottbíróság a perben felmerült tények, adatok alapján meghatározott semmisségi ok fennálltát észleli, ezt közölnie kell a felekkel, miként azt is, hogy ehhez képest milyen bizonyításra lehet szükség, és lehetőséget kell adnia a feleknek e körben indítványaik és nyilatkozataik előterjesztésére. Ezeket a követelményeket a Legfelsőbb Bíróság a tisztességes eljárás elvéből vezette le, a Vbtv. 27. §-ára hivatkozással. E kötelezettségek megsértése az ítélet érvénytelenítését vonhatja maga után a Vbtv. 55. §-a (1) bekezdésének c) pontja alapján. Ezzel az ítélettel a Legfelsőbb Bíróság a választottbíróságokra hasonló tájékoztatási kötelezettséget rótt, mint a Pp. 3. §-ának (3) bekezdése a rendes bíróságokra, csak azt a felek alapvető jogaiból vezette le. Ez annyiban mindenképpen támogatandó, hogy a választottbíróságok esetében még kevésbé kívánatosak a ’meglepetés ítéletek’, mint a rendes bíróságok esetében, ugyanis itt nincs fellebbezés, vagyis a felek utólag sem tudnak reagálni az előállt új helyzetre. Legfeljebb azt hiányolhatjuk, hogy a Legfelsőbb Bíróság nem nevezte nevén azt, amire valójában ilyenkor sor kerül, s ez nem más, mint a jogi minősítés és a jogszabály-értelmezés kérdéseinek a felekkel való közös tisztázása a perkoncentráció érdekében. Ehelyett a Legfelsőbb Bíróság a semmisséget is ténykérdésnek minősítette, olyan jogi ténynek, melynek hivatalbóli észlelése esetén már aggálytalanabbul kötelezhetők a választott- (és rendes) bíróságok a felek kioktatására a prejudikálás veszélye nélkül.[35]
Az írás az Európai Jog 2014. évi 3. lapszámában (10-16. o.) jelent meg.
[1] Az 1/2014. Polgári jogegységi határozat ezt a jogegységi határozatot az új Ptk. körében nem tartja irányadónak, mivel annak tartalma az új Ptk.-ba beépült.
[2] A továbbiakban a szöveg egyszerűsítése kedvéért az „általános szerződési feltételekben vagy egyedileg meg nem tárgyalt feltételekben” kettős fordulat helyett csak az általános szerződési feltételek kifejezést használom, mely alatt azonban a jogegységi határozat taglalása körében mindkét esetet értem.
[3] 1282/B/1993. AB határozat. Ennek az előző Alkotmány hatályon kívül helyezését követő alkalmazhatóságának lehetőségéről ld. a 22/2012. (V. 11.) AB határozatot és a 13/2013. (VI. 17.) AB határozatot.
[4] Hasonló szabályt tartalmazott korábban a Ptk. 209/B. §-a, de csak a „lényeges” törvényi rendelkezésektől való „jelentős” eltérést minősítette tisztességtelennek, viszont ezt a szabályt is hatályon kívül helyezte a 2006. évi III. törvény, noha a miniszteri indokolás a korábbi szabályozást az azt ért bírálatokkal szemben megvédte. Azóta az Európai Unió Bíróságának gyakorlatában a diszpozitív szabályok jelentőséget nyertek a tisztességtelenség megítélésében a komplex értékelés részeként – erről a későbbiekben lesz részletesebben szó.
[5] Megjegyzendő, hogy az új Ptk. 6:100. § semmisnek nyilvánítja a törvénynek a fogyasztó jogait megállapító rendelkezésétől a fogyasztó hátrányára való eltérést, de ez csak a nevesítetten a fogyasztók számára biztosított jogokra érvényes, és nem minden jogot megállapító diszpozitív szabályra, ha annak kedvezményezettje egyébként fogyasztó egy konkrét szerződésben.
[6] Ld. a C-240-244/98. sz. Océano Grupo Editorial és Salvat Editores egyesített ügyeket, ECLI:EU:C:2000:346, 24. pont.
[7] Ez számos ítéletben megerősítésre került – ld. pl. a C-472/10. sz. Invitel ügyet, ECLI:EU:C:2012:242, 22. pont.
[8] C-168/05. sz. Mostaza Claro ügy, ECLI:EU:C:2006:675, valamint C-40/08. sz. Asturcom Telecomunicaciones ügy ECLI:EU:C:2009:615.
[9] C-415/11. sz. Aziz ügy, ECLI:EU:C:2013:164 68. pont.
[10] C-226/12. sz. Constructora Principado ügy, ECLI:EU:C:2014:10, 30. pont.
[11] C-342/13. sz. Sebestyén ügy, ECLI:EU:C:2014:247. A Kúria a jogegységi határozat meghozatalakor ezt a döntést még nem vehette figyelembe, mivel az EUB az ügyet lezáró végzését 2014. április 3-án hozta.
[12] Sebestyén ügy, 27. pont.
[13] Sebestyén ítélet, 36. pont.
[14] Ilyen jellegű értékelést végzett a Magyar Kereskedelemi és Iparkamara mellett szervezett Állandó Választottbíróság eljáró tanácsa a Vb/07018; 2007/9. VBH számon közzétett ügyben. Ismerteti Lukács Józsefné: Válogatás a Magyar Kereskedelemi és Iparkamara mellett szervezett Állandó Választottbíróság határozataiból. In: Kecskés László, Lukács Józsefné (szerk.): Választottbírók könyve.
[15] 25. pont.
[16] C-137/08. sz. VB Pénzügyi Lízing ügy, ECLI:EU:C:2010:659, 52–55. pont.
[17] Dr. Petrik Ferenc (szerk.): Polgári Jog I–III. Kommentár a gyakorlat számára. Jogkódex Online, HVG-ORAC Kiadó, 2013, 1360 A/4 oldal, harmadik kiadás.
[18] Legfeljebb a méltányosság alapján való döntés minősülhetne ilyennek nemzetközi választottbíráskodás esetén [1994. évi LXXI. törvény 49. § (3) bek.].
[19] A jogérvényesítésbe indokolt beleérteni azt is, mikor a fogyasztó védekezést terjeszt elő (alperesi pozícióban) a vállalkozás által indított eljárásban.
[20] A Sebestyén ügyben született EUB végzés 36. pontjának fentebb idézett magyar szövege is az irányelv mellékletét reprodukálja, így erre is irányadók a fentebb elmondottak.
[21] C-484/08. sz . Caja de Ahorros ügy, ECLI:EU:C:2010:309.
[22] A továbbiakban az elemzés csak a korábbi Ptk.-t és a rá épülő bírói gyakorlatot tárgyalja, az új Ptk. alapján nem végez elemzést, mivel arra tekintettel, hogy az új Ptk. expressis verbis tiltja a választottbírósági kikötést, nem valószínű, hogy jogkövető szándékú felek kikötnének választottbíróságot általános szerződési feltételekben fogyasztói szerződések esetében. Így az alábbiakban vázolt dilemmáknak és megoldási javaslatoknak gyakorlati jelentősége alapvetően azokban az ügyekben lehet, melyekben az új Ptk. hatályba lépése előtt kötöttek a felek olyan szerződést, amely egyúttal választottbírósági kikötést is tartalmazott.
[23] C-472/11. sz. Banif Plus Bank ügy, ECLI:EU:C:2013:88, 19–24. pont.
[24] C-618/10. sz. Banco Espanol de Credito SA ügy, ECLI: EU:C:2012:349.
[25] Mostaza Claro ügy.
[26] Asturcom Telecomunicaciones ügy.
[27] C-415/11. sz. Mohamed Aziz ügy, ECLI:EU:C:2013:164.
[28] C-488/11. sz. Dirk Frederik Asbeek Brusse és Man Garabito ügy, ECLI:EU:C:2013:341.
[29] Jőrös ügy, C-397/11. ECLI:EU:C:2013:340.
[30] Jőrös ügy és Banif Plus Bank ügy.
[31] C-243/08. sz. Pannon GSM ügy, ECLI:EU:C:2009:350, Dirk Frederik Asbeek Brusse és Man Garabito ügy, Banif Plus Bank ügy.
[32] Mostaza Claro ügy.
[33] Asturcom Telecomunicaciones ügy.
[34] Asturcom Telecomunicaciones ítélet, 54. pont.
[35] Álláspontom szerint a felek által nem hivatkozott, de az előadott tények alapján felmerült semmisség észlelése egy tekintet alá esik azzal, mint amikor a bíróság a felek által előadott tények és jogi minősítések között tapasztal ellenmondást, akár abból fakadóan, hogy másként értelmezi az alkalmazandó anyagi jogot. Ezt, ha nem akar meglepetés ítéletet hozni, közölnie kell a felekkel. Ennek a kérdéskörnek az elemzése azonban már egy ’másik történet’, ami messze túlmutat jelen írás tárgyán és keretein.
Címkék: Európai Bíróság, fogyasztói szerződés, új Polgári Törvénykönyv, új Ptk., választottbírósági eljárás, Wallacher Lajos
Előző bejegyzésKatonáné Pehr Erika: Változások a gyámság szabályozásában, különös tekintettel a gyámrendelésre (CSJ, 2014/2., 1-10. o.) Következő bejegyzésElhunyt Weiss Emília professzor asszony

matches: Kúria Kúria Kúria Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Kúria bíróság


text:
Kartellező bűnözők | Cégvezetés
Kartellező bűnözők
Figyelem! Kérjük az értelmezésénél a megjelenés időpontját (2005. december 1.) vegye figyelembe!
Megjelent a Cégvezetés (archív) 92. számában (2005. december 1.)
A Büntető Törvénykönyv gazdasági fejezete a nyár folyamán módosult. A változások nemcsak a környezetvédelmet, hanem egyes versenyjogi vonatkozású jogsértéseket is érintenek. Ha nem is minden kartellezés, de a közbeszerzéshez, koncesszió elnyeréséhez kötődő összejátszások Magyarországon is 5 évig terjedő szabadságvesztéssel lesznek büntethetők. Az új tényállás és a Gazdasági Versenyhivatal, valamint a nyomozati szervek közötti szükségszerű együttműködés visszaszoríthatja a káros kartelleket. Az is elképzelhető, hogy a kiírói oldalon kartellben érintett személyek ezen új tényállás alapján is büntethetők lesznek. Az alábbiakban versenyjogi szempontból értékeljük az új szabályt.
Kartellezők szankcionálása
A kartellben közreműködők szankcionálásának többféle módozatára találunk példát a világon. Alapvető különbség van a büntetőjogi és a közigazgatási jogi alapú megközelítés között, valamint a személyre szabott, illetve a vállalkozást sújtó szankciók között. Számos országban, elsősorban az angolszász világban a kartellezést bűncselekménynek tekintik, vélhetően nemcsak a gazdaság működésében okozott károkra tekintettel, hanem azt is szem előtt tartva, hogy a kartellezők - eredményét tekintve - közvetett módon ugyan, de lopnak, ugyanis a kartell tárgyává tett áruért annak gazdasági értékénél jóval nagyobb összeget kérnek el együttesen a vevőktől. Az USA-ban ma már nem ritkaság, hogy a nemzetközi kartellekben részt vevő külföldi cégvezetőt a bírság mellett 2-3 éves börtönbüntetésre ítélik. Természetesen ezenfelül még a vállalkozást mint jogi személyt is súlyos bírsággal sújtják. Európában is mind több példát találunk egyrészt a személyre szabott, másrészt a büntetőjogi következmények alkalmazására. Ebbe a sorozatba illeszkedik a Büntető Törvénykönyv (Btk.) módosítása is.
Következmények a magyar jogban
Versenyjogi szankciók
Magyarországon eddig csupán a vállalkozással szemben lehetett közigazgatási természetű szankciókat alkalmazni. A versenytörvény alapján a Gazdasági Versenyhivatal (GVH) előírhatja a jogsértő magatartástól való tartózkodást, a jogsértő állapot megszüntetését, illetve pénzbírsággal sújthatja a vállalkozást. Ennek összege legfeljebb a vállalkozáscsoport előző évi forgalmának 10 százaléka lehet. A bírság összegének növelése mellett annak kiszámíthatóbbá (előre láthatóvá) válása a GVH számára fontos szempont, amit jeleznek a 2/2003. számú közleményét követően - a korábbiakhoz képest - magasabb bírságok.
Szankciók a polgári jogban és a közbeszerzésben
A versenyjogi szankciók mellett a kartellezők számíthatnak polgárjogi jogkövetkezményekre is (semmisség, kártérítés fizetése), továbbá a közbeszerzési törvény szerint jogszerűen kizárhatók a versenyből egyes kartellező vállalkozások.
A Btk. módosítása kettős természetű változást hoz a szankciórendszerbe: egyrészt bűncselekmény lesz a közbeszerzéshez kötődő kartell, másrészt nemcsak cégre, hanem természetes személyre is alkalmazhatók lesznek a szankciók. A jogszabályok elrettentő ereje tehát kétségtelenül növekszik, különösen, ha a tiltás nem marad papíron.
Tiltott együttműködések
A vállalkozások közötti gazdasági együttműködés nem tiltott, ha az nem ellentétes a verseny tisztaságával és a fogyasztók érdekeivel. Ebben az esetben azonban a versenytársak olyan megállapodást kötnek egymással, illetőleg megállapodás hiányában olyan összehangolt magatartást tanúsítanak, vagy a vállalkozások társadalmi szervezetek, a köztestület, az egyesülés és más hasonló szervezet olyan döntésének meghozatalában vesznek részt, amely a gazdasági versenyt korlátozza vagy kizárja, és csak az ebben részt vevők számára biztosít előnyöket.
Kartellfajták
Attól függően, hogy a versenytársak közötti megállapodás mire irányul, beszélhetünk különösen: árkartellről, piacfelosztó kartellről, kibocsátást korlátozó vagy kvótakartellről, továbbá információkartellről. A közbeszerzések során előforduló kartellek elsősorban a nyerési sorrendre vonatkoznak, ötvözve a piacfelosztás, áregyeztetés, bizalmas információk megosztását.
Árkartell
Árkartell esetében a versenytársak eladási vagy beszerzési áraikat egyeztetik egymás között. Ez is sokféleképpen valósulhat meg: lehet az árat pontosan rögzíteni, vagy bizonyos sávot megszabni az árak mozgásának korlátozására, gyakori az ár minimumát megszabni (küszöbár). Árkartellnek tekinthető az is, amikor az ár egyes elemeit egyeztetik a versenytársak, például ha egységes kedvezményeket fogadnak el, vagy éppen elhatározzák, hogy senkinek nem adnak kedvezményt a listaárból.
Piacfelosztó kartell
A piacfelosztás értelemszerűen arról szól, hogy mindegyik versenytárs számára kijelölnek egy védett területet, ahol vagy csak ő, vagy elsősorban ő jogosult értékesíteni. A piacfelosztás működhet egyrészt földrajzi alapon, de köthető bizonyos vevőkörhöz is. Különösen gyakori jelenség azokon a piacokon, amelyek már kinőtték a nemzeti kereteket, és a verseny országok közötti vagy globális méreteket öltött. Ilyenkor kézenfekvő, hogy mindegyik kartelltag a maga természetes vadászterületére, azaz székhelyének vagy elsődleges működési területének helyt adó ország ellátására kap védelmet a többi versenytárstól: nem háborgatom a te piacodat, ha te is távol maradsz az enyémtől.
Kvótakartell
A kibocsátást vagy az értékesítés menynyiségét korlátozó kartell tipikusan kapcsolódik az előbbi versenykorlátozásokhoz. Kevésbé károsak azok az egyébként nyilvános, nem titkolt megállapodások, amelyek strukturális gondokkal küszködő iparágakban jönnek létre, és céljuk a fölösleges kapacitások együttes leépítése (kríziskartell). Mivel ezek végső soron hozzájárulhatnak az egészséges versenykörülmények kialakulásához, előfordul, hogy a versenyhatóságok átmeneti időre, szigorú feltételekkel megengedik ezeket.
Információs kartellek
A mai világban közhely, hogy az információ pénz és hatalom. Nem véletlen, hogy e téren is érdemes a versenytársaknak kartellizálódni. Az információs kartell kapcsolódhat, illetve beolvadhat egyéb kartelltípusokba - tipikusan árkartellbe -, de önálló életet is élhet. Tilos a versenytársak közötti olyan információ áramoltatása, amely érzékeny, tipikusan titkos, aktuális adatot érint, és alkalmas a piaci szereplők közötti versenyből adódó bizonytalan állapotot mérsékelni.
Kartellek okozta hátrányok
A kartellek okozta fogyasztói hátrányok a következők:
- magasabb árak,
- korlátozott választási lehetőség, illetve
- kevesebb fejlesztés, innováció.
Kartell és büntetőjog
Aki a közbeszerzési eljárás, illetve a koncesszióköteles tevékenységre vonatkozóan kiírt nyílt vagy zártkörű pályázat eredményének befolyásolása érdekében az árak (díjak), illetőleg egyéb szerződési feltételek rögzítésére, illetve a piac felosztására irányuló megállapodást köt, vagy más összehangolt magatartást tanúsít, és ezzel a versenyt korlátozza, bűntettet követ el, és öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő. Az előzőek szerint büntetendő az is, aki a közbeszerzési eljárás, illetve a koncesszióköteles tevékenységre vonatkozóan kiírt nyílt vagy zártkörű pályázat eredményének befolyásolása érdekében a vállalkozások társadalmi szervezete, a köztestület, az egyesülés és más hasonló szervezet olyan döntésének a meghozatalában vesz részt, amely a versenyt korlátozza.
A büntetés vétség miatt két évig terjedő szabadságvesztés, közérdekű munka vagy pénzbüntetés, ha a fenti bekezdésben meghatározott cselekményt jelentős értéket meg nem haladó közbeszerzési értékre követik el.
Nem büntethető az előző bekezdésekben meghatározott bűncselekmény elkövetője akkor, ha a cselekményt, mielőtt az a hatóság tudomására jutott volna, a hatóságnak bejelenti, és az elkövetés körülményeit feltárja. Hatóság alatt a verseny- vagy pénzügyi felügyeletet ellátó szerveket és a közbeszerzésekkel kapcsolatos jogorvoslati eljárást lefolytató szervet is érteni kell [Btk. 296/B §-ának (1)-(4) bekezdése].
Mentesülés a kartelltilalom alól
A Btk.-tényállás az elkövetési magatartások meghatározásakor igazodik a versenytörvény szerinti fordulatokhoz. Aversenytörvény a megállapodás gyűjtőfogalma alá érti, de külön nevesíti az összehangolt magatartást és vállalkozások társadalmi szervezetének, a köztestületnek, az egyesülésnek és más hasonló szervezetnek a döntését.
A Btk.-tényállás védett jogi tárgya a törvény indokolása szerint a pénzügyi támogatások rendszerének törvényes működése, a közpénzek, a költségvetési források átlátható, tisztességes és haszonelvű felhasználásának védelme, valamint a verseny szabadsága, a szabadpiac korlátozástól mentes működése. Vélhetően nem esnek a tilalom alá:
- a nem versenytársak közötti forgalmazási típusú korlátozások (ún. vertikális versenykorlátozások) és
- a versenytársak közötti, de hatékonyságot javító célzatú együttműködések, továbbá
- azok a versenytársak közötti kartellek, amelyek nem közbeszerzési vagy koncessziós eljáráshoz kötődnek.
Gyakorlati problémák az új Btk.-tényállás alkalmazásánál
A törvényszöveg első olvasatra is olyan széles, hogy lefedni látszik a versenykorlátozó, de összességében hasznos konzorciumokat (pontosabban azok létrehozásában tevékenykedő természetes személyeket). Bár a versenyjogi szabályok töltik ki tartalommal a büntetőjogi tényállást, a Btk. módosítása nem tesz kifejezett utalást a megállapodások (versenyjogi) jogellenességére, mint a büntethetőség alapfeltételére. Kérdés, hogy a jogalkalmazók számára elegendő-e, hogy csak az indokolás szól arról, hogy ezek az összességében jóléti pozitívumot jelentő versenykorlátozások nem tartoznak a tilalom alá. A probléma messze nem elméleti jelentőségű: a nagyobb tendereken gyakori a konzorciumalakítás, a közös indulás. Hogy e formációk mikor lépik át a legalitás határait, nem egyszerű kérdés, és erre vonatkozóan túlzottan sok versenytanácsi határozat sem áll rendelkezésre. További gond lehet, hogy a jogbiztonságot keresők már nem kérhetnek a GVH-tól ún. egyedi mentesítést, mivel ez az intézmény - EU-csatlakozási okokból - idén nyáron megszűnt. Így nem marad más hátra, mint hozzáértő ügyvédek és közgazdászok tanácsát kérni.
Ki lehet jogsértő?
A verseny szabadságát sértő bűncselekmény elkövetője szükségszerűen más lesz, mint a versenyfelügyeleti eljárás alá vont jogalany: előbbi esetben természetes személy az érintett, a GVH viszont csak vállalkozással foglalkozik. Egyezés csak akkor fordulhatna elő, ha történetesen magánszemély (például egyéni vállalkozó) venne részt versenykorlátozó megállapodásban, ami azonban közbeszerzési eljárásban általában nem szokványos. Továbbá, a jogi személyek is utóbb felelősségre vonhatók bűncselekmény elkövetése miatt, és akár megszüntetésüket is elrendelheti a bíróság.
Érdekellentétek a gyakorlatban
Az alanyok eltérése elsősorban az engedékenység, illetve a büntethetőséget megszüntető ok alkalmazása kapcsán okozhat problémákat. A vállalkozás ellenérdekelt lehet az engedékenység kérésében, ha munkavállalóinak nem lehet a mentesülést garantálni. Másfelől, lehet, hogy a büntetőszankcióktól tartó magánszemély szeretné felfedni a kartellt, míg a cég erre nem hajlandó. Ekérdéskörre alább még kitérünk.
A versenyjogkonform jogértelmezés fontossága
A Btk. módosítása egy újabb keretdiszpozíciót ültetett a törvénybe. A norma keretjellegéből adódóan annak tartalmi feltöltését nemcsak a magyar versenyjogi törvény [a tisztességtelen piaci magatartás és a versenykorlátozás tilalmáról szóló 1996. évi LVII. törvény (Tpvt.)], hanem az EU-szabályokat megállapító EKSz. 81. cikke is adja. Enormák fogalomtára és értelmezése irányadó kell hogy legyen a büntetőjogi tényállás alkalmazásakor. A versenyjogi fogalomtártól eltérő értelmezésre azonban teret nyit a két jog különutas fejlődése és így konkuráló fogalomkészlete, amely miatt a versenyjogban járatlan büntetőbíróságok eltérő meghatározásokhoz, következtetésekhez juthatnak. Ugyancsak zavart okozhat, hogy a Btk. új tényállása úgy is értelmezhető, hogy a versenyjog alapján nem tiltott megállapodások esetében is előírja a szankcionálhatóságot. Ez igaz a már említett konzorciális együttműködésekre, de további példa lehet a vállalkozáscsoporton belüli megállapodás megítélése. A versenyjogi gyakorlat nem üldözi az egy gazdasági egységhez, érdekközösséghez tartozó vállalkozások közötti áregyeztetést, piacfelosztást stb., mivel ezek között az azonos érdekeltségi viszonyok miatt nincs érdemi verseny. A Btk.-tényállás szó szerinti értelmezése viszont lehetővé teszi azok szankcionálását is, akik egy vállalatcsoport különböző cégeinél dolgozva egyeztetik a közbeszerzés során beadandó pályázatukat.
A GVH észrevételezési, tájékoztatási joga
Érdekesség, hogy a büntetőjog nem választotta azt az utat, amelyet a versenytörvény 2005. évi nyári módosítása jelölt ki a polgári bírók számára. A versenyjogban lehetőség nyílik arra, hogy polgári ügyszakban dolgozó bíró egy kartell létezéséről, egy tovább eladási korlátozás semmisségéről, vagy éppen egy erőfölényes vállalkozás által megszabott ár mértékéről kell hogy ítélkezzen. Mivel a GVH specializált szakértelmére a polgári perekben is indokolt támaszkodni, ezért a Tpvt. módosítása a versenyjog megsértésére alapuló perekben is bevezette az amicus curiae intézményét, a közösségi jog alkalmazásakor irányadó 1/2003/EK tanácsi rendelet a hozzá kapcsolódó Tpvt. 91/H. §-ának mintájára. Ennek szellemében a bíróság haladéktalanul értesíti a Gazdasági Versenyhivatalt arról, ha valamely perben e rendelkezések alkalmazásának szükségessége merül fel. A GVH írásban észrevételt tehet a tárgyalás berekesztéséig mind írásban, mind szóban. A GVH észrevételében foglaltak a perben bizonyítékként használhatók fel. Amennyiben a bíróság ezt kifejezetten igényli, úgy a GVH 60 napon belül köteles az antitröszttilalmak alkalmazásával kapcsolatos jogi álláspontjáról a bíróságot tájékoztatni. A magánjogi jogérvényesítés lehetőségének egyértelművé tétele mellett kezelni kellett a párhuzamos eljárások, az egymással ellentétes határozatok születésének lehetőségét. Ha a Gazdasági Versenyhivatal a per bármely szakaszában arról tájékoztatja a bíróságot, hogy az érintett ügyben versenyfelügyeleti eljárást indított, a bíróság a per tárgyalását a versenyfelügyeleti eljárásban hozott határozat elleni keresetindítási határidő lejártáig, illetve keresetindítás esetében a bírósági felülvizsgálat jogerős befejezéséig felfüggeszti. A bíróság a GVH keresettel nem támadott határozatának, illetve a Gazdasági Versenyhivatal határozatát felülvizsgáló bíróság határozatának a törvénysértést vagy annak hiányát megállapító részéhez kötve van. Mivel a GVH határozata közigazgatási perben felülvizsgálható, így végső fokon a bíróság egy másik bíróság ítéletéhez lesz kötve. A közérdekű eljárások elsőbbségének elismerésében az is szerepet játszhatott, hogy a GVH határozatait meghozó Versenytanács sok tekintetben bírói jellegű jogalkalmazást végez.
Kimentés a szankció alól: engedékenység és feltáró bejelentés
A jogsértés feltárásához szükséges információt, bizonyítékot adó személyt mind a versenyjog, mind a büntetőjog részben mentesíti a hátrányos jogkövetkezmények alól. A versenyhatóság e téren folytatott gyakorlatát egy GVH-közlemény tartalmazza, amelyre alapozva ez idáig két versenytanácsi határozat született. A Btk. 296/B §-ának (4) bekezdése szerint nem büntethető a bűncselekmény elkövetője, amennyiben a cselekményt, mielőtt az a hatóság tudomására jutott volna, a hatóságnak bejelenti, és az elkövetés körülményeit feltárja. Hatóság alatt a verseny- vagy pénzügyi felügyeletet ellátó szerveket és a közbeszerzésekkel kapcsolatos jogorvoslati eljárást lefolytató szervet is érteni kell. E bekezdés a GVH javaslata nyomán került a normaszövegbe, mivel ennek révén esély nyílik arra, hogy a GVH kartellek feladását generáló, nemzetközi gyakorlatból átvett ún. engedékenységi politikáját folytatni tudja.
Eltérő feltételek
A két intézmény feltételei eltérnek egymástól, így a Btk. szerinti feltáró bejelentés nem lesz automatikusan engedékenységi kérelem, illetve fordítva. Látni kell, hogy ezen a ponton különösen releváns, hogy eltérő a két jogszabály által lefedett alanyi kör: GVH-hoz a vállalkozás képviselője fordul, amely/ aki nem feltétlenül esik egybe a Btk. szerinti elkövetővel.
Jogosultak különbözősége
A két intézmény jogosultjai alapvetően eltérnek, hiszen az egyik esetben a vállalkozás, míg a másik esetben a magánszemély mentesül majd valamilyen jogkövetkezmény (bírság, szabadságvesztés stb.) alól. A kétféle bejelentés elvileg összehangolható, azaz benyújthat a vállalkozás olyan engedékenységi kérelmet, amely tartalmazza a megállapodásért felelős alkalmazottak feltáró vallomását is. Az eltérő szabályozás azonban azt is jelenti, hogy szétválhat a Btk. szerint büntetendő személy és a vállalkozás érdeke. Vagyis míg az engedékenységi kérelmek benyújtása során a vállalkozás és a konkrét magatartást tanúsító személy(ek) érdekei egybeesnek, addig a büntetőjogi szankcionálással ék verődik a személy és a vállalkozás érdekei közé. Különösen igaz ez abban az esetben, ha a vállalkozás büntetőjogilag fenyegetett, de a jogsértés közigazgatási szankcióival már nem érintett korábbi alkalmazottja, vezető tisztségviselője teszi meg a bejelentést. Ugyancsak érdekellentétet okozhat, ha valamelyik fél már nem részesülhet az engedékenységben/büntethetőség megszűnésében, míg a másik esetében a mentesülés lehetősége még fennáll.
Együttes bejelentés
További szövegértelmezési probléma adódhat abból, ha egy vállalkozás részéről egynél több személy volt érintve a közbeszerzési kartellben, közöttük is beindul a versenyfutás? E probléma megoldható, mivel vélhetően lehet együttes feltáró bejelentést tenni - ezt a Btk.-tényállás szövege mintha nem zárná ki. Ha azonban az együttességet vállalkozáskörön kívül is értelmeznénk, akkor egyrészt jelentősen eltérhetne a GVH engedékenységében részesülők és a Btk. szerint mentesülők köre, másrészt túlzottan felvizeződne a büntetőjogi kimentés intézménye. A versenyjogi vádalku alapelvi tétele ugyanis, hogy az első visz mindent. Ha ez nem így lenne, a vállalkozások nemcsak piaci, hanem besúgó magatartásuk egyeztetésében is érdekeltekké válnának. Ezzel gyengülne az engedékenységi politika hatékonysága, azaz megszűnne a bizalmatlansági tényező.
A büntetőjogi tényállás szeptemberi életbelépése óta kettős eljárással kell számolniuk a kartelltagoknak. Az eljárások közérdekű összehangolása az érintett hatóságok feladata lesz. Érdemes megemlíteni, hogy jelenleg is párhuzamos eljárás működik a fogyasztó megtévesztése tárgykörben, lásd például a Forever Living Products aloe vera termékeinek reklámozását vagy a pirospaprikaügyet, ahol nemrég emelt vádat az ügyészség.
Bizonyítási nehézségek
A párhuzamos eljárás különösen fontossá teszi a bizonyítékok hatóságok közötti jogszerű áramlását, hiszen a füstölgő pisztoly alapesetben egyedi, meg nem duplázható bizonyíték. Abizonyítékok szabad áramlása azért elsődleges fontosságú, mert ellenkező esetben fennáll a veszélye, hogy ugyanazt a feltételezett kartellt eltérően ítélik meg a hatóságok, lévén hogy eltérő tényállást állapítanak meg. Ha nem lenne lehetőség törvényesen bizonyítékokat átadni, úgy a kartellezés szempontjából legfontosabb, egyedi bizonyítékok megszerzéséért egészségtelen versenyfutás indulna meg a hatóságok között (például a nyomozók által lefoglalt számítógépet utóbb a GVH Kartell Csoport vizsgálói már nem tudnak letükrözni). Alapvető problémát jelentene, ha a büntetőeljárásban megszerzett (lefoglalt) bizonyíték nem lenne felhasználható a GVH közigazgatási eljárásában, vagy ha a GVH által beszerzett bizonyíték nem minősülne felhasználhatónak a büntetőeljárásban.
Tájékoztatás, iratbetekintés
A büntetőeljárásról szóló 1998. évi XIX. törvény (Be.) 71. §-ának (1) bekezdése szerint a bíróság, az ügyész és a nyomozó hatóság hatóságot kereshet meg tájékoztatás adása, adatok közlése, átadása, illetőleg iratok rendelkezésre bocsátása végett, és ennek a teljesítésére legalább nyolc-, legfeljebb harmincnapos határidőt állapíthat meg. A megkeresett a megállapított határidő alatt - ha törvény másképp nem rendelkezik - köteles a megkeresést teljesíteni vagy a teljesítés akadályát közölni. A Tpvt. 55. §-ának jelenleg hatályos (1) bekezdése szerint az ügyfél és képviselője, valamint az ügyész az eljárás során bármikor betekinthet az iratokba, és azokról másolatot, feljegyzést készíthet. A Tpvt. értelmében tehát csak az ügyész jogosult betekinteni az iratokba. A Tpvt. 2005 novemberében életbe lépett módosítása eredményeként az ügyész engedélyével a nyomozó hatóság is betekinthet az eljárás irataiba, ideértve az üzleti titkot, banktitkot, biztosítási titkot, illetve külön törvényben meghatározott értékpapírtitkot vagy pénztártitkot tartalmazó iratokat is, azokról másolatot, feljegyzést készíthet.
Ami a másik oldalt illeti, a Be. 74/B §-ának (5) bekezdése szerint a büntetőeljárásról felvilágosítás annak adható, akinek az eljárás lefolytatásához, illetőleg annak eredményéhez jogi érdeke fűződik. A vádirat benyújtásáig az ügyész, a bírósági eljárás során az eljáró bíróság elnöke - az ehhez fűződő jogi érdek igazolása után - engedélyezi az iratok megtekintését, illetőleg a szükséges felvilágosítás megadását. A versenyhez fűződő közérdeket védő GVH részéről vélhetően fennáll a jogi érdek.
Közösségi szabályok hatása az információátadásra
Érdekes kérdés lesz az is, hogy a GVH információátadását korlátozzák-e közösségi jogi szabályok. A versenyhivatali eljárásban beszerzett információk speciális körét alkotják az 1/2003/EK rendelet 12. cikke alapjánaz Európai Versenyügyi Hálózat (ECN) kereteiben, az EU Bizottságtól vagy más tagállami versenyhatóságtól beszerzett információk. Az együttműködés során átadott adatokra ugyanis olyan közösségi szabályok alkalmazandóak, amelyek a közösségi jog elsődlegességéből fakadóan felülírják az azokkal ellentétes tartalmú nemzeti jogszabályokat. Az információk hálózaton kívülre való továbbítását megakadályozza a rendelet szakmai titoktartást előíró 28. cikke. Ecikk szerint a Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai, tisztviselőik, alkalmazottaik és más, e hatóságok felügyelete alatt dolgozó személyek, valamint a tagállamok más hatóságainak tisztviselői és alkalmazottai nem fedik fel az általuk a rendelet alapján beszerzett vagy információcsere keretében megszerzett és szakmai titoktartási kötelezettség alá tartozó információkat.
Büntetőjogi szankciók néhány országban
Szankció maximuma
5 évig terjedő szabadságvesztés
Eljárási, hamis információk
szolgáltatása miatt
3 évig terjedő szabadságvesztés
Anyagi jogsértés
6 hónapig terjedő
szabadságvesztés
4 évig terjedő szabadságvesztés
Eljárási és anyagi jogsértés
esetén egyaránt
Tenderrel kapcsolatos
anyagi jogsértések esetén
7 évig terjedő szabadságvesztés
1 évig terjedő szabadságvesztés
Tiltó határozat végre nem hajtása miatt
10 évig terjedő szabadságvesztés
2 évig terjedő szabadságvesztés
Eljárási jogsértés
Anyagi jogsértés: alapvetően az áregyeztető, piacfelosztó vagy versenyeztetéssel kapcsolatos kartellek tiltottak, de van, ahol a gazdasági erőfölénnyel való visszaélés is szankcionálható.
A kartell
* A kartell szót szokás szélesen is értelmezni, idesorolva mindenféle vállalatok közötti versenykorlátozó megállapodást vagy egyéb praktikát. * Mások, szűkebb értelmet tulajdonítva neki, nagyjából a következő jelenséget értik kartell alatt: egymástól független, versenytárs vállalkozások közötti olyan összehangolt magatartás, megállapodás, egyeztetés, amelynek nemcsak hatása, hanem célja is a verseny kizárása, korlátozása vagy torzítása, tipikusan az árak szintjének együttes befolyásolása, a piacok elosztása vagy a termelés, kibocsátás korlátozása. Másként fogalmazva, a kartell nem más, mint adott piac működésének magánérdekű, versenyt kizáró vagy korlátozó szabályozása.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Kokoly Zsolt: Új adatvédelemmel kapcsolatos ítélet az Európai Bíróság gyakorlatában: a Facebook rajongói oldalak felelőssége az oldalt látogatók személyi adatainak kezelésében – Sapientia EMTE – Jogtudományi Intézet
Posted	on	 June 29, 2018 by	admin
A rendkívül széles nyilvánosságnak örvendő Általános Adatvédelmi Rendelet (GDPR) alkalmazásának kezdete – 2018. május 25 – után alig több mint egy héttel, június 5-én az Európai Unió Bírósága ítéletet hirdetett a C-210/16 sz. ügyben, melyben kimondta, hogy a Facebook rajongói oldal adminisztrátora a Facebookkal együttesen felelős az oldalát meglátogató személyek adatainak kezeléséért.
Az ítéletet annak ellenére relevánsnak tekinthetjük a GDPR alkalmazása után is, hogy még a korábbi uniós adatvédelmi jogszabály (95/46/EK irányelv) figyelembevételével történt. Az ügy egyik csomópontja ugyanis a személyes adatok, adatkezelő, adatfeldolgozó fogalmának értelmezésére irányul, ezt azonban az irányelvet váltó rendelet nem módosítja, ennélfogva a jogeset az uniós védelmi jogszabályok jövőbeni alkalmazása szempontjából is jelentőséggel bír. A német szakirodalom, mely élénk figyelemmel követte az Európai Unió Bírósága előtti eljárást, helyenként úgy is fogalmaz, hogy ez a GDPR egyik első jelentős „lecsapódása”.
A C-210/16 sz. ügyben az eredeti jogvita az Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig-Holstein (Schleswig Holstein-i független regionális adatvédelmi hatóság, Németország) és egy szintén német oktatási és képzési intézmény, a Wirtschaftsakademie Schleswig-Holstein között keletkezett, mely Facebook rajongói oldalt tartott fent, ezen is hirdetve képzési szolgáltatásait.
Az ítélet kihirdetése után a Facebook érdemi reakciója egyelőre jelen pillanatig is várat magára, mivel a közösségi platform egyelőre csak Newsroom felületén közölt egy általános állásfoglalást június 15-én, melyben nem térve ki arra, hogy milyen konkrét lépéseket kíván foganatosítani. Közleményben reagáltak viszont a németországi adatvédelmi szakmai fórumok (Berufsverband der Datenschutzbeauftragten Deutschlands (BvD) – Adatvédelmi felelősök szakmai szövetsége, illetve Konferenz der unabhängigen Datenschutzbehörden des Bundes und der Länder (DSK) – Tartományi és szövetségi független adatvédelmi szervek grémiuma), az ügy felperese (Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig-Holstein), illetve több elemzés is született média és adatvédelmi szakjogászok tollából, melyek az ítélet gyakorlati hatását, alkalmazásának „problémakatalógusát” részletezik. A jövőbeli hatások latolgatása az ügy analógiás vonatkozásai miatt is nagy téttel bír: kiterjeszthető a Facebook rajongói oldalak mellett a Facebook csoportokra, illetve a hasonló közösségi platformokra is.
De mielőtt az ítélet boncolgatásába kezdenénk, térjünk vissza a tényállás és az ítélet, valamint a főtanácsnoki indítvány ismertetéséhez.
A C-210/16 sz. ügyben az eredeti jogvita amiatt keletkezett, hogy az adatvédelmi hatóság, felügyelői minőségében eljárva, 2011-ben a Facebook-rajongói oldal felfüggesztésére kötelezte a Wirtschaftsakademie-t. Az Unabhängiges Landeszentrum szerint ugyanis sem a Wirtschaftsakademie, sem pedig a Facebook nem tájékoztatta a rajongói oldal látogatóit arról, hogy utóbbi cookie-k („sütik” – a felhasználók számítógépén elhelyezett kis adatcsomagok) segítségével gyűjtött rájuk vonatkozó személyes adatokat, valamint ezt követően az információkat kezelte is.
A Wirtschaftsakademie ezt a határozatot a német közigazgatási bíróságok előtt megtámadta, arra hivatkozva, hogy nem vonható felelősségre a Facebook által kezelt személyes adatok miatt, és a közösségi oldalt általa ellenőrzött vagy befolyásolható adatkezeléssel sem bízta meg. Érvelése szerint ezért az Unabhängiges Landeszentrumnak közvetlenül a Facebookkal, és nem vele szemben kellett volna fellépnie.
Zárójelben meg kell jegyeznünk, hogy a német nyelvű háttéranyagokból kiderül, miszerint az Unabhängiges Landeszentrum a jogvita idején illetékesség hiányában nem tudott közvetlenül a Facebook Ireland (írország) ellen fellépni, ezért keresett német honossággal rendelkező Facebook adminisztrátort. A cél az (is) volt, hogy precedens értékű perben a bíróság mondhassa ki, miszerint a Facebook által alkalmazott személyes adatgyűjtési gyakorlat jogellenes. Időközben az Európai Bíróság joggyakorlata tisztázta, hogy közvetlenül is lehetséges a harmadik országból származó közösségi platformok ellen fellépni.
Az ügyben eljáró Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország) az eljárást felfüggesztve a 95/46 adatvédelmi irányelv értelmezését kérte a Bíróságtól. Az előzetes döntéshozatali eljárás keretében több kérdés is szerepelt, ezek közül a jelen írásban az első kettővel fogunk foglalkozni. Az első és a második kérdést a Bíróság összevonva, együttesen vizsgálta meg, lényegében arra keresve választ, hogy az adatvédelmi irányelv rendelkezései lehetővé teszik-e egy olyan szerv felelősségre vonását, amely valamely közösségi hálózaton rajongói oldalt tart fent és ilyen minőségében adminisztrátorként jár el (azaz megsértette-e a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályokat azzal a döntésével, hogy információ-kínálatának terjesztéséhez e közösségi hálózatot vette igénybe).
Még jobban leegyszerűsítve, a Bíróság elé terjesztett első két kérdést úgy fogalmazhatnánk át, hogy személyes adatkezelőnek tekinthetünk-e egy intézményt, amely rajongói oldalt működtet a Facebookon, még akkor is, hogyha a célközönségére vonatkozó adatokat csak anonimizált formában kérheti le és kezelheti (azaz a célközönség demográfiai összetételére, életmódjára és érdeklődési körére, illetve földrajzi adataira vonatkozó anonim statisztikai információk formájában).
A kérdést az is aktuálissá teszi, hogy különösen a kis- és középvállalkozások esetében jóval egyszerűbb Facebook rajongói oldalt létrehozni és adminisztrálni, mint egy honlapot (a fiók nyitása és fenntartása ingyenes, és a tartalomfeltöltés sem követel meg összetett digitális készségeket).
Az eljárás során Yves Bot főtanácsnok kiemelte indítványában, hogy az ügy hátterét és aktualitását a webtracking jelensége adja, amely az internetfelhasználók viselkedésének kereskedelmi és marketing célból történő megfigyelését és elemzését jelenti. A webtracking az internetfelhasználók böngészési viselkedésének megfigyeléséből kiindulva lehetővé teszi többek között érdeklődési köreik azonosítását, a felhasználók viselkedését nyomon követő webtracking pedig (szükséges, funkcionális, kényelmi, stb.) cookie-k használatával történik. A webtrackinget többek között a weboldalak optimalizációja és minél hatékonyabb konfigurációja érdekében alkalmazzák. Lehetőséget nyújt továbbá a hirdetők számára arra is, hogy célzottan szólítsák meg a közönség különböző csoportjait.
A gyakorlatban minden weboldal használ cookie-kat – meg is tapasztalhattuk, hogy május 25 után a honlapok túlnyomó többsége az oldalra látogatókról azt igényli, hogy a különféle cookie-k elfogadásával/elutasításával szabja testre személyes adatkezelés fokozatait, ezáltal akár a kereskedelmi és marketing célból történő webtracking mértékét is korlátozva. A Facebook esetében a különböző cookie-k kezelése nem ilyen leegyszerűsített formában történik, amely két szempontból problematikus: nyilvánosan hozzáférhetővé tett tartalmait olyan személyek is böngészhetik, akik nem Facebook-felhasználók és nem rendelkeznek felhasználói fiókkal; illetve, a közösségi oldal összetett működéséből kifolyólag, regisztrált felhasználói sem lehetnek teljes mértékben biztosak abban, hogy elutasítás esetén mennyire teljeskörű a böngészői viselkedést monitorizáló eszközök tiltása.
Míg a weboldalak a látogatottsági statisztikákhoz különböző (ingyenes vagy fizetős) programokat választhatnak, a Facebook rajongói oldal esetében az adminisztrátor ingyenesen, de nem módosítható felhasználói feltételek mellett fér hozzá a „Facebook Insights” nevű modulhoz. A látogatottsági statisztikák összeállítása érdekében a közösségi portál legalább egy, egyedi azonosítót tartalmazó cookie-t helyez a rajongói oldalt látogató személy számítógépének merevlemezére, amely két évig működőképes marad (amennyiben nem törlik). Az egyedi azonosítót, amely összefüggésbe hozható a Facebookon regisztrált felhasználó bejelentkezési adataival, a Facebook-oldalak megnyitásának pillanatában gyűjtik be és kezelik.
A főtanácsnoki indítvány részletezi, hogy a Facebook rajongói oldalak adminisztrátora mindenekelőtt a Facebook felhasználója, amelyhez annak érdekében fordul, hogy részesüljön az eszközei által nyújtott előnyökből, és azok által nagyobb nyilvánosságot érjen el. Ez ugyanakkor nem zárja ki, hogy őt egyúttal a személyes adatoknak az alapeljárás tárgyát képező kezeléséért, vagyis az ilyen adatok Facebook általi gyűjtéséért adatkezelőnek lehessen tekinteni.
Ennél a pontnál tisztázni kell azt a kérdést, hogy lehetősége van-e a Facebook rajongói oldal adminisztrátorának arra, hogy „meghatározza-e” az adatkezelés céljait és módjait, azaz gyakorol-e az adminisztrátor jogi vagy tényleges befolyást ezekre a célokra és módokra. Mind a korábbi irányelv, mind a kimondja a fogalommeghatározásoknál, hogy az adatkezelő nem az, aki a személyes adatok kezelését végzi, hanem az, aki annak módjait és céljait meghatározza. A rajongói oldal adminisztrátorának lehetősége van arra, hogy a célközönségére vonatkozó különböző statisztikai adatokat kérjen le, különböző szűrőket alkalmazzon, mellyel egy-egy kategória viselkedéséről többet tudjon. Ezeknek az adatoknak a kezelése alapján teheti a rajongói oldal adminisztrátora célzottabbá információszolgáltatását (pl. hol nyújtson különleges kedvezményeket vagy szervezzen eseményeket).
Következésképpen, méghogyha nem is minősül a „Facebook Insights” eszköz létrehozójának, az adminisztrátor igénybe veszi ezt az eszközt, amikor az oldalára látogatók személyes adatai kezelésének célját és módját meghatározza. A főtanácsnok érvelése szerint (amelyet következtetéseiben a Bíróság is asszimilált) ez az adatkezelés nem valósulhatna meg az adminisztrátor arra vonatkozó előzetes döntésének hiányában, hogy rajongói oldalt hoz létre és tart fenn a Facebook közösségi hálózaton. Azzal, hogy lehetővé teszi a rajongói oldal felhasználóira vonatkozó személyes adatok kezelését, az oldal működtetője csatlakozik a Facebook által bevezetett rendszerhez, ily módon pedig nagyobb rálátást szerez rajongói oldala felhasználóinak profiljára. A fentiekből következik, hogy ezáltal lehetőséget nyújt a Facebook számára, hogy a közösségi hálózaton belül közzétett reklámokat célzottabbá tegye. Következésképpen: annak köszönhetően, hogy elfogadja a személyes adatok kezelésének módjait és céljait, úgy, ahogyan azokat a Facebook előzetesen meghatározta, a rajongói oldal működtetőjét is úgy kell tekinteni, mint aki részt vesz ezek meghatározásában. Ennek megfelelően, ahogyan a rajongói oldal adminisztrátora meghatározó befolyást gyakorol az oldalra látogató személyek személyes adatai kezelésének megkezdésére, ugyanígy megilleti őt a jogosultság arra, hogy rajongói oldalának megszüntetésével véget vessen ezen adatkezelésnek.
Amikor a Facebook a rajongói oldal adminisztrátorának javaslatot tesz oldala látogatói körének meghatározására vagy módosítására, jelzi neki, hogyan teheti a legtöbbet annak érdekében, hogy oldalát a számára legfontosabb személyeknek jelenítse meg. A rajongói oldal adminisztrátora szűrők segítségével egyéni célközönséget határozhat meg, amely nem csupán azt teszi lehetővé számára, hogy szűkítse azon személyek körét, akik felé a kereskedelmi ajánlatával kapcsolatos információkat közvetítik, hanem elsősorban azon személyek csoportjának meghatározását is, akiknek a személyes adatait a Facebook összegyűjti. Ily módon, az általa elérni kívánt közönség meghatározásával a rajongói oldal adminisztrátora egyúttal azt a célközönséget is azonosítja, amelynek személyes adatait a Facebook összegyűjtheti és felhasználhatja. A rajongói oldal adminisztrátora tehát azonkívül, hogy oldalának létrehozásával ő indítja el az adatkezelést, a Facebook által végzett adatkezelés teljesítésében is vezető szerepet játszik. Ily módon részt vesz az említett adatkezelés céljainak és módjainak meghatározásában azzal, hogy tényleges befolyást gyakorol azokra.
Látjuk tehát, hogy abban a kérdésben, lehet-e adatkezelőnek tekinteni egy olyan adminisztrátort, amely csupán megköthet vagy elutasíthat valamely szerződést, a főtanácsnok és a Bíróság pozitív választ adott: attól a pillanattól kezdve, hogy ugyanez a szerződő fél szabad akaratából megállapodást köt, az adatkezelés módjaira és céljaira gyakorolt konkrét befolyására tekintettel adatkezelő is lehet.
Az adatkezelői minőség megállapítása szempontjából nem követelmény az, hogy egy adott adminisztrátor az adott adatkezelés valamennyi szempontja felett teljes ellenőrzéssel rendelkezzék, mivel az adatkezelések egyre inkább összetettek abban az értelemben, hogy több olyan elkülönült adatkezelésről van szó, amelyek több, különböző fokú ellenőrzési jogosultsággal bíró felet foglalnak magukban.
Ennek kapcsán, a hasonló tényállás miatt, a Bíróság utalt a C-131/12. sz. Google Spain és Google ügyre, melyben szintén több adatszolgáltatót magában foglaló helyzetet kellett értelmezni, és a különböző felek mindegyike külön befolyást gyakorolt az adatkezelésre. A jelen esethez hasonlóan (közösségi oldal és az adminisztrátor együttes felelőssége), a 2014-es esetben is felmerült ez a lehetősége (keresőmotor működtetője és a honlapszerkesztők együttes felelőssége).
Az együttes felelősség nem jelenti ugyanakkor az azonos felelősséget: mivel e szereplők az adatkezelés eltérő szakaszaiban és különböző mértékben vehetnek részt, a felelősségük mértékét a jelen ügyre jellemző valamennyi releváns körülmény figyelembevételével kell értékelni.
Főtanácsnoki indítványában Yes Bot kifejtette, hogy nem kell különbséget tenni az olyan vállalkozás között, amely internetes oldalát a Facebook által ajánlotthoz hasonló eszközökkel látja el, és az olyan vállalkozás között, amely csatlakozik a Facebook közösségi hálózatához és ennek eszközeit veszi igénybe erre a célra. Biztosítani kell tehát, hogy azok a piaci szereplők, amelyek internetes oldaluk fenntartásához tárhelyszolgáltatást vesznek igénybe, a szolgáltató általános szerződési feltételeinek alávetve magukat ne bújhassanak ki a felelősség alól.
A főtanácsnok a tág értelmezés érdekében még messzebbre menő következtetéseket is megfogalmazott, és úgy érvelt, hogy nincs alapvető különbség egy rajongói oldal adminisztrátorának és egy olyan honlap üzemeltetőjének helyzete között, aki a weboldalára valamely webtrackingszolgáltató kódját építi be, és így a webtrackingszolgáltató javára adatokat továbbít, gyűjt és cookiekat telepít a felhasználó tudta nélkül. A tág értelmezés szerint a cookie-k, illetve a tracking tools (nyomkövető eszközök) és a külső szolgáltatók social media plugin-ja (közösségi beépülő modul) között sem kell mesterségesen különbséget tenni. Ennek a véleménynek azért lehet a közeljövőben nagy súlya, mivel az Európai Bíróság előtt egy tényállásában nagyon hasonló ügy zajlik (Fashion ID GmbH & Co. KG kontra Verbraucherzentrale NRW eV – C-40/17. sz. ügy), így pedig akár az ítélethirdetésre is hatással lehet.
Az ítélet hatásait, különösen a gyakorlatban történő megvalósulását a szakmai fórumok egyelőre még csak körvonalazzák. A Facebookon rajongói oldalt fenntartó intézmények előtt egyelőre, gyakorlati útmutatás hiányában, kevés járható út mutatkozik: a két véglet közül a szakemberek véleménye szerint nem szükséges a radikális megoldást (az oldal felfüggesztését vagy láthatatlanná tételét) választani, de a teljes figyelmen kívül hagyás sem lehet opció („Nichtstun ist keine Option!” – áll az Unabhängiges Landeszentrum für Datenschutz Schleswig-Holstein 2018. június 8-iki sajtónyilatkozatában).
Az oldal bezárásától azért sem kell félnünk, mivel az Európai Bíróság ítélete nem dönti el a tagállami bíróság előtti jogvitát (ennek elbírálása a nemzeti hatóság feladata), az alapeljárásnak pedig nem az volt a tárgya, hogy jogellenes-e a Facebook rajongói oldal fenntartása. A felügyelői minőségben eljáró nemzeti adatvédelmi hatóságok pedig csak abban az esetben rendelhetik el a jövőben a rajongói oldal bezárását, hogyha bizonyítást nyer, hogy a Facebook a rajongói oldalak működtetése révén megsérti a személyes adatok védelmére vonatkozó szabályokat. Júniusi bejegyzésében a Facebook azt állította, hogy a rajongói oldalak adminisztrátorainak nem kell az oldalt lezárni.
Mivel nem tűnik életszerűnek, hogy a jogszabályi háttér (GDPR 26. cikk) által megkövetelt együttes felelősségvállalási szerződést (Joint Controllship Agreement) minden egyes Facebook rajongói oldal adminisztrátora egyenként tárgyalja és kösse meg a közösségi oldal képviselőivel, inkább az tűnik valószínűnek, hogy a közösségi platform fog kidolgozni egy szabványszöveget, amely a két fél közötti együttes felelősségvállalást rögzíti.
Egyelőre ennek hiányában a Facebook rajongói oldalak adminisztrátorai figyelmeztethetnék látogatóikat adatvédelmi tájékoztatóban a személyes adatok gyűjtésére vonatkozóan, azonban a közösségi platform által kezelt személyes adatok mibenlétét nem ismerve, ez sem tűnik célravezető megoldásnak. Amennyiben a rajongói oldal adminisztrátora nem ismeri a Facebook személyes adatkezelési gyakorlatát, nem fog tudni eleget tenni annak a kötelezettségének, melynek értelmében az érintett személyeknek joguk van tájékoztatást nyeri arról, hogy az adatkezelő milyen információkat gyűjt róla (GDPR 13. cikk).
Az adatvédelmi tájékoztatásba a szakemberek megítélése szerint ajánlatos kitérni a Facebook-szolgáltatásaik mibenlétére, azonban ez nem elégséges, hiszen az információs kötelezettség és a személyes adatok kezeléséhez való hozzájárulás külön adatvédelmi kötelezettségi kategóriákat képeznek.
Ezenkívül, míg az opt-in típusú beleegyezés (mely a személyes adatok kezelését jóváhagyja) elméletben a social media plugin-t használó honlapon szóba jöhet, a Facebook rajongói oldalon több okból sem tűnik megvalósíthatónak, mivel többszörösen összetett, egymásra rétegződő adatkezelési gyakorlatának megértetése komoly erőfeszítést kívánna a felhasználóktól.
Említettük, hogy az ítélet túlmutat a Facebook rajongói oldalakon és analógiás alapon az együttes felelősségvállalást a Facebook csoportokra is lehetne alkalmazni. Egyes elemzők azt is kiemelik, hogy vannak vállalatok, melyek bátorítják alkalmazottaik közösségi médiahasználatát a vállalati érdekek megvalósítása céljából. Ilyen esetben az alkalmazottak Facebook (vagy más közösségi médiabeli) tevékenységét tanácsos a vállalati megfeleltetés szempontjából is megvizsgálni és ebbe beleépíteni.
Pesszimista becslések szerint a Facebook akár azt is választhatná, hogy inkább lemond európai felhasználóiról, mintsem a személyes adatok gyűjtésén és a célzott marketingen alapuló üzleti modelljét feladja. Bár csekély a valószínűsége, a közösségi portál fizetőssé tétele is szóba jöhetne (a Forbes magazin példája alapján: az ingyenes verzióhoz való hozzáférés a cookie-k telepítésével járna az előfizetés alapúval szemben).
Az ítélet kihirdetése az online tartalomszolgáltatók teljes palettájára rávetült, hiszen alkalmazható Twitter és Instagram, Linkedin profilokra, Google Map térkép- vagy videóbeágyazásra, ezért a további fejleményeket valamennyi érintett fél: adatvédelmi hatóságok, közösségi platformok, Facebook rajongói oldalak adminisztrátorai, felhasználók, joggyakorlók és az akadémiai szféra képviselői is érdeklődéssel várják.

matches: Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság


text:
végzést: A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyja. Indokolás - PDF
Download "végzést: A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyja. Indokolás"
1 Fővárosi Ítélőtábla 2. Kf /2005/4. A Fővárosi Ítélőtábla a FITOPHARMA Gyógynövény és Élelmiszer Ellátó és Forgalmazó Kft. (Budapest) felperesnek a Gazdasági Versenyhivatal (Budapest) alperes ellen verseny ügyben hozott közigazgatási határozat felülvizsgálata iránt indult perében a Fővárosi Bíróság évi december hó 3. napján kelt 2.K /2004/2-I. számú végzése ellen a felperes által 4. sorszám alatt előterjesztett fellebbezés folytán az alulírott napon - tárgyaláson kívül - meghozta a következő végzést: A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság végzését helybenhagyja. Ez ellen a végzés ellen fellebbezésnek nincs helye. Indokolás Az elsőfokú bíróság a felperes igazolási kérelmét elutasította. Az irányadó tényállás szerint az alperes Vj-48/2004/28. számú határozatát a felperes szeptember 13. napján átvette, amelyet követően a döntés felülvizsgálatára irányuló keresetlevél október 15. napján érkezett az alpereshez. Az elsőfokú bíróság 1-I. sorszámú végzésével a Polgári perrendtartásról szóló évi III. törvény (a továbbiakban: Pp.) ának (1) bekezdés h) pontja alapján a felperes keresetlevelét idézés kibocsátása nélkül elutasította, a
2 végrehajtás felfüggesztése iránti kérelmével együtt. Indokolása szerint felperesnek a Legfelsőbb Bíróság 4/2003. számú Polgári jogegységi határozata értelmében, valamint a Pp ának (1) bekezdése alapján a keresetlevelet a határozat kézbesítésétől számított 30 napon belül kellett volna előterjeszteni oly módon, hogy az az első fokon eljárt közigazgatási szervhez, vagy a bírósághoz megérkezzen. Ezzel szemben a felperes a keresetlevelét október 15. napján érkeztetetten nyújtotta be már elkésetten az alpereshez. Ezt követően a felperes fellebbezésével együtt igazolási kérelemmel élt, elismerve a törvényes határidőn túli perindítást. Hivatkozása szerint a felperesi társaság képviseletét a versenyfelügyeleti eljárásban az ügyvezető látta el, aki azonban szeptember 15. napjától fennálló betegsége miatt akadályozott volt a keresetlevél benyújtása tekintetében. A közigazgatási határozat bírósági felülvizsgálata iránti eljárásban való jogi képviseletre október 8. napján adott meghatalmazást az ügyvezető, azonban ezzel egyidejűleg az ügyet érintő teljeskörű iratadás nem történt meg, és az ügyvezető további betegsége folytán, valamint az orvosi utasítás miatt a közvetlen személyes megbeszélést mellőzve készült el a keresetlevél, a benyújtásra rendelkezésre álló 6 naptári nap alatt. A kidolgozott, de az ügyvezetővel szakmailag az akadályoztatás miatt nem egyeztetett keresetlevelet a jogi képviselő október 12. napján adta postára feltételezve, hogy a kézbesítési szokásoknak megfelelően a Magyar Posta Rt. a csekély földrajzi távolságon belül azt egy munkanap alatt továbbítja a címzetthez. A felperes fellebbezéséhez mellékelte az ügyvezető igazgató betegségét bizonyító orvosi igazolást, amely szerint szeptember 15-től november 22. napjáig folyamatos orvosi kezelés és ellenőrzés alatt állt, beteg volt, munkáját ellátni nem tudta. Az elsőfokú bíróság 2-I. sorszámú végzésével az igazolási kérelmet a Pp ának (1) bekezdésére hivatkozással elutasította. Indokolása szerint a
3 késedelem alapvető okaként megjelölt ügyvezetői megbetegedést tanúsító orvosi igazolás közvetetten sem utal arra;` hogy a kezelés alatt álló személlyel a kapcsolatfelvétel orvosilag tiltott volt. A felperes állítását cáfolja az a tény, hogy szeptember 15. napjától fennálló betegség ideje alatt lehetősége volt a meghatalmazás aláírására, melyből következően nem tekinthető megfelelően valószínűsítettnek, hogy a mulasztást az ügyvezető megbetegedése miatti akadályoztatás okozta. Rögzítette ezt meghaladóan, hogy a Budapest területén közismert kézbesítési rendszer - küldemények központi elosztóhelyre szállítása, majd kézbesítő hivatalba történő-átirányítása - mellett alappal nem volt remélhető, hogy a október 12. napján postára adott keresetlevél másnap, azaz a perindítási határidő utolsó napján az alpereshez meg fog érkezni. A felperes fellebbezésében elsődlegesen az elsőfokú bíróság végzésének hatályon kívül helyezését kérte új eljárásra való kötelezés mellett, másodlagosan kérelme arra irányult, hogy a fellebbezésben foglaltak elfogadása mellett a Fővárosi Ítélőtábla változtassa meg a Fővárosi Bíróság döntését. Hivatkozása szerint az ügyvezető munka- és keresőképtelenségének bizonyítása elegendő ahhoz, hogy a kapcsolattartás akadályozottságát az eljáró bíróság megállapítsa. Az adott helyzetben egy munkaviszonyban álló munkavállalótól, avagy más biztosítási jogviszonyban álló biztosítottól nem várható el, hogy munkaképtelensége idején dolgozzon és kereső tevékenységét folytassa pusztán azért, mert valamely jogszabály által előírt igényérvényesítési határidő lejárt. Kiemelte, hogy a Pp. éppen ilyen esetekben előállott körülményekre tekintettel rendelkezik az igazolási kérelem szabályairól, hiszen a polgári peres eljárás kezdeményezése, illetve az ilyenben való részvétel nem jelentheti azt, hogy a félnek az igényérvényesítésre előírt határidők megtartása miatt egészségét kellene kockáztatnia. Az elsőfokú bíróság azon megállapítása, miszerint az ügyvédi meghatalmazás aláírásának ténye cáfolja a kapcsolattartás
4 akadályozottságát mindösszesen következtetés és nem áll összhangban az igazolási kérelem méltányos elbírálásának elvével sem. Nem indokolt és nem megalapozott továbbá az a megállapítás, hogy az egyébként beteg ügyvezető képes munkája ellátására, és a folyamatos kapcsolattartásra arra figyelemmel, hogy október 8. napján aláírta a jogi képviseleti meghatalmazást. Az ügyvezető telefonon többször egyeztetett a jogi képviselővel, azonban nem tudott intézkedni annak érdekében, hogy a cég hivatalos helyiségében található valamennyi okiratot megkaphassa, mert azok közül több olyan módon volt elzárva, hogy ahhoz a vezetőn kívül más nem férhetett volna. Az elsőfokú bíróság végzésében megfogalmazott kapcsolatfeltétel olyan okból valóban nem volt tiltott, hogy az a felperesi ügyvezető életét vagy egészségét hátrányosan befolyásolta volna, ahogy fertőző beteg sem volt, ezért az egészsége nem forgott veszélyben, azonban az ügyvédi meghatalmazás kiállításakor megvalósult egyszeri személyes találkozó nem volt elégséges - egy bonyolult ügyben - a megalapozott jogi álláspont kialakításához és alátámasztására. Hangsúlyozta, hogy igazolási kérelme mind a törvényi előírásnak, mind pedig a bírósági jogalkalmazásban követett elveknek megfelel, illetőleg az eljáró orvos a felperes kérésére kiegészítette a már csatolt igazolást és egyértelművé tette, hogy munkavégzés céljából az ügyvezetővel betegállománya alatt a kapcsolatot nem lehetett felvenni. Az alperes ellenkérelmében a fellebbezés elutasítását kérte azzal, hogy jogszerűen utasította el a felperes igazolási kérelmét az elsőfokú bíróság, mert nem merült fel olyan körülmény, amely korlátozta volna a felperest, hogy jogi képviselőnek megbízást adva határidőben készüljön el a keresetlevél. Egyetértett az elsőfokú bíróság azon álláspontjával, miszerint az ügyvédi meghatalmazás aláírása önmagában is cáfolja a kapcsolattartás akadályozottságát. Megjegyezte továbbá, hogy miután a keresetlevél 2004.
5 október 12. napján elkészült, lehetősége lett volna a Budapesten lakó jogi képviselőnek azt személyesen határidőben előterjeszteni az alperesnél. A felperes észrevételében megismételte és fenntartotta az igazolási kérelemben kifejtetteket, hangsúlyozva azt, miszerint az alperes által hozott határozat a társaságot érintő fontos kérdésben foglalt állást, mellyel összefüggésben a jogi szabályozás ellentmondásai nem szűntek meg. A kérdést szakmai oldalról kell és kellett vizsgálni, ehhez pedig a társaság jogi képviselőjének az ügyvezetővel való folyamatos szakmai egyeztetésre lett volna szüksége, amelyet azonban az ügyvezető orvosilag igazolt munkavégzésre képtelen állapota kizárt. Az egyszeri, a meghatalmazás aláírására irányuló rövid találkozás semmiképpen nem cáfolja a kapcsolattartás akadályozottságát, az ugyanis egyszeri kapcsolatfelvételt és nem kapcsolattartást jelentett. Véleménye szerint a munkáját ellátni nem tudó ügyvezetőtől nem várható el, hogy hosszas megbeszéléseket folytasson olyan ügyben, amely - a cég tevékenységét alapítása óta érintő és évek óta húzódó - tisztázatlan jogi kérdésekkel kapcsolatos. Az alperesi hivatkozással összefüggésben előadta, hogy az ügyvédi iroda feszített munkatempója miatt nem tudta a jogi képviselő személyesen benyújtani a Fővárosi Bíróságon a keresetlevelet a rendelkezésre álló rövid határidőben. Méltán bíztak abban, hogy a posta eljuttatja a keresetlevelet a városon belül. Utalt arra, hogy a 4/2003: - Polgári jogegységi határozattal összhangban a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiuma által elfogadott álláspont szerint az igazolási kérelmet a keresetlevelet elkésettség miatt elutasító végzés kézhezvételétől számított 15 napon belül - arra hivatkozással lehet benyújtani, hogy a posta előre nem látható módon késedelmesen továbbította a bírósághoz a keresetlevelet és csak a végzés kézhezvételekor jutott a felperes tudomására a keresetlevél 30 napon túli beérkezése. Mindezen okok alapján kérte az igazolási kérelem méltányos elbírálását, hogy egy váratlan
6 betegség ne tegye lehetetlenné egy eddig sikeres cég további működését, amelyet veszélyeztetne a bírság megfizetése. A felperes fellebbezése nem alapos. Az elsőfokú bíróság a rendelkezésre álló adatok értékelésével okszerű következtetésre jutott az igazolási kérelem elutasításával kapcsolatban. A felperes fellebbezésében nem tudott olyan új tényt vagy körülményt megjelölni, amely, fellebbezése kedvező elbírálását eredményezné. A Pp ának (1) bekezdése szerint a közigazgatási perben a keresetlevelet a felülvizsgálni kért határozat közlésétől számított 30 napon belül kell benyújtani, míg a (4) bekezdés e határidő elmulasztása esetére megadja az igazolás lehetőségét. A felperes észrevételében megjelölt, a Legfelsőbb Bíróság Közigazgatási Kollégiuma által megfogalmazott álláspont e jogszabályhely alapján értelmezte a Polgári jogegységi határozatban foglaltakat, de kizárólag az igazolási kérelem benyújtásának idejével és lehetséges indokaival foglalkozott, amelyből nem következik, hogy önmagában a posta késedelmére való hivatkozás alaposnak, kimentési oknak tekinthető, ez mindig az adott ügy körülményeinek értékelésétől függ. A Pp ának (2) bekezdése értelmében ugyanis az igazolási kérelemben elő kell adni a mulasztás okát és azokat a körülményeket, amelyek a mulasztás vétlenségét valószínűvé teszik. Helytállóan utalt az elsőfokú bíróság arra, miszerint a keresetlevél benyújtására rendelkezésre álló határidő elmulasztásának kimentésére nem alkalmas indok az ügyvezető betegsége. A perbeli esetben ugyanis nem az ügyvezető mint
7 magánszemély saját ügyében való eljárásáról volt szó, hanem az általa képviselt cég mint jogi személy tekintetében hozott alperesi határozat felülvizsgálatáról. A vezető tisztségviselő betegsége sem a társaság működését, sem az azzal kapcsolatos peres eljárások megindítását nem akadályozhatja. A folyamatos tevékenység a cég gazdasági érdeke és amennyiben megoldott a vezető tisztségviselő helyettesítése a társaság belső ügyeinek intézésében a folyamatos működés érdekében, úgy ez elvárható a peres eljárás megindításához való, a jogi képviselőnek nyújtandó szakmai segítség megszervezésében is. Jogi lehetőség van arra is, hogy a keresetlevelet oly módon nyújtsák be, hogy a részletes indokolás beterjesztésére a társaságot képviselő ügyvéd útján további határidő engedélyezését kérjék. Az ismert perindítási határidőre, annak várható lejártára és a mulasztás következményeire figyelemmel a meghatalmazás aláírásakor (a megbízáskor) előre lehetett számítani a rövid úton való sürgős intézkedés (meghatalmazás, keresetlevél elkészíttetése) szükségességére a késedelem elkerüléséhez. Egy cég képviselőjétől, ügyvezetőjétől fokozott felelősség várható el az általa irányított szervezet működése iránt, így a céget marasztaló határozat felülvizsgálata iránti peres eljárás kezdeményezésekor is, amely iránt megfelelő határidőben és módon köteles intézkedni. A másodfokú bíróság az igazolási kérelem méltányos elbírálására kiható olyan körülményt nem talált, amely a mulasztás vétlenségét valószínűsítené és a felperest mentesítené a határidőn túli perindítás jogkövetkezményei alól. Mivel a felperes folyamatos és zavartalan működését cáfoló bizonyítékokat és körülményeket a felperes felhozni nem tudott, az ügyvezető-képviselő betegsége ilyen következményekkel nem járt, azaz helyettesítése megoldott volt, ezért a perindítási határidő mulasztása miatt a felperesi vétlenség szóba sem jöhet.
8 Mindezek folytán a Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság végzését a Pp a alapján alkalmazandó Pp ának (2) bekezdése alapján helybenhagyta. Az alperes költségigényt nem terjesztett elő, így arról a Fővárosi Ítélőtáblának nem kellett rendelkeznie. Az illetékekről szóló évi XCIII. törvény ának (1) bekezdés c) pontja és a 47. -ának (1) bekezdése alapján a feljegyzett fellebbezési illeték összege Ft, azonban a sikertelenül fellebbező felperes a tárgyi illetékfeljegyzési jog ellenére előzetesen már lerótt Ft fellebbezési illetéket, amelyből az így szükségtelenül lerótt Ft összeget az illetékhivataltól visszakérheti. B u d a p e s t, évi szeptember hó 22. napján

matches: bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság