text:
A jogalkotás és a jogalkalmazás torzulásának világjelensége és az ahhoz vezető okok
Polgári Szemle, 15. évf. 4–6. szám, 2019, 178–192., DOI: 10.24307/psz.2019.1212
Prof. dr. Prugberger Tamás DSc, professor emeritus, Miskolci Egyetem (Ez az e-mail-cím a szpemrobotok elleni védelem alatt áll. Megtekintéséhez engedélyeznie kell a JavaScript használatát.).
A tanulmány a világ uralkodó jogrendszereit bemutatva vázolja fel, mi jellemzi az egyes jogrendszerekben a pozitív jogot, a jogalkotást, valamint a jogalkalmazást és abban a bírói gyakorlatot. Kimutatja, hogy az egyes jogrendszerekben milyen a pozitív jogtól függő bírói jogalkalmazás, esetjogtól vagy tételes jogtól függő-e. Ezzel összefüggésben a szerző megvizsgálja, hogy a globális pénzügyi és gazdasági érdekeket kiszolgáló jogpolitika a globális célkitűzések szolgálatában miként igyekszik az Európai Bizottságon, az Európai Bíróságon keresztül deformálni az európai államokban a jogalkotást és a jogalkalmazást.
Kulcsszavak: aktushozatal, amerikai jog, angolszász jog, bírói gyakorlat, érdekegyeztetés, érzékenyítés, esetjog, Európai Bíróság, jogalkotás, jogalkalmazás, kontinentális európai joganalógia, szokásjog, tételes jog
Distortion in Legislation and in the Application of Law as a Global Phenomenon and its Causes
The study outlines the prevailing legal systems of the world and the characteristics of each legal system in a breakdown by positive law, legislation and the application of law, and more specifically, judicial practice. It describes the application of positive jurisdictional law in certain jurisdictions, whether it depends on case law or positive law. In this context, the author examines the way legal policy seeks, in the service of global financial and economic interests, to distort legislation and law enforcement in European states in the service of global objectives through the European Commission and the Court of Justice of the European Union.
Keywords: American law, Anglo-Saxon law, judicial practice, conciliation, sensitization, case law, European court, legislation, application of law, continental European legal analogy, case law, positive law
A 19. század utolsó harmadára az európai és a transzatlanti civilizált államok jogrendszerei két nagy csoportot alkotva alakultak ki. Az egyik csoport az, amely a kontinentális Európában alakult ki, a másik pedig az angolszász jogrendszer. A kontinentális jogrendszeren belül az egyik alcsoportot a frankofón-latin, míg a másikat a germán jogrendszercsoport képezi. Az angolszász jogrendszer szintén két csoportra tagozódik, melyek közül az egyik a szigetországi brit, vagyis az angol jogrendszer, míg a másik az Amerikai Egyesült Államokra jellemző transzatlantijogrendszer (Badó, 2012:28-39; Radics-Bencze, 2012; David, 1977:18, 287-360. pontok; Badó-Bóka, 2012). Tételes jogilag és a jogalkalmazás tekintetében élesen elválva az angolszász jogrendszertől, a frankofón-latin és a germán jogrendszer kizárólagossága volt jellemző a kontinentális Európa országaira, és tulajdonképpen még ma is ez a jellemző. Ugyanakkor a kontinentális Európára jellemző e két jogrendszer közül Skócia joga inkább a kontinentális frankofón jogot érzi magáénak, és ez vonatkozik Kanada francia nyelvű autonóm területére, Québecre is. Ezenkívül az USA egy államában, Louisianában ugyancsak a frankofónjogrendszer érvényesül (Radics-Bencze, 2012:56-57, 68-70). Az így kialakult helyzet állt fenn egészen a 20. század végéig, azzal a különbséggel, hogy Ázsia azon országaiban, mindenekelőtt Törökországban, Kínában és Japánban, ahol német jogtudósok kodifikáltak, a második világháború után a germánjogot kiszorította az angol, és ugyanígy néhány távol-keleti volt francia gyarmatról is kiszorította a frankofón jogrendszert a transzatlanti angolszász jogrendszer, vagyis az USA joga. A fő vonás azonban ma is az, hogy a kontinentális Európában a frankofón-latin és a germán jogrendszer a domináns, némi brit angolszász befolyással a holland és a skandináv államok jogrendszerére, míg az Európához tartozó atlanti-óceáni szigeteken, Anglia és Írország esetében az „ortodox” angolszász jogrendszer (David, 1977, 18. pont), az USA esetében pedig egy „neológ” angolszász jogrendszer van érvényben (Badó-Bóka, 2012:77-81; David, 1977, 366-370. pontok). A kétjogrendszer, pontosabban jogrendszercsoport között az alapvető különbség, hogy míg a kontinentális jogrendszerekre, mind a frankofón-latin, mind a germán jogrendszerekre az jellemző, hogy a jogalkotás és a jogalkalmazás élesen elválik egymástól, ezzel szemben az angolszász jogrendszereknél a kettő között nincsen határvonal, összefolyik egymással.
A kontinentális jogrendszerekben, tartozzanak azok a frankofón-latin vagy a germán jogrendszercsoporthoz, a jogalkotás szervei, a törvényalkotásra hivatott parlament és a rendeletalkotást végző miniszterelnök, a minisztériumok és egyéb erre feljogosított központi szakigazgatási szervek, valamint a helyhatóságok mint alaki jog-források teljesen elkülönülnek a bíróságoktól és azok ítélethozatali tevékenységétől. A bíróságok ítélethozatali tevékenysége, vagyis az általuk meghozott eseti normák az alaki jogforrásoktól teljesen függetlenek, és csak az általuk meghozott anyagi jogforrásoktól mint általános normáktól függnek, amelyet az eseti ügyek elbírálása során alkalmazniuk kell. A bíró csak az alaki jogforrás által megalkotott anyagi jogforrástól függ, azonban hogy ezt miként alkalmazza, az már a jogszabályban megállapított keretek között az ő belátásától függ. A bírói jogalkalmazás és a jogalkotás alaki jogilag teljesen elkülönül egymástól, és csak anyagi jogilag van bizonyos összefüggés a kettő között, nevezetesen abban, hogy a jogszabály, vagyis a pozitív jog által megadott keretek között állapíthatja meg a bíró az ítélete lényegét jelentő jogkövetkezményt. Ez a jogalkotást a jogalkalmazástól elválasztó cezúra csak annyiban relativizálódik a közigazgatási jogalkalmazás esetében, ha jogszabályalkotásra feljogosított felettes közigazgatási szervnek alárendelt, kifejezetten csak közigazgatási jogalkalmazásra hatáskörrel rendelkező szerv alkalmazza azt az anyagi jogforrást, amelyet alaki jogforrásként a felettes szerve alkotott meg. Itt is azonban a szervezetileg a közigazgatási alaki jogforrásnak alárendelt közigazgatási jogalkalmazó a jogkövetkezményt csak a jogszabály által meghatározott keretek között állapíthatja meg. A szervezeti függőségből eredő esetleges pszichés jogalkalmazási befolyást azonban tárgyilagossá tudja tenni a közigazgatástól független közigazgatási bírósági jogalkalmazás jogorvoslati jellegű ítélethozatali tevékenysége. Főszabályként tehát a kontinentális jogrendszerben a jogalkotás és a jogalkalmazás a klasszikus értelmezés tekintetében szigorúan elválik egymástól, ami a szovjet-orosz és a második világháború után a befolyási övezete alá került közép- és kelet-európai államokban sem volt másként. Ugyanakkor a pozitív jog egész dogmatikai rendszerének a gyökere történetileg a kialakult szokáson és a római jogon nyugszik, amely kezdetben a judikatúrában, vagyis a joggyakorlatban a közerkölcs, az ismételt szokáskövetés, és az így kialakult íratlan, majd leírt szokásnormarendszeren, valamint a kezdetben szintén íratlan, majd leírt hatalom- és közösségirányítási normarendszeren nyugodott (David, 1977, 38-44. és 76-80. pontok; Kilic-Paksy, 2012; Peschka, 1975:361-374; 1980, 1. rész, 2. fej.).1 Az így kialakult normaszokásrendszer elméleti jogászi rendszerezett absztrakciója vezetett a kodifikációhoz, ami a frankofón-latin jogrendszerekben az ipar és a kereskedelem, valamint a pénzforgalom gyors kifejlődése miatt korábban kodifikálódott, mint a germán jogrendszerekben, ahol az agrárium játszotta a főbb szerepet (David, 1977, 28-54. pontok; Mezei, 2012:133; Horváth et al., é. n.; Niederhauser, 1965:655. s köv. o.; Prugberger, 1978:19. s köv. o.).
Ezzel szemben az angolszász jogrendszerekben nem az összefüggő normatisztelet és annak alávetettjogalkalmazás játszotta és játssza ma is a főszerepet, hanem az „act”, vagyis az aktus. Kétféle aktus van, amely minősíti a konkrét tényállást. Az egyik aktus, amellyel a felperes az alperessel szemben vagy a vádhatóság a vádlottal szemben hoz fel, a másik aktus, amely során a bíró a felek „támadó aktus” és „contra act” mérlegelése alapján meghozza azt az „ítéleti (döntési) aktust”, amely a jogkövetkezményt, a szankciót tartalmazza. Az ítélkezésben iránytűként csak egészen háttérként jelenik meg a szokásjogilag kialakult, többnyire nem leírt normarendszer, és az elméletileg kimunkált szokáson alapuló, de az állam által nem megerősítettjogrendszer. Ugyanis a jogalkalmazó elé került aktusban szereplő hasonló tényállásban hozott korábbi ítéletek közül válogat a bíró, amelyek közül kiválasztja azt a legközelebbit, amely legjobban hasonlít ahhoz az aktussal, vagyis keresettel hozzá került ügyhöz, és arra hivatkozva hozza meg az eléje került ügyben az ítéletet, és állapítja meg annak jogkövetkezményét, vagyis a szankciót (Badó, 2012:22.; Eörsi, 1975:118. s köv. o., 130-166). Ilyen elhíresült esetként közli Eörsi Gyula azt az esetet, amikor a gépkocsivezető elvesztve uralmát az általa vezetett gépkocsin, egy üzlet kirakatában állt meg, a kirakatban lévő árukat tönkretéve. A bíró az ügyben a saját ítéletét egy évszázaddal korábbi ítélet jogkövetkezményét alkalmazva hozta meg, ahol az volt a tényállás, hogy egy lovas kocsi lovai bokrosodtak meg, és belerohantak a piacon a kofák áruiba, tetemes károkat okozva (Eörsi, 1975).
A perben a bíró passzív. A felek ügyvédei, büntetőügyben a vádhatóság és az ügyvéd keresik ki a jogtárból az adott ügyhöz hasonlító korábbi ítéleteket, amelyek közül a bíró a saját meggyőződése alapján választja ki azt az ügyet, amely szerinte a legjobban hasonlít az előtte fekvő ügyhöz. Az ítélethozatali választását köteles elméletileg a szakirodalom által is alátámasztani, mely ítélet a tudományosan megalapozott indokolással együtt az eljárt bíróság évkönyvében az ítéletet meghozó bíró neve alatt jelenik meg. Ezért lényegileg minden ítélet tudományos közleménynek számít (Badó, 2012:29-39). A klasszikus angolszász jogban a pozitív jog csak mint „tradíció” hat, a bíró alkotta esetjog a domináns. Ebből adódik, hogy az ügyvédek a saját jogi okfejtésük alapján igyekeznek meggyőzni a bírákat, és ezért az alaki jog sokkal rugalmasabb az angolszász „esetjogban” (case law). Mivel ily módon a jogalkotás és a jogalkalmazás összecsúszik, a bírói függetlenség rugalmasabban értelmezhető az angolszász jogban, mint a kontinentális jogban, és ezért a kijárás is jobban megengedett. Ezzel függ össze az is, hogy az angolszász jogban nincs külön alkotmánybíróság, és ezért az alkotmánybíróság szerepét, eltérve a kontinentálisjogrendszerektől, a Legfelsőbb Bíróság látja el. Ezzel szemben, a kontinentális államokban az alkotmánybíróság, vagy a frankofón jogokban az annak megfelelő Conseil d’ Etat elkülönül a Legfelsőbb Bíróságtól (Kilic-Paksy, 2012:122-126).
A társadalom-gazdasági viszonyok egyre bonyolultabbá válása azonban szükségessé tette, hogy ez a két, egymástól élesen különböző két irányzat közeledjen egymáshoz anélkül, hogy összecsúszásról szó lenne. Ez a folyamat megkezdődött már a 19. század végén, és folytatódott az egész 20. század folyamán. Ez először a gazdasági élettel összefüggésben jelent meg, mivel rájöttek, hogy a gazdasági folyamatokat legalábbis indirekt módon befolyásolni, irányítani szükséges. Ezért az angolszász jogrendszerekben, elsődlegesen az Adam Smith álláspontja uralta Angliában, ahol mindmáig a fő teoretikus nézet a „láthatatlan kéz” automatizmusa alapján, vagyis az önszabályozással irányított, liberalizált piac, a gazdasági életet és a szociális feszültségek megelőzése, kiiktatása, valamint a munkabéke érdekében egyre több normatív „act”-ot hoz meg az angol és az ír parlament, az USA-ban pedig a kongresszus. Ugyanakkor a kontinentális államokban az alapkódexek érintetlenül hagyásával egyre több olyan konkretizáló törvényt hoznak, amely az alapkódex egyes rendelkezéseit a korviszonyoknak megfelelően korszerűsíti. Ilyen célzatból egyre sűrűsödött a miniszterelnöki és a miniszteri rendeletalkotás. Ezen túlmenően a bírói judikatúra az eseti ügyek elbírálása során egyre több olyan kiterjesztő vagy megszorító jogértelmezést végez, amely valamilyen formában összhangban áll az eredeti jogalkotói akarattal, elképzeléssel. E folyamat következtében egyre több elvi döntés és kollégiumi állásfoglalás születik a kontinentális jogrendszerhez tartozó államok legfelsőbb bíróságain, amelyek a jogszabályhoz hasonló, de mégsem vele azonos eredeti, hanem csak származtatott jogforrásként vehetők számításba, és csak az alsóbb bíróságokra irányulnak. Ezektől az alsóbb bíróságok elvben eltérhetnek ítélethozatalaik során, azonban az ilyen ítéletek tartalmát a jogorvoslat során eljáró magasabb szintű bíróságok módosítják, és összhangba hozzák az elvi döntésekkel és kollégiumi állásfoglalásokkal. A közigazgatási jogforrások tartalmát illetően egyrészt hasonlóan járnak el az egyes ügyeket elbíráló közigazgatási bíróságok, a legfelső közigazgatási bírósági szint pedig hasonló elvi állásfoglalásokat ad ki az alsóbb közigazgatási bíróságok számára.
Ezzel kapcsolatosan jegyzem meg, hogy újabban az Európai Parlament azt veti a közép- és a kelet-európai országok szemére, hogy a kormányzati irányítás befolyásolni tudja a közigazgatási bíróságokat. A magyar kormány válaszképpen sajnos nem állította fel a közigazgatási bírósági rendszert, pedig Németországban és más nyugat-európai államban, ahol közigazgatási bíróságok működnek, ilyen kifogást az EU parlamentje nem tesz, holott a tervbe vett, önálló magyar közigazgatási bíróság szervezetileg a német közigazgatási bírák megválasztási rendszeréhez hasonló, független bírói testületi választási kautélák mellett szerveződne. Érdemes lenne elgondolkodni a köztisztvi-selők egzisztenciális biztonsága érdekében, hogy a beosztott köztisztviselők közszolgálati viszonyaival kapcsolatos peres ügyekben, az olasz megoldáshoz hasonlóan, a munkaügyeket tárgyaló bíróságok járjanak el, és csak a vezető köztisztviselők ügyei tartozzanak a közigazgatási bíróságok hatáskörébe (Prugberger, 2015:30).
E természetes közeledési folyamatban bizonyos torzulás figyelhető meg az Európai Bíróság és különösen az Európai Emberjogi Bíróság esetében, mivel mindkét bíróság a kontinentális európai jogállamok jogrendszerét a transzatlanti angolszász, vagyis az USA jogrendszeréhez nemcsak közelíteni, hanem ahhoz hasonlóvá kívánja alakítani. E folyamatnak a részleteit mind szervezeti, mind működési viszonylatban Pokol Béla kutatta ki, kimutatva azokat a hagyományos és az ún. „természetjogi” elvekkel ellentétes torzulási folyamatokat, amelyek a jogalkotás és a jogalkalmazás statikai és funkcionális oldalán megmutatkoznak. Ami a kontinentális jogrendszer elveivel ellentétesnek és torzulásnak tűnik, az az igazságszolgáltatásban is érvényesülő, általánosan megengedett érdekérvényesítési rendszer, vagyis a lobbizás. Ez a kontinentális jogrendszerekben csak a törvényi és a rendeleti jogalkotásban elfogadott, amit arra létesített és testületi, illetve cégnyilvántartásba bejegyzett érdekvédelmi, érdekérvényesítő szervezetek folytatnak, amelyek jogosultak az érdekérvényesítő tevékenységük körébe tartozó témákban jogalkotást kezdeményezni a parlamentben képviselőik útján, valamint direkt módon is a kormányirányítás, emellett a minisztériumi szakközigazgatás legmagasabb fórumain, és ugyanígy a helyhatóságok szintjén is. Egyes államokban közvetlenül is felléphetnek, csatlakozva az egyes ügyeket elbíráló eseti ügyekhez. Erre Magyarországon is megvan a lehetőség valamennyi érdekvédelmi testület számára akkor, ha blankettaszerződéssel vagy más előregyártott belső szabályozással az azt kibocsátó, többnyire gazdasági szervezet sérti az érdekvédelmi testülethez tartozók általános érdekeit. Ha az állam követ el ilyet, és az az alkotmányban biztosított jogokat sérti, fennáll az Alkotmánybírósághoz való fordulás lehetősége. Ugyanakkor vannak olyan államok is, ahol az országos érdekvédelmi szervezeteknek megvan a lehetőségük arra, hogy a rendes bírósági szervezet legfelső fórumához forduljanak azzal a kéréssel, hogy az érdekvédelmi hatáskörükbe tartozó jogvitás ügytípusokban elvi állásfoglalást alkossanak. Magyarországon azonban az érdekvédelmi szervezetek számára ilyen lehetőség nem áll fenn. Ilyen lehetőség elsősorban az USA egyes tagállamaiban van, miként több tagállamban alkotmányi előírás az is, hogy a törvényalkotás, de ugyanígy a normatív rendeletalkotás során egyaránt vagy előzetesen ki kell kérni a szabályozás tárgyában érdekvédelmi kompetenciával rendelkező országos szervezet, egyesület véleményét, sőt van, ahol előírás, hogy kívánságukra be kell vonni őket a szabályalkotási tevékenységbe.
Ehhez csak részben hasonló a helyzet ma már nemcsak egyes nyugat-európai, hanem közép- és kelet-európai államokban is, ahol három- vagy többoldalú érdekegyeztetés folyik állami részvétellel, országos érdekegyeztetési tanács keretében, amely jelenleg elsősorban a munkaügyi és a társadalombiztosítási jogszabályok, esetleg a környezet- és a fogyasztóvédelmi normatív jogi előírások megalkotásánál áll fenn. Magyarországon ez a háromoldalú országos érdekegyeztési rendszer, Belgiumhoz és Hollandiához hasonlóan, az 1992. évi Munka törvénykönyve alapján érvényesült, és rövid ideig az Antall-Boross-kormány idején a társadalombiztosításnál is fennállt. Hasonlóan kezdett kialakulni a környezet- és a fogyasztóvédelem területén a környezetvédelmi és a fogyasztóvédelmi érdekvédelmi szervezetek bevonása a jogalkotásba, aminek eredményeként számos környezet- és fogyasztóvédelmi jogszabály és nevesített fogyasztóvédelmi ügylet megszületett, és bekerült a Ptk.-ba. Az érdekvédelmi szervezeteknek a jogalkotásba „ex lege” történő kötelező bevonása azonban egyre zsugorodott. A munkáltatók és a szakszervezetek országos szövetségeinek, valamint a munkaügyi tárcának a részvételével az Országos Érdekegyeztető/Munkaügyi Tanácsban megkötött tripartit megállapodás képezte alapját a leendő munkaügyi jogszabálynak egészen 2011-ig, mígnem e háromoldalú megállapodáson nyugvójogalkotási folyamatot a 2011: XCIII. tv. meg nem szüntette. Az érdekegyeztetésen alapuló jogalkotási folyamat sajnos mára gyakorlatilag megszűnt, amibe belejátszott, hogy mind a jobboldalinak, mind pedig a baloldalinak elkönyvelt kormányok nem tárgyaltak egymással, ha pedig meg is állapodtak egymással az érdekvédelmi szervezetek és a kormány törvény-előkészítő tárcájával, a tárca részéről a megállapodás szerinti törvénybeterjesztést módosítási indítvány torpedózta meg.
A jogalkotásnak ez az új rendszere egyértelműen lehetőséget ad a lobbizásnak és az informális érdekérvényesítésnek. Ez az új informális, lobbizásos kijáráson alapuló érdekérvényesítési rendszer az USA-ból indult el, ahol erre külön érdekérvényesítést végző ügyvédi irodák szakosodnak. Ezek az irodák a normatív és egyedi döntések, aktusok meghozatalára feljogosított állami szerveknél járnak el megbízás alapján, valamely szervezetten fellépő csoport, intézmény vagy vállalat érdekében, hogy a megcélzott állami intézmény a kívánságnak megfelelő normatív vagy eseti döntést, aktust a kívánt tartalommal meghozza, vagy egy korábbit ugyancsak a kívánt tartalommal megváltoztasson vagy hatályon kívül helyezzen, illetőleg visszavonjon. Ezzel az európai jogrendszerektől teljesen idegen gyakorlattal szemben a már említettek szerint jogalkotásra vagy hivatalból, az arra feljogosított állami szerv saját elhatározása vagy valamely más hatósági szerv, vagy pedig a legfelsőbb bírósági fórumok, esetleg a jogi, igazgatási, közgazdasági, szociológiai és egyéb társadalomtudományi kutatásokat végző egyetemek és kutatóintézetek kezdeményezése, jelzései alapján kerülhet sor. Ha pedig jogalkotásra sor kerül, be kell tartani a jogalkotásról szóló törvény előzetes hatásvizsgálati eljárásra vonatkozó előírásait annak érdekében, hogy a jogszabály a kívánt hatást el tudja-e érni, és milyen módon. Peschka Vilmos helytállóan írja le, hogy a pozitívjognak meg kell felelnie a társadalom objektív törvényeinek, a társadalmi többség objektív érdekeinek, mert ha ezeknek nem felel meg, akkor visszájára fordul. Vagy nem tartják be, vagy ha az állam erőszakosan betartatja, a betartatás diktatúrába és társadalmi ellenállásba csap át, amely közéleti feszültséget okoz (Peschka, 1979:164, 200; 1972:334; Prugberger, 2012).
Még szembetűnőbb a különbség a transzatlanti amerikai és az európaijogalkalmazás érdekpozicionálása között. Pokol Béla szerteágazó és mélyreható kutatásai azt mutatják, hogy az USA-ban, ahol a Legfelsőbb Bíróság egyúttal az alkotmánybíróság szerepét is betölti, a bírói joggyakorlat kiterjedhet a jogesetek elbírálása során azok al-kotmányossági szempontból is történő minősítésére is. Annálfogva pedig, hogy kevés a normatív aktus, jelentősen előtérbe kerül az eljáró bíróságok és bírák társadalom- és gazdaságpolitikai, valamint szociálpszichológiai meggyőződése, szemlélete. Ezt a bírói, bírósági szemléletet igyekeznek a lobbisták, az érdekkijáró szervezetek és ügyvédi irodák a maguk javára alakítani, érzékenyíteni. Mindezt megteszik még az eljárás megindulása előtt, az eljárás egész folyamatában, sőt az eljárás befejezését követően, még az ítélet meghozatala előtt, ha pedig az ítélet kedvezőtlen, akkor ez a befolyásolás tovább folytatódik a jogorvoslati eljárás során (Pokol, 2017:30-36).
Ennek a pozitív jog normatív, jogdogmatikai és az általános etikai felfogással összhangban álló, objektív szemléletének az emocionális szubjektív színezetű egyoldalúvá tétele már tapasztalható a magyar judikatúrában is. Tipikus példája ennek a birtokháborítások rendezése. Az 1952. évi polgári eljárási törvény, majd pedig az 1959-ben ha-tályba lépett első magyar Ptk. felszámolta a birtokvédelmi ügyekben a bíróság előtt folyó ún. „sommás” birtokvédelmi eljárást, és azt a települési önkormányzat jegyzőjének a hatáskörébe utalta. A jegyzők általában minden esetben a helyben lakók javára döntöttek az érzelmi alapon fennálló helyi összefonódások alapján, a nem helyben lakó sérelmet szenvedett hátrányára, akkor is, ha igaza volt. Korábban a bírósági keresettel elindult bírósági eljárásokban az ilyen ügyek jogszerűen lerendeződtek. Mostanában viszont egyre több az olyan birtokháborítási ügy, ahol az „érzékenyített” bíróságok a jogszerűtlenül eljáró birtokháborítónak adnak igazat szociális okokra hivatkozva.2 Ez volt tapasztalható az Ajkai Timföldgyár tömegkatasztrófa okozása miatti büntetőügyé-ben hozott felmentő ítéleteknél,3 amely szemlélet ma már egyre több polgári és büntetőügy elbírálásánál érezteti hatását. Azt pedig, hogy ez a kormányzati igazgatásban is érezhető, mutatja Olaszország példája, ahol a lakosság többségének támogatását élvező belügyminiszter által az olasz közrend és közbiztonság érdekében kiadott, a migránsokat jogtalanul szállító NGO-hajók kikötését tiltó rendelet hatálybalépését két másik miniszter humanitárius okokra hivatkozva megtorpedózta.
Mindez az USA érdekkijáráson alapuló közjogi döntéshozatali eljárási és bírósági joggyakorlata az Európai Gazdasági Közösség, jelenleg pedig Unió Bírósága, valamint az Európai Emberjogi Bíróság felállításával került át Európába. Európa nyugati felét a második világháborút követően megszállt nyugati hatalmak közül az USA volt az, amely a legnagyobb befolyást gyakorolta Nyugat-Európa új berendezkedésének arculatára. Ebben az amerikai modell szerint felállított Európai Gazdasági Közösség (EGK), valamint az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) és a kettő keretei között kialakított bíróság, valamint a később létrehozott Európai Emberjogi Bíróság ítélkezési gyakorlata játszotta és játssza mindvégig az európai nemzeti államok számára példát mutató közvetítő szerepet. Az EFTA-bíróság ítélkezési gyakorlata szinte egy az egyben megegyezett az EGK Bíróságának a gyakorlatával, miként működésének a szabályai is az EGK direktíváival, irányelveivel és ajánlásaival. Az Európai Unió Bírósága, valamint az Európai Emberjogi Bíróság ítélkezési gyakorlata teljesen átvette az amerikai igazságszolgáltatási rendszer érdekkijárásos, a pozitív jogot háttérbe szorító, pillanatnyi vagy távlati politikai, gazdasági célokat figyelembe vevő érdekek szerint a jogi elveket teljesen parttalanul értelmező és alkalmazó ítélkezési rendszerét. Ennek jogelméleti megfogalmazását tekintve, a harti jogfelfogást, hogy a jognak az általános etikai, erkölcsi elveknek kell megfelelnie, felváltotta a dworkini jogelmélet. Ezen, a neokantiánus iskola Jürgen Habermas által vezetett frankfurti irányzatának a kiforgatott álláspontja szerint a jognak nem az általános közerkölcsön és etikai elveken kell alapulnia, hanem a társadalom felsőbb, intellektuális rétege által vallott ún. diskurzus erkölcsén (Pokol, 2017:36-38). Ennek a szemléletnek megfelelően épül fel és működik mind az Európai Bíróság, mind pedig az Európai Emberjogi Bíróság.
A kontinentális európai jogalkotó hatóságok és bíróságok, szűkebben véve pedig a germán jogrendszerhez tartozó államok, így Magyarország jogalkotásra és ítélkezésre feljogosított állami mechanizmusa a Rudolph von Jhering által kialakított érdekösszhang megteremtésére igyekezett mindvégig és ma is alapozni mind a jogalkotási, mind pedig a jogalkalmazói tevékenységet (Jhering, 1904). Ezzel szemben a transzatlanti amerikai jogalkotásban és jogalkalmazásban az érdekküzdelem a domináns, és annak az érdekei szerint alakul egy kérdéses törvény megalkotása vagy annak tartalma, hogy az érdekeltek közül melyikük tudta, és milyen ügyesen vagy elszántsággal, direkt vagy indirekt jellegű lobbizással vagy másképpen a normatív aktust kibocsátó hatóságot, illetve az ítéletet megalkotó bíróságot sikeresebben befolyásolni. Miként Pokol Béla rámutat, az Európai Bíróság szervezete, amely az ügyek jogi szakmai tartalom szerinti felosztása szerint három eljáró bíróságból, az Európai Törvényszékből, vagyis a Curiából, a Tribunalból, valamint az EU hivatalnokainak és alkalmazottainak az őket foglalkoztató uniós szerv között fennálló jogvitáiban eljáró bíróságból áll, egészen úgy épül fel, amely eme amerikai ítélkezési gyakorlatnak felel meg. A bírákat a tagállamok delegálják, szolgálatuk meghatározott időre szól. Minthogy a bírák jelentős része nem a tagállamok felső bíróságainak leülepedett szakmai és ítélkezési gyakorlattal rendelkező bírái, hanem elméleti szakemberek, többnyire professzorok közül kerülnek ki, bizonyos időbe telik, hogy bíróként is éretté váljanak. Ezért a bírák túlnyomó része arra az ügyelőkészítő szakmai stábra szorul, amelynek feladata, hogy segítsen a bíráknak a hozzájuk kiszignált ügyek feldolgozásában, minősítésében, az ítéleti koncepció kialakításában, annak megindokolásában, ideértve a megfelelő jogkövetkezmény (szankció) és mértékének a kiválasztását is. Ez a szakértői testület igyekszik az Európai Bizottság mindenkori jogpolitikai álláspontja szerint befolyást gyakorolni az előadó bíróra; ha ez sikertelen, akkor a tanács elnökére és tagjára. A végső kísérletet a bíróság elnöke teszi meg, aki közvetlenül az előadó bíróra, közvetve pedig a tanács elnökén keresztül próbál hatást gyakorolni az előadó bíróra. Az álláspontján változtatni nem akaró előadó bíró lecserélésének kérésére a bíróság elnöke felkérheti a tanácselnököt, aki viszont saját elhatározásából is fordulhat ilyen kérelemmel a bíróság elnökéhez. Minthogy az ügyeket előkészítő szakmai stáb sztenderd és jól bejáratott az Európai Bíróság működésében, az újonnan érkezett bírák teljesen, de a régebbiek is jelentős részben rájuk támaszkodnak, még akkor is, ha a francia nyelvet tökéletesen bírják, mivel a bíróság belső használatú francia ítélkezési és munkanyelve - miként erre Pokol Béla utal - sajátos, „házon belüli” francia. Eme ügyelőkészítő stáb szakjogászai relatív módon úgy állandóak, hogy időszakosan felváltva egyszer a bizottság jogi apparátusában, más időszakban pedig a bíróságnál dolgoznak. Ennélfogva szoros az átjárás a bíróság és az Unió jogászi stábja között. Bár minden bírónak joga van a saját hazájából ügyelőkészítő szakértőt hozni, Pokol Béla szerint azonban azok éppúgy kiszolgáltatottak, mint a bírák, a már említett okok miatt. Ezenkívül a bírák jogi meggyőződését jelentősen befolyásolják, ítélkezési szabadságukat indirekt módon nagymértékben korlátozzák a főtanácsnokoknak az ítélkezés előtt már jóval korábban átadott állásfoglalásai (Pokol, 2019:51-77). A bírói függetlenség tehát áttételesen és indirekt módon a bíróság szervezeti felépítésén és működési mechanizmusán keresztül nagymértékű befolyásoltság alatt áll, és ezáltal észrevehetően sérül.
Nagymértékű az Európai Emberi Jogi Bíróság (EJEB) esetében a bírói függetlenség korlátozása, ami közvetlen formában, a bíróság szervezetébe beépítve valósul meg. Az egyfokú ítélkezés alapja az ENSZ Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, és az Európai Unió Alapjogi Chartája. Ezek alapján az EJEB kialakította a maga esetjogát, lényegében az angol bíráskodás mintáját alapul véve, azzal azonban, hogy az ügyet előkészítő bíró nem a saját meggyőződése alapján választja ki az esetjogból azt, amit alapul véve, a meggyőződése szerint az ítéleti álláspontját megalapozza, hanem szigorúan meghatározták, mennyiben lehet eltérni a zsinórmértékül szolgáló esetjogtól. A bírák tevékenységét itt is egy központosított jogászapparátus segíti, miként az Európai Bíróságnál. Különbség azonban abban van, hogy itt - miként ez Pokol Béla kutatásaiból kitűnik - a segítő szakértőt az ügyet előkészítő előadó bíró részére az EJEB elnöke választja ki a központi szakértői csoportból. A szakértői apparátusban dolgozó „registry lawyerek” alkalmazásuk kezdetén ideiglenes jelleggel, négyéves időtartamra nyernek felvételt, és azután döntenek a véglegesítésükről. Ezért lojálisak az EJEB felső vezetéséhez. Ha a kiküldött registry lawyer nem tudja meggyőzni a másként gondolkodó ügyelőkészítő előadó bírót vagy az ügyben eljáró kamarát, akkor az EJEB elnökéből és a szekcióvezető bírákból álló „jurisconsult” végső soron elveheti az ügyet az előadó bírótól vagy az ügyben eljáró kamarától is, és más előadó bírót jelöl ki a kamarának, vagy más kamarának adja át az ügyet tárgyalásra. Ezenkívül, mielőtt az ügy döntésre a kamara elé kerülne, a jurisconsult apparátusa részéről van egy apparátuskontroll is, amely a jurisconsult megbízásából minden egyes ügy tervezetét hivatalból ellenőrzi, és ha lényeges eltérést tapasztal az esetjogtól, felhívja az előadó bírót és a segítő jogászteamet, hogy szüntessék meg az eltérést. Ha ezt nem vagy nem megfelelően teszik meg, a heti rendszerességgel tartott tájékoztatókon ezt minden bíró és registry lawyer tudomására hozza a jurisconsult (Pokol, 2019:39-50). Ilyen eltérés lehetett volna például, ha annak a panasszal élő magyar állampolgárnak az ügyében, aki nyilvánosan vörös csillagot viselt a kabátja gallérján, az EJEB ügyet előkészítő bírája megállapította volna, hogy jogerősen ítélték el, mivel Magyarországon a vörös csillag, a horogkereszthez hasonlóan, önkényuralmi jelvénynek számít (Bárd, 2012:149-151). Mindebből látható, hogy az EJEB jogalkalmazási gyakorlata során, torzítva a bírói függetlenséget, az ítéletet tulajdonképpen a „registry lawyer” és a „jurisconsult” apparátusa hozza meg.4
Mindaz, amit Pokol Béla Az európai jurisztokrácia című könyvében e két bíróságról és mindkettő ítélkezési gyakorlatának visszásságairól leír, más nyugat-európai kutatók empirikus kutatásaival egyezik, kiknek állításait részletesen hivatkozza és ismerteti.5 Rámutat továbbá arra is, hogy a két bíróság az így kialakított és irányított ítélkezési gyakorlatán keresztül, voluntarisztikus módon a nemzetközi jogot „alkotmányjogiasítja”, az egyes európai államok alkotmánybíróságain keresztül pedig az EJEB és az Európai Bíróság gyakorlatán keresztül módosíttatja azok alkotmányát, alaptörvényét. Azzal viszont, hogy az Európai Bizottság és az Európai Bíróság között milyen szoros kapcsolat áll fenn, a bizottság nyilvánvalóan befolyással lehet az Európai Bíróságra, hogy politikai érdekeinek megfelelően milyen irányelv meghozatalára, az irányelvek milyen jellegű módosítására tegyen javaslatot, amelyet aztán az Európai Parlament elé visz (Pokol, 2019:57-61). Ennek az eredményeként tapasztalható tendencia, hogy az EU újabb irányelveinél és módosításainál a nemzeti sajátosságok szerinti szabályozásnak megengedett keretek egyre szűkülnek, ezáltal az irányelvek is egyre inkább a tagállamokra változtatást nem megengedő, kötelező direktíváihoz kezdenek hasonlítani.6 Emellett az USA-ban koncentrálódott globális pénzügyi és gazdasági nagyhatalom NGO-hálózata által jelenleg még csak az igazságügyi jogszolgáltatás szereplői irányában végez „érzékenyítő tanfolyamokat”, amelyeknek célzott alanyai bírák, ügyészek és ügyvédek (Prugberger, 2018:110-113, 124-127). Eme érzékenyítő tanfolyamoknak a hatása már érezhető az igazságszolgáltatásban, ahol váratlan fordulatok alapján olyan nem várt ítéletek születnek mind büntető-, mind pedig polgári ügyekben, ahol az érdekösszhang megteremtésére irányuló, helyes jogértelmezéssel szemben a pozitív jogot a bizonyos érdekek szerint történő formálása jellemzi. Egyúttal az ilyen ítéletek válnak azután olyan esetjoggá, amelyeket a bíróságoknak követniük kell. Egyes nyugat-európai államok - mindenekelőtt Németország és a skandináv államok - élen járnak ebben, mások, különösen a közép- és a kelet-európai államok, igyekeznek ellenállni e hatásoknak. Magyarország is ez utóbbi államok körébe tartozik. Ugyanakkor némely kérdésben hasonló módszereket alkalmaz, mint amit az EU és a Bizottság. Különbség csak az elérni kívánt célokban van, ami azonban nem mellékes.
Mint már arról szó esett, az angolszász esetjogban, ha nincs normatív aktus, akkor a bíró a saját jogi belátása alapján dönt, amit csak a történelmileg kialakult bírói esetjog befolyásol. Az angol bírónál az „érzékenyítésnek” azt kell elérnie, hogy az elbírálása alatt álló ügyhöz tartozó „ítéletelőzményeket” az érzékenyítésnek megfelelően vizs-gálja, és közülük mintának az érzékenyítésnek megfelelőt válassza ki. Mivel - mint láttuk - az USA bíráit ilyen ítélkezéstörténeti előzmények nem kötik, érzékenyítésre nincs szükség, helyét átveszi a direkt lobbizás.
Más a helyzet a kontinentális jogrendszereknél. A skandináv jogrendszereknél, ahol a bírói gyakorlatot nem mindenütt fedi le a pozitív jog, és ezért sok területen a kodifikálatlan szokásjog uralkodik, az érzékenyítés a bíró lelkiismeretét és jogtudatát célozza meg, hogy az abban foglaltak szerint hozza meg a döntését az adott ügycsopor-tokban. A kontinentális Európa nyugati, déli és középső, sőt még a keleti területein a frankofón-latin és a germán jogrendszer uralkodik, ahol a bíró által alkalmazandó jog kodifikált pozitív, azaz tételes jog. Ezért a bíró a törvény által előírtakhoz kötött. A kettő között azonban mégis van különbség: ugyanis a frankofón-latin tételesjog-alkotás jó-val elnagyoltabb, mint a precízebb, sőt néha túlszabályozott germán jogalkotás, emellett a frankofón-latin jogalkotás ritkábban novelláz, mint a germán, ezért nagyobb tere van a bírónak arra, hogy az időközi körülményváltozások figyelembevételével a germánnál tágabban alkalmazza a kiterjesztő vagy megszorító jogértelmezést, valamint szélesebb körben alkalmazzon analógiát. A germán jogrendszerekben általában az „analogia legis”, a törvényi analógia a megengedett, a frankofón-latin jogrendszerekben viszont az analógia iuris, vagyis a joganalógia is, sőt a svájci Ptk. preambuluma kimondja, hogy ha a bíró az analógia alkalmazására még jogelvet sem talál, akkor a „jogászi lelkiismerete” szerint hozhatja meg az ítéletet. A túlnyomóan germán svájci jog e tekintetben kantonjainak nemzetiségi összetétele folytán francia és olasz befolyás alatt is áll. Mindezt figyelembe véve, az érzékenyítés a frankofón-latin államoknál könnyebben megy, mint a germán államoknál, kivéve a svájci jogban csak nagyon ritkán jelentkező abszolút joghézagot. Mindenesetre a bírói gyakorlat nagymértékben függ attól, hogy milyen a pozitív jog. Az „érzékenyítés” sikere a német bíráknál nagymértékben attól függ, hogy az általuk alkalmazásra kerülő tételes joggal összhangban áll-e az érzékenyítés jogpolitikai jellege, mivel a német jogalkalmazó tiszteletben tartja a jogalkotást, és nehezen bírható rá, hogy a pozitív jogtól eltérjen. Nem véletlen, hogy az európai ember jogi és az uniós bíráskodás az európai jogalkotást, az pedig a tagállami jogalkotást célozta meg.
Az uniós normaalkotás menetét vizsgálva, az Európai Unió bizottsága, kikerülve a szociális partnerekkel való valódi érdekegyeztetést, az Európai Bíróságnak és az EJEB-nek megfogalmazza az európai jogi normatervezetet, direktíva- és irányelvjavaslatot, amelyet átküld az európai érdekegyeztetési fórumnak, amelyben az Európai Szakszervezeti Szövetsége (ETUC), az Európai Gyáriparosok és Munkáltatók Európai Szövetsége (UNICE), valamint az Állami Vállalatok Európai Központja (CEEP) foglalnak helyet. E fórumon az utóbbi kettő „egy húron pendül”, és le tudja szorítani a munkavállalók és az önfoglalkoztatók, azaz a kényszervállalkozók és az egyéb módon foglalkoztatottak szociális érdekeit. Az ilyen okok miatt túlnyomóan munkáltatói érdekeket tükröző tripartit megállapodás, vagy a bizottsággal összhangban álló két álláspont egy ellenében kerül vissza a bizottsághoz, ami alapján a bizottság elkészíti a tervezetet, amit a parlament az eddigi gyakorlat alapján megszavaz. Más kérdésekben, így az élelmezésügyi, a környezetvédelmi és a fogyasztóvédelmi kérdésekben, hasonló fórum hiányában, a bizottság előzetesen csak az ENSZ szakosított szerveit kérdezheti meg, amely azonban számos kérdésben egyoldalú véleményformálás lehet. Ez különösen a fogyasztóvédelem és a környezetvédelem területén mutatkozik meg. A fogyasztóvédelem területén például abban, hogy a fogyasztói hitelről szóló irányelv-módosítások a bankok javára csökkentették a fogyasztói hitelt felvevők speciális kedvezményeit, zsugorítva a fogyasztói hitel körét, és hasonló módosítások történtek a kereskedők előnyére és a fogyasztók hátrányára az üzlethelyiségen (árudán) kívül történő, házaló és elektronikus kereskedelemre vonatkozó irányelvi előírások esetében (Prugberger, 2009) .7 Ami pedig a környezetvédelmet illeti, Bándi Gyula mutatott rá helytállóan az akadémiai doktori értekezésében, hogy az EU politikájában és normaalkotásában hasonlóan marginális a környezetvédelem, mint a magyar politikában és jogalkotásban, ami megmutatkozik az erdő-állagvédelem és az erdőgazdálkodás felügyeletének elhanyagolásában. Azonban nem szabad figyelmen kívül hagyni, hogy a jelenlegi kormány a villamos energia esetében nem a termé-szetromboló vízlépcsőrendszerrel kívánja a szükséges energiát megtermelni, hanem atomerőművének korszerűsített bővítésével. Ezzel szemben az EU és a nyugat-európai államok többsége a tájromboló vízlépcsős és a madarakra veszélyes szélturbinás rendszert helyezi előtérbe, holott kimutatták, hogy az atomreaktorral történő energiatermelés biztonságos és szennyezéstől mentes. Ennek ellenére a bizottság igyekezett gátolni a magyar atomerőmű-fejlesztést, holott az olajlobbi letörése mellett, a benzin és gáz hajtotta gépjárművek elektrifikálásra történő gyors átállítását kellene direktívaalkotással megvalósítani, mivel a szén-dioxid-kibocsátás legfőbb felelőse a gépjárműforgalom.
Ahogy korábban utaltam rá, a magyarországi jogalkotási gyakorlatból és magából a törvényből is kikerült a valódi érdekegyeztetés rendszere. Az 1992. és az 1993. évi munka- és közszolgálati jogalkotás az Országos Érdekegyeztetési Tanács létesítésével kialakította az országos érdekegyeztetés általános rendszerét, amely azonban nem felelt meg az egyenlő elbíráláson alapuló, paritásos érdekképviselet rendszerének. E munka- és közszolgálati jogi jogalkotási csomagban nem történt meg a regionális általános és az országos, valamint a területi ágazati érdekegyeztetés rendezése. Ez a jelentős méretű joghézag csak az országos érdekegyeztetésről szóló 2009. évi LXXIII. tv. és az ágazati, valamint a területi érdekegyeztetésről megalkotott 2009. évi LXXIV. tv.-vel szűnt meg. Ez országos általános, illetve ágazati és területi szinten is, a holland érdekegyeztetési rendszerhez hasonlóan, paritásos képviselettel lehetővé tette az állam által tervbe vett jogalkotás tartalmában a szociális partnereknek a jogalkotóval történő előzetes megállapodását. Mint már jeleztem, ezt a 2011. évi XCIII. tv. az országos érdekegyeztetés vonatkozásában megszüntette azzal, hogy az OÉT megállapodáskötési jogkörét megszüntetve, e fórumot a többi érdekképviseleti társadalmi szervezettel, a kamarákkal és az egyházi szervezetekkel kibővítve csak konzultatív és javaslattevő fórummá tette. Helyesebb lett volna e kibővített tanácson, vagyis a Nemzeti Gazdasági és Társadalmi Tanácson (NGTT) belül kialakítani azokat a szakmai érdekegyeztető tanácsokat, amelyekben állami részvétellel megállapodáskötésre is kiható, érdemi érdekegyeztetés folyhatna. Ez az előzetes állami részvételű megállapodáskötési lehetőséggel felruházott, országos általános és ágazati-szakmai érdekegyeztetési rendszer kiterjedhetne nemcsak a jogalkotási tervezetekre, hanem az azon a területen folyó közigazgatási jogalkalmazási gyakorlat irányvonalának a meghatározására is.
Összegezve az eddigieket, a leírt körkép alapján megállapítható, hogy mind a klasszikus európai angolszász jogban, mind pedig a kontinentális frankofón-latin és a germán jogrendszerekben a jogalkotás, de főleg a jogalkalmazás területén erős torzulások következtek be. Ennek kiinduló tényezője az USA jogrendszere, amely az egoista érdekek küzdelmének folyamatát tág keretek között meghatározott normarendszeren belül elismeri. Az USA demokrata párti irányvonalának az alapvető realista természetjogi elveken túllépő politikája a maga céljai szerint igyekszik befolyásolni a bírói gyakorlatot, és az annak hatására történő kisszámú, de a folyamatokat annál erő-teljesebben meghatározó normatív aktushozatalt. A jognak ezt a bírói gyakorlaton és aktushozatali tevékenységen alapuló funkcionálását elsődlegesen széles körű szabadkereskedelmi társulási megállapodások, egyéb nemzetközi egyezményeknek az államokra történő rákényszerítése, ezeknek a nemzetközi jogi jellegét az alkotmánybíráskodáson keresztül közjogivá alakítása, valamint egyes korábbi egyezmények formális hatályon kívül helyezése nélkül történő félretétele, mintegy lomtárba helyezése útján alakítja. Ezt a demokrata párti folyamatot az USA-ban sikeresen tudta mérsékelni a Trump elnöklete alatt folyó republikánus politika, amely nem a láthatatlan globális gazdasági és pénzügyi hatalmat, hanem az országa polgárai számára kedvező középosztályt kívánja helyzetbe hozni. Az EJEB és az EU jogi tevékenységében azonban még mindig erős az USA korábbi demokrata párti politikájának a hatása. Ez külö-nösen a bevándorlás kérdésének jogi megítélésében nyilvánul meg. Az EU Bizottság nem alkalmazta a schengeni egyezményben lefektetett, külső határvédelmi előírásokat, és jelentős mértékben segélyezi a dolgozni kevéssé akaró, inkább a segélyekből megélni akaró, muszlim bevándorlók tömegét. A sokszor deviáns magatartásuk miatt velük szemben induló büntető- és polgári bírósági eljárásokban az EU bírósága és az EJEB is a „kedvező elbánást” igényli. Ezt a mindenkori hatalommal szemben aulikusan lojális német bírói gyakorlat nagy többségében teljesíti, a frankofón-latin bírói gyakorlatban azonban a belülről is kiinduló bírói függetlenség következtében aszerint oszlik meg, hogy milyen a bíró világnézete és jogi felfogása. A jognak ez az erodálása áttételesen a jogalkotási és jogalkalmazási érdekösszhang megvalósításának a területén érződik.
1. Peschka Savignynek ad igazat Thibaut német kodifikációs törekvéseivel szemben, mondván, hogy Németország még nem érett meg rá.
2. Általánosságban lásd Pokol, 2017:38–42; birtokháborításiügyben Sárvári Járásbíróság, 2. I. 20.574/2015/2. sz. elsőfokú ítélete, fellebbviteli eljárás során Szombathelyi Törvényszék 12. Pf. 20.562/2017/5.II., Ellenük alk. jogi panasz, IV. 1908/2018. (A.B.). Tényállás: öröklés alapján felperes és alperes írásbeli szerződéssel megállapodtak a közös ingatlan birtoklásának módjában, amit alperes nem tartott be. Mivel alperes bent lakott, felperes viszont csak időszakosan, a jogi előírásoktól eltérő, szociálisnak mondható jogértelmezéssel utasította el a felperesi keresetet, jogosnak tartva a jegyző által megállapított, helyi összefonódástól sem mentes birtokháborítást.
3. (6) Bíróság.hu/Törvényszékek/Veszprémi Törvényszék/Sajtóközlemény. Ítélet a „Vörösiszap-katasztrófával” kapcsolatos büntetőügyben. 2016. január 28. Ezt a Győri Ítélőtábla a fellebbezés során hatályon kívül helyezte azzal, hogy az új eljárásra másik bíróságot jelöl ki. 2017. márc. 13. Az elsőfokú ítélet jogi értékeléséhez lásd Prugberger, 2017.
4. Ez részben vonatkozik az Európai Bíróságra is, teljesen azonban az EJEB-re.
5. Azokban a témákban, amelyeknél Pokol Bélának itt feldolgozott két könyvére hivatkoztunk, mindegyik tétele eredeti forrásokkal, valamint nyugat-európai és transzatlanti kutatók kutatási eredményeivel alátámasztott (lásd Pokol, 2017 és 2019 lábjegyzet anyagai).
6. Prof. Peter Bülow (Uni. Trier) a Debreceni Egyetem Közgazdasági Karán, prof. Markus Artz (Uni. Bielefeld) a Miskolci Egyetem Jogi Karán tartott előadásában szólt arról, hogy az üzlethelyiségen kívül kötött szerződésekről szóló 98/27. sz. irányelv helyébe lépő 2009/22. sz. EK. irányelv a fogyasztók hátrányára majdnem direktíva jelleggel novellázott, és ugyanez történt a fogyasztói hitelről szóló 7/102. s. EGK irányelvnek a 2009/22. sz. irányelvvel történt felcserélésénél is, mely szűkítette a fogyasztói hitel alkalmazhatóságát. Ez Magyarországon a devizahiteleseket hozta igen hátrányos helyzetbe.
7. Hasonlóként utalnak a szociális minimumstandardok szűkítésére Az európai munkajog vázlata 2007. évi 1. kiadása és 2016. évi 2. kiadása közti időszak irányelv-módosításai (Prugberger–Jakab–Zaccaria, 2016).
Badó Attila (2012): Az angol jog vázlata. In: Badó Attila et al. (szerk.): A jogrendszerek világa. Pro Talentis Universitatis Alapítvány, Szeged.
Badó Attila – Bóka János (2012): Az Egyesült Államok jogrendszere. In: Badó Attila et al. (szerk.): A jogrendszerek világa. Pro Talentis Universitatis Alapítvány, Szeged, 77–85.
Bárd Petra (2012): Strasbourg kontra Magyarország, avagy az Emberi Jogi Egyezmény esete a magyar jogrenddel a Fratanoló ügy kapcsán. Kriminológiai Közlemények, 71. sz., 145–204.
David, René (1977): A jelenkor nagy jogrendszerei. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.
Eörsi Gyula (1975): Összehasonlító polgári jog. Jogtípusok, jogcsoportok és a jogfejlődés útjai. Akadémiai Kiadó, Budapest.
Horváth Pál – Kahler Frigyes – Révész Tamás – Stipta István – Zlinszky János (é.n.): Általános jogtörténet I–II. ELTE, Budapest.
Jhering, Rudolph von (1904): Der Zweck im Recht. 4. Aufl. Verlag Breitkopf & Hartl, Leipzig.
Kilic Keziban – Paksy Máté (2012): A francia jogrend. In: Badó Attila et al. (szerk.): A jogrendszerek világa. Pro Talentis Universitatis Alapítvány, Szeged, 114–126.
Mezei Péter (2012): A német jogrendszer alapjai. In: Badó Attila et al. (szerk.): A jogrendszerek világa. Pro Talentis Universitatis Alapítvány, Szeged, 129–151.
Niederhauser Emil (1965): A parasztság Európában. In: Szabó István (szerk.): A parasztság Magyarországon a kapitalizmus korában 1848–1914. II. Akadémiai Kiadó, Budapest, 655–692.
Peschka Vilmos (1972): A modern jogfilozófia alapproblémái. Gondolat Kiadó, Budapest.
Peschka Vilmos (1975): Max Weber jogszociológiája. Akadémiai Kiadó, Budapest.
Peschka Vilmos (1979): A jogszabályok elmélete. Akadémiai Kiadó, Budapest.
Peschka Vilmos (1980): Thibaut és Savigny vitája. In: Peschka Vilmos: Jog és jogfilozófia. Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest.
Pokol Béla (2017): A jurisztokratikus állam. Dialóg Campus Kiadó, Budapest.
Pokol Béla (2019): Az európai jurisztokrácia. Dialóg Campus Kiadó, Budapest.
Prugberger Tamás (1978): A gazdasági szervezetek szabályozásának jogrendszertani kérdései, különös tekintettel a szövetkezeti és az agrárviszonyokra. Szövetkezeti Kutató Intézet, Közlemények 133., Budapest.
Prugberger Tamás (2009): Az európai uniós munkajogi szabályozás módosulásának és kiegészítésének kihatása a munkavállalók szociális érdekeire. Európai Jog, 9. évf., 4. sz., 20–27.
Prugberger Tamás (2012): A jogi normák a természeti és a társadalmi törvényszerűségek összefüggésrendszerében. Publicationes Universitatis Miskolcinensis, Sectio Iuridica et Politica, 30. évf., 1. sz., 125–145.
Prugberger Tamás (2015): A munka-, a közszolgálati és a társadalombiztosítási szakbíráskodás tervezett átalakításának terve a közszolgálati jogviták elkülönítésén keresztül. Magyar Jog, 62. évf., 1. sz., 27–34.
Prugberger Tamás (2017): Az iszapkatasztrófa büntetőügyének fonákságai. Magyar Idők, február 2., https://www.magyaridok.hu/velemeny/az-iszapkatasztrofa-buntetougyenek-fonaksagai-1407070/
Prugberger Tamás (2018): Az Európába irányuló tömeges migráció etnográfiai, gazdasági, szociális, kulturális és jogkövetkezményekkel járó hatásai. In: Szalma József (szerk.): A Magyar Tudomány Napja a Délvidéken 2017. Vajdasági Magyar Tudományos Társaság, Újvidék.
Prugberger Tamás (2019): A többletmunkavégzés korlátainak liberalizálásával összefüggő jogi, ergonómiai, család- és népességpolitikai problémák. Új Magyar Közigazgatás, 12. évf., 2. sz., 110–116.
Prugberger Tamás – Jakab Nóra – Zaccaria Márton L. (2016): Az európai munkajog vázlata. Abriss des europaische Arbeitsrechtes. 2. kiadás, Novotni Kiadó – Lícium Art Kiadó, Miskolc–Debrecen (2. kiadás 2016).
Prugberger Tamás – Tóth Hilda (2019): A 2012. évi Munka törvénykönyvének egy újabb módosítása a rendkívüli munkavégzés korlátainak tágítása érdekében. Jogtudományi Közlöny, 74. évf., 1. sz., 25–30.
Radics Olivia – Bencze Mátyás (2012): A common law Anglián kívüli változatai. In: Badó Attila et al. (szerk.): A jogrendszerek világa. Pro Talentis Universitatis Alapítvány, Szeged, 56–60.

matches:
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
bíróság
Bíróság
Bíróság
Pf. 20


text:
26/2019. számú munkaügyi elvi határozat | Kúria
26/2019. számú munkaügyi elvi határozat
I. A fél az Egyenlő Bánásmód Hatóság diszkriminációt megállapító határozatával valószínűsítheti, hogy a munkaviszony létesítése során hátrány érte azon pályázókkal szemben, akik nem rendelkeznek védett tuljdonsággal.
II. Az egyenlő bánásmód megsértése esetén érvényesülő kimentéses bizonyítás alapján a munkáltatónak kell igazolnia, hogy hiányzik az okozati összefüggés a hátrány és a védett tulajdonság között. Ennek megfelel, ha bizonyítja, hogy a jogviszony betöltése során a pályázó végzettségét, szakmai alkalmasságát, munkához való hozzáállását értékelte.
[az egyenlő bánásmódról és esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény (Ebktv.) 8. §, 19. §, 21. §, 22.§]
[2] A felperest az I. r. alperes 2013. december 30-án kelt közfoglalkoztatási szerződéssel 2013. december 30-tól 2014. február 28-ig terjedő határozott időre adminisztratív feladatok ellátására alkalmazta. Ez a jogviszony 2014. április 30-án, a határozott idő lejártával szűnt meg.
[3] A felperes 2014. augusztus 11-étől a II. r. alperes alkalmazásában állt 2014. október 31-ig tartó, határozott időre létesített közfoglalkoztatási szerződéssel, adminisztratív tevékenységet látott el. 2014. november 4-től 2015. február 28-ig segédmunkás munkakörben foglalkoztatta a II. r. alperes.
[4] A felperes módosított keresetében kérte, hogy a bíróság kötelezze az alpereseket fejenként 350.000 forint sérelemdíj megfizetésére az egyenlő bánásmód elvének megsértése miatt.
[5] Igényét az egyenlő bánásmódról és az esélyegyenlőség előmozdításáról szóló 2003. évi CXXV. törvény (továbbiakban: Ebktv.) 5. § d) pontjára, 8. § e) pontjára, 21. § e) és c) pontjára, 22. § a) pontjára, valamint a munka törvénykönyvéről szóló 2012. évi I. törvény (továbbiakban: Mt.) 9. §-ára alapította, továbbá hivatkozott az Alkotmánybíróság 34/1992. (VI. 1.) AB határozatára.
[6] Kereseti kérelmében elsődlegesen az Egyenlő Bánásmód Hatóság 2015. február 3-án kelt határozatára hivatkozott, tényállásként teljes egészében ezen határozatban foglalt megállapításokat ismertette. Előadta, hogy 2013. december 30. és 2014. április 30. között az I. r. alperesnél közfoglalkoztatott volt, mely idő alatt roma származására tekintettel háttérbe szorították a szintén közfoglalkoztatott, de nem roma származású G. E.-val szemben. Ezt követően 2014. augusztus 11. és 2015. február 28. között több szerződéssel állt közfoglalkoztatotti jogviszonyban a II. r. alperesnél, ahol a hivatalvezető a nem roma származású jelentkezőket előnyben részesítette, az üres álláshelyeket meg sem hirdette, azokat szóbeli megállapodás alapján töltötték be, amelyre neki esélye sem volt. Több nem roma kormánytisztviselőt is kineveztek az adott időszakban, volt olyan is, aki felsőfokú végzettséggel nem is rendelkezett, tanulmányai folyamatban voltak. Azt sérelmezte, hogy bár volt olyan elérhető szakmai pozíció a hivatalban, aminek megfelelt volna, személye fel sem merült a kiválasztás során. A hivatalvezető a hatóság előtti meghallgatásán azt állította, hogy csak roma referensként alkalmazná, mely arra enged következtetni, hogy roma származása miatt csak ezen a területen lehetett számolni vele. Összehasonlító helyzetben azok a nem roma származású álláskeresők voltak, akik ugyanolyan munkakörbe jelentkeztek a B.-i Hivatalba, mint ami neki megfelelt volna, tekintetbe véve a végzettséget és szakmai tapasztalatát.
[7] Előadta, hogy 2014. augusztus és december között összesen 5 új kormánytisztviselőt neveztek ki az alpereseknél. Közülük kizárólag egy kormánytisztviselői pozíció esetében volt a jogi diploma feltétel, amivel a felperes nem rendelkezett, ezért azt az álláshelyet nem tudta betölteni a hallgató.
[8] Az I. r. alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte. A felperesnek több szakaszban, közfoglalkoztatási jogviszonyban való alkalmazása is azt támasztotta alá, hogy őt roma származása miatt nem érte hátrány.
[9] A felperes által megnevezett 5 fő kormánytisztviselő kinevezését az I. r. alperes nem vitatta, de álláspontja szerint a kinevezéseket tartalmazó okiratok nem azt bizonyítják, hogy a felperest ezen személyekhez képest hátrányosan megkülönböztették.
[10] A II. r. alperes ellenkérelmében a kereset elutasítását kérte.
[12] Az elsőfokú bíróság ítéletében utalt a közfoglalkoztatásról és a közfoglalkoztatáshoz kapcsolódó, valamint egyéb törvények módosításáról szóló 2011. évi CVI. törvény 2. § (1) bekezdésére, valamint az Mt. 9. § (1) bekezdésére, a 12. § (1) bekezdésére, az Ebktv. 5. § d) pontjára, 7. § (1) bekezdésére, 8. § e) pontjára, továbbá a 19. § (1) bekezdésére, 21. §-ára, 22. § (1) bekezdés a) pontjára, továbbá a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény (továbbiakban: Ptk.) 2:42 – 54. §-aiban foglaltakra.
[13] A felperes kereseti kérelmét elsődlegesen az Egyenlő Bánásmód Hatóság 2015. február 3-án kelt elmarasztaló határozatára alapította.
[14] Jelen pernek azonban nem a hatóság közigazgatási határozatának bírósági felülvizsgálata volt a tárgya, hanem annak eldöntése, hogy az alperesek a felperes foglalkoztatása során megsértették-e az egyenlő bánásmód követelményét. Kiemelendő a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény (továbbiakban: Pp.) 4. § (1) bekezdése, amely szerint a bíróságot határozatának meghozatalában más hatóság döntése, az abban megállapított tényállás nem köti.
[15] A bíróság 2013. december 30-tól 2014. április 30-ig terjedő időszakra vonatkozóan kifejtette, hogy az Ebktv. 19. § (2) bekezdés a) pontja alapján az I. r. alperesnek azt kellett bizonyítani, hogy a felperes által valószínűsített körülmények nem álltak fenn.
[16] A tanúvallomásokat egybevetve a bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a felperes által valószínűsített körülmény tekintetében nem megalapozott azon érvelése, hogy roma származása miatt hátrány érte G. E.-val szemben, akinek szintén nem a járási hivatal volt az első munkahelye, ő is közel 8-9 hónapos munkatapasztalattal rendelkezett, tehát a felperes nem volt nála tapasztaltabb.
[17] A felperes elmondásán túl más nem igazolta, hogy dr. K. B. hivatalvezető azt mondta a felperesnek, hogy üresedés lesz a hivatalban, illetve hogy a felperesre korát illetően gúnyos megjegyzést tett volna, és nem bizonyított azon állítás sem, hogy felperest roma származása miatt háttérbe szorította volna.
[18] A tanúvallomások alapján megállapítható volt, hogy a munkakörülményeket és a munkavégzés feltételeit illetően sem voltak a munkavállalók megkülönböztetve, a felperes és G. E. az irattárba azonos munkavégzési feltételek mellett, azonos körülmények között végezte munkáját, mindketten ugyanazon szobában, ugyanannál az asztalnál dolgoztak.
[19] Az elsőfokú bíróság ítélete szerint a felperesnek lehetősége lett volna az ügyféltérben többet tartózkodnia, csakúgy mint a tanúként meghallgatott G. E.-nak és N. A.-nak, akik maguk akartak tanulni és segíteni az ügyintézőnek akkor is, ha nem a végzettségüknek megfelelő volt a rájuk bízott munka. A felperes ezzel a lehetőséggel nem kívánt élni, így mellőzésére alaptalanul hivatkozott.
[20] A II. r. alperes nem vitatta a felperes által megnevezett nem roma származású 5 fő kormánytisztviselő 2014. augusztus 11.- 2015. február 28. között történő kinevezését, ezért elsősorban a kormánytisztviselői jogviszony létesítésére jogosult II. r. alperesnek kellett bizonyítani, hogy teljes mértékben hiányzik az okozati összefüggés a felperes által megjelölt hátrány és a védett tulajdonság között.
[21] Az Ebktv. 22. § (1) bekezdés a) pontja speciális kimentési okot tartalmaz, amely szerint nem jelenti az egyenlő bánásmód követelményének megsértését a munka jellege, vagy természete alapján indokolt, az alkalmazásnál számbavehető minden lényeges és jogszerű feltételre alapított arányos megkülönböztetés. Ez utóbbi körülmények bizonyítását szintén az arra hivatkozó foglalkoztatónak kellett eszközölni. A bíróság bizonyítékként értékelte az Egyenlő Bánásmód Hatóság eljárása során a Hivatal által becsatolt kinevezési okiratokat, a kinevezést megelőző kiválasztással kapcsolatos megkereséseket, a Megyei Kormányhivatal Foglalkoztatási Osztályának adatközlését, valamint a tanúk nyilatkozatait.
[22] A bíróság álláspontja szerint nem lehet megvonni a munkáltató jogát, hogy bármely munkavállaló felvételekor a jelentkezőkből azt válassza ki, aki megítélése szerint képességei és korábbi munkavégzési tapasztalatai, valamint a munkához való hozzáállása és a munkahelyi közösségbe való beilleszkedési készsége folytán a munkakör betöltésére leginkább alkalmas. A hivatalvezető tehát a végzettségen kívül egyéb szempontként mérlegelhette a szakképzettséget, a rátermettséget, a munkához való hozzáállást. A perben nem volt vitatott az a körülmény, hogy végzettsége alapján a felperes is alkalmas lett volna valamennyi kormánytisztviselői álláshely betöltésére. Megállapítható volt, hogy a kiválasztott személyek hosszabb és hasonló foglalkoztatási jogviszonyban eltöltött munkavégzést igazoltak.
[23] A bíróság a tanúk előadása alapján arra a következtetésre jutott, hogy a felperes közfoglalkoztatotti munkavégzésére érkezett panasz, nem minden esetben voltak munkájával megelégedve, így ezen körülmények értékelhetőek voltak a kinevezés során.
[24] A felperes szerint az egyenlő bánásmód követelményébe ütköző jogsértést önmagában megalapozza az Egyenlő Bánásmód Hatóság határozatának azon indoka, hogy „bár volt elérhető szakmai pozíció a hivatalban, személye fel sem merült a kiválasztás során. Az eljárás alá vont képviselőjének az a nyilatkozata, hogy csak roma referensként alkalmazná a kérelmezőt arra enged következtetni, hogy szerinte roma származása miatt csak ezen a területen lehet igazán kompetens a kérelmező.”
[25] Az alperes helytállóan hivatkozott arra, hogy dr. K. B. hivatalvezető roma nemzetiségi fórumot működtet, az eredményes együttműködés elismeréseként az oklevélben is részesült, ez azt bizonyítja, hogy a roma származásúakat tiszteletben tartva, őket támogatta, szemben a felperes állításával. A kifejtettekre tekintettel az elsőfokú bíróság nem találta megállapíthatónak alperesek részéről a diszkriminációt, ezért a felperes keresetét elutasította.
[26] A felperes fellebbezése folytán eljárt törvényszék ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletét helybenhagyta.
[27] A másodfokú bíróság ítélete szerint az elsőfokú bíróság a jogvita érdemi elbírálásához szükséges bizonyítást lefolytatta, a tényállást a Pp. 206. § (1) bekezdésében foglaltaknak megfelelően helyesen állapította meg, amit a másodfokú bíróság ítélkezése alapjául elfogadott. Helytálló az elsőfokú bíróság által felhívott jogszabályok köre és abból a levont jogkövetkeztetés is.
[28] A másodfokú bíróság utalt arra, hogy az elsőfokú bíróság a Pp. 3. § (3) bekezdés alapján tájékoztatta a feleket a bizonyítandó tényekről és a bizonyítási teherről, valamint a bizonyítás sikertelenségének következményeiről. Ennek keretében utalt az Ebktv. 8. §-ára és arra, hogy a felperesnek kellett „bizonyítani”, miszerint valamely védett tulajdonsággal rendelkezett, míg az alperesnek azt, hogy a felperes által valószínűsített körülmények nem állnak fenn, az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, illetőleg nem volt köteles azt megtartani.
[29] Az Ebktv. 19. §-a szerint a munkáltatót terheli a valószínűsített hátrány és a védett tulajdonság közötti okozati összefüggés hiányának bizonyítása (EBH.2015.M.24.).
[30] A hivatalvezető a végzettség, tapasztalat, emberi habitus figyelembevételével valamennyi kormánytisztviselővé válni akaró személyt figyelembe véve hozta meg döntését, vizsgálta, hogy az adott állásra mely személy a legalkalmasabb. A hivatalvezető tanúvallomásában részletesen kifejtette, hogy melyik állásnál mit vett figyelembe a jelentkezőknél.
[31] A felperessel szemben roma származása miatt nem alkalmaztak az alperesek hátrányos megkülönböztetést. A tanúk pusztán azon okból, hogy munkakapcsolatban állnak az alperesekkel, és részletesebb nyilatkozatot tettek a perben mint a hatósági eljárásban, nem tekinthetők elfogultnak.
[32] Az elsőfokú bíróság ítéletének indokolásában részletesen számot adott a hivatalvezető vallomásáról és arról, hogy miért értékelte az általa a perben elhangzottakat másként, mint ahogy az Egyenlő Bánásmód Hatóság.
[33] Helyesen hivatkozott arra az elsőfokú bíróság, hogy a hatóság határozata nem köti a bíróságot döntése meghozatalkor.
[34] Az alperes a lefolytatott bizonyítási eljárás során sikerrel bizonyította, hogy az egyenlő bánásmód körében megtartotta az előírásokat, hiányzik az okozati összefüggés a hátrány és a védett tulajdonság között.
A felperes felülvizsgálati kérelme és az alperesek ellenkérelme
[35] A felperes felülvizsgálati kérelmében a jogerős ítélet jogszabálysértő voltának megállapítását, annak „megváltoztatását” és a kereseti kérelemnek megfelelő határozat meghozatalát, az I. és II. r. alperes 350.000 – 350.000 forint sérelemdíj megfizetésére kötelezését kérte.
[36] A felülvizsgálati érvelés szerint az eljáró bíróságok nem megfelelő jogi következtetést vontak le az Ebktv. 19. § (1) bekezdéséből és a Tanácsadó Testület 384/2008. (III. 28.) TT. számú állásfoglalásából. Csupán valószínűsítenie kellett a felperesnek, hogy hátrány érte, és a jogsértéskor rendelkezett védett tulajdonsággal. Elegendő annak bizonyítása, hogy objektív megítélés szerint a panasz megalapozott. A másodfokú bíróság nem cáfolta azon tényt, miszerint a felperes roma származású.
[37] Nem hagyható figyelmen kívül az a körülmény sem, hogy a tanúk többségét a hatóság is meghallgatta, ott pedig nem hoztak fel olyan körülményeket a felperessel szemben, ami jelen eljárásban nem lenne értékelhető. A bírósági szakban olyan részletekre is emlékeztek, amelyekre az Egyenlő Bánásmód Hatóság előtt nem, pedig az volt közelebb időben az eseményekhez. Szinte minden tanú a bírósági szak időpontjáig valamilyen munkakapcsolatban állt az alperesekkel, ezért teljesen elfogulatlannak a vallomástételük során nem tekinthetőek.
[38] A Pp. 4. § (1) bekezdésében foglalt rendelkezés alkalmazása jelen esetben irányadó, azonban nem kellett a felperesnek a ténylegesen súlyosabb terhet jelentő bizonyítási kötelezettségének eleget tenni, elegendő volt a jogszabályi hivatkozás alapján a hátrány valószínűsítése.
[39] A bíróságok nyomatékosan vették figyelembe a hivatalvezető által tanúként előadottakat. Az ő vallomása egyértelmű volt a hatósági eljárás során, melyet a bíróság teljesen másképpen értelmezett, ezzel pedig a felperes nem ért egyet. Utóbb másképpen magyarázta a tanú a korábbi nyilatkozatát, amely elfogadhatatlan. Nem felel meg a valóságnak az az indokolásbeli tényállás, hogy a roma referens állás előrelépés a közmunkához képest, mivel ez csak egy megbízási szerződésen alapuló jogviszony és nem a felperes által folyamatosan kért kormánytisztviselői jogviszony, bár a fizetés esetleg magasabb. A felperes éppen azt kifogásolta, hogy rá mint roma referensre számított kizárólag dr. K. B., ennek oka pedig a származása volt. A másodfokú bíróság indokolás nélkül elfogadta ezt az elsőfokú bírósági álláspontot.
[40] A felperes szerint az Ebktv. 21. § a) pontjában írtak megsértése jelentette a joghátrányt, vagyis, hogy a munkához való hozzájutás során roma származása miatt hátrány érte. Felperes ténylegesen kérte a kormánytisztviselői jogviszony létesítésének lehetőségét a hivatalvezetőtől, joghátrány akkor érte, amikor a kiválasztottak körébe sem került be roma származása miatt.
[41] A bíróságok nem indokolták, hogy miért mellőzték a hatóság határozatát mint a jogsértést megalapozó, valószínűsítésre alkalmas bizonyítékot, így az ítélet nem felel meg a Pp. 221. § (1) bekezdésében írt követelményeknek.
[42] A felülvizsgálati kérelem nem megalapozott.
[43] A Pp. 275. § (2) bekezdése alapján a Kúria a jogerős ítéletet csak a Pp. 272. § (2) bekezdésének megfelelő felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja felül.
[44] A felperes felülvizsgálati kérelmében jogszabálysértésként az Ebktv. 19. §-a és 21. § a) pontja, valamint a Pp. 4. § (1) bekezdésének, 206. §-ának és 221. §-ának megsértését állította. Ezért a Kúriának jelen eljárásban ebben a körben volt módja vizsgálódni.
[45] Az egyenlő bánásmód követelményével kapcsolatos munkaügyi perek egyes kérdéseiről szóló 4/2017. (XI. 28.) KMK vélemény 1) pontjához tartozó indokolás szerint az egyenlő bánásmóddal kapcsolatos bizonyítási teherről is rendelkező egyes irányelveket (2000/43/EK. irányelv, 2000/78/EK irányelv, 2006/54/EK irányelv) a nemzeti szabályozás átültette. Ennek megfelelően az Ebktv. 19. §-ának (1) bekezdése értelmében az egyenlő bánásmód követelményének megsértése miatt indított eljárásokban a jogsérelmet szenvedett félnek kell valószínűsítenie, hogy a jogsérelmet szenvedő személyt, vagy csoportot hátrány érte, vagy – közérdekű igény érvényesítése esetén – ennek közvetlen veszélye fenyegette, és a jogsértéskor rendelkezett a 8. §-ban meghatározott valamely tulajdonsággal. Emellett legalább állítania kell, hogy összefüggés van a hivatkozott hátrány és a 8. §-ban meghatározott valamely tulajdonság között. Ugyanezen § (2) bekezdése szerint pedig az (1) bekezdésben foglaltak valószínűsítése esetén a másik felet terheli annak bizonyítása, hogy a jogsérelmet szenvedett fél, vagy a közérdekű igényérvényesítésre jogosult által valószínűsített körülmények nem álltak fenn, vagy az egyenlő bánásmód követelményét megtartotta, illetve az adott jogviszony tekintetében nem volt köteles megtartani. A fenti szabályozásból következően a felperesnek csak azt kell valószínűsítenie, hogy hátrány érte, és az Ebktv. 8. §-a szerinti valamely védett tulajdonsággal rendelkezik. A törvény nem írja elő az igényérvényesítő (munkavállaló) számára a hátrány és a védett tulajdonság közötti okozati összefüggés bizonyítását, illetve valószínűsítését. Az egyenlő bánásmód megsértése esetén érvényesülő kimentéses bizonyítás alapján a munkáltató kötelezettsége bizonyítani, hogy hiányzik az okozati összefüggés a hátrány és a védett tulajdonság között, azaz megtartotta az Ebktv. és az Mt. vonatkozó előírásait, vagy azt nem volt köteles megtartani.
[46] Jelen esetben a jogerős ítélet – az elsőfokú bíróság által megállapítottakat elfogadva – arra a következtetésre jutott, hogy a felperes sikerrel valószínűsítette a jogsérelmét. Az egyenlő bánásmód megsértése esetén érvényesülő kimentéses bizonyítás alapján azonban a munkáltató bizonyíthatta, hogy részéről nem valósult meg diszkrimináció, a felperessel szemben roma származása miatt nem alkalmazott hátrányt vagy megkülönböztetést. Ezen bizonyítási kötelezettségüknek az alperesek eleget tettek.
[47] A Pp. 4. § (1) bekezdésére helyesen hivatkoztak a bíróságok amikor rögzítették, hogy más hatóság döntése a bíróságot nem köti, így indokolták, hogy jelen eljárásban – más szempontok vizsgálata mellett – miért találták mellőzhetőnek az Egyenlő Bánásmód Hatóság döntését.
[48] Az Ebktv. 21. § a) pontjában írtak megsértését arra tekintettel panaszolta a felperes, hogy állítása szerint a kormánytisztviselői jogviszony létesítésénél a kiválasztottak körébe nem tartozott roma származása miatt. A rendelkezésre álló bizonyítékok, különösen a tanúvallomások alapján azonban igazolást nyert, hogy a hivatalvezető a kiválasztás során a pályázók végzettségét, képzettségét, szakmai rátermettségét, munkához való hozzáállását is értékelte, és ennek megfelelően döntötte el, hogy a kormánytisztviselői jogviszony létesítésére ki a legmegfelelőbb. A meghallgatott roma származású tanúk sem állították, hogy az alpereseknél bármilyen megkülönböztetést tapasztaltak volna roma származásuk miatt. Önmagában pedig a tanúk elfogultsága nem állapítható meg azon az alapon, hogy a munkáltató alkalmazásában állnak, vagy álltak meghallgatásuk időpontjában (BH.1999.260.).
[49] A Pp. 221. §-ának megsértését is alaptalanul állította a felperes. Az eljáró bíróságok rögzítették a tényállást és az abból figyelembe vett körülményeket, továbbá levont következtetésükről, a bizonyítékok egybevetéséről számot adtak. Kifejtették, hogy az Egyenlő Bánásmód Hatóság határozata miért nem köti őket (Pp. 4. §) és azt is, hogy a tanúk, különösen dr. K. B. vallomását miként értékelték és abból milyen következtetésre jutottak. Önmagában az indokolási kötelezettség megsértése nem állapítható meg amiatt, hogy a levont jogkövetkeztetéssel a fél nem ért egyet. Az Alkotmánybíróság ezzel összefüggésben már kifejtette, hogy „a bíróságok indokolási kötelezettségéből nem következik a felek által felhozott minden észrevétel egyenként való megcáfolási kötelezettsége, különösen nem az indítványozó szubjektív elvárásait kielégítő mélységű érvrendszer bemutatása. A jogszabályok végső soron és kötelező erővel való értelmezése egyébiránt a bíróságok feladata” [30/2014. (IX. 30.) AB határozat indokolás [89]].
[50] A bíróságok a bizonyítási eljárás során beszerzett bizonyítékok bizonyító erejét a maguk összességében értékelik és a per összes releváns körülményére figyelemmel – meggyőződésük szerint – bírálják el, mérlegelve az egyes bizonyítékok közötti ellentét feloldásának lehetőségét [Pp. 206. § (1) bekezdés; bizonyítékok szabad mérlegelése]. A felülvizsgálati eljárásban a bizonyítékok felülmérlegelésére, újabb egybevetésére nincs jogi lehetőség. Jelen esetben a bíróságok nem foglaltak el téves álláspontot, a rendelkezésre álló adatokból pedig helyesen vontak le következtetést arra, hogy az alperesek jogszabálysértést nem követtek el, a felperest roma származása miatt hátrány nem érte.
[51] A kifejtettekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletet a Pp. 275. § (3) bekezdése alapján hatályában fenntartotta.
(Kúria, Mfv.I.10.498/2018.)

matches: Kúria bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria


text:
F‑44/06. és F‑94/06. sz. egyesített ügyek
„Tisztviselők – A személyzeti szabályzat 78. cikke – Rokkantsági nyugdíj – Az Elsőfokú Bíróság ítéletének végrehajtása – Megsemmisítés iránti és kártérítési kereset”
Tárgy: Az EK 236. és az EA 152. cikk alapján benyújtott kereset, amelyben a felperes a következőket kéri: az F‑44/06. sz. ügyben egyfelől az Elsőfokú Bíróság T‑376/02. sz., O kontra Bizottság ügyben (amelyben ugyancsak a jelen ügy felperese nyújtott be keresetet) 2004. november 23‑án hozott ítélete (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑349. o. és II‑1595. o.) végrehajtásához szükséges intézkedések meghozatalát megtagadó 2005. június 13‑i bizottsági határozat, valamint a felperest nyugdíjba helyező és a személyzeti szabályzat 2004. május 1‑je előtt hatályos változata 78. cikke második bekezdésének megfelelő rokkantsági nyugdíjra való jogosultságát megállapító, 2002. február 1‑jére visszamenőleges hatályú, 2006. február 23‑i bizottsági határozat megsemmisítése, másfelől a Bizottság 15 000 euró összegű kártérítés fizetésére kötelezése az ésszerű határidő tiszteletben tartásának elve megsértése miatt; az F‑94/06. sz. ügyben az említett 2006. február 23‑i határozat megsemmisítése, valamint a Bizottság 15 000 euró kártérítés fizetésére kötelezése.
Határozat: Az Európai Közösségek Bizottsága köteles a felperesnek 2000 euró kártérítést fizetni az őt ért nem vagyoni kárért. A Közszolgálati Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja. Az Európai Közösségek Bizottsága maga viseli saját költségeit, valamint köteles viselni az F‑44/06. sz., C kontra Bizottság és az F‑94/06. sz., F kontra Bizottság ügy felperese költségeinek kétharmadát.
1. Tisztviselők – Kereset – Megsemmisítést kimondó ítélet – Joghatások – Végrehajtási intézkedések hozatalára vonatkozó kötelezettség
(EK 233. cikk; személyzeti szabályzat, 53. cikk; VIII. melléklet, 14. cikk)
2. Tisztviselők – Kereset – Megsemmisítés iránti kérelemhez kapcsolódó kártérítési kérelem
(EK 233. cikk; személyzeti szabályzat, 90. és 91. cikk)
3. Tisztviselők – Az intézmények szerződésen kívüli felelőssége – Megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtására vonatkozó kötelezettség megsértése
1. A felperest nyugdíjba helyező és rokkantsági nyugdíjra való jogosultságát megállapító határozatot kizárólag a jogi alapjának megválasztására vonatkozó hiba miatt megsemmisítő, de a határozathozatali eljárásának nem minden szakaszát érintő ítélet végrehajtása érdekében a kinevezésre jogosult hatóságnak a jogi alap megválasztására vonatkozóan elkövetett hibát kiküszöbölő új határozatot kell hoznia, azonban nem köteles arra, hogy az érintettet visszamenőlegesen aktív állományba helyezze, vagy arra, hogy kizárólag jövőbeli hatályú határozatot fogadjon el, amivel tagadná, hogy a felperes betegségének és rokkantságának fennállását, holott ezt a megsemmisített határozatban megfelelően megállapította. Ennélfogva a kinevezésre jogosult hatóság az ítélet jogereje és az EK 233. cikk megsértése nélkül visszamenőlegesen meghatározhatja a felperest a megsemmisített határozat meghozatala hónapjának utolsó napjától nyugdíjba helyező és a rokkantsági nyugdíjra való jogosultságát a személyzeti szabályzat 53. cikkének és VIII. melléklete 14. cikkének megfelelően a következő naptári hónap első napjától megállapító új határozat joghatásait.
Végül a kinevezésre jogosult hatóságnak – annyiban, amennyiben jogszerű határozatot kell hoznia a bíróság által megsemmisített határozat helyett – a jogi alap megválasztását illetően lehetősége van arra, hogy a személyzeti szabályzatnak a megsemmisített határozat idején hatályban volt rendelkezéseit alkalmazza, ne pedig az új határozat elfogadása időpontjában hatályos, módosított rendelkezéseket.
(lásd a 42. és 46–49. pontot)
az Elsőfokú Bíróság T‑305/94., T‑306/94., T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének (EBHT 1999., II‑931. o.) 189. pontja és az idézett ítélkezési gyakorlat; T‑376/02. sz., O kontra Bizottság ügyben 2004. november 23‑án hozott ítélete (EBHT‑KSZ 2004., I‑A‑349. o. és II‑1595. o.).
2. A felperest a nem ésszerű végrehajtási határidő vagy a javára meghozott ítéletet végrehajtó bármilyen intézkedés teljes hiánya miatt ért károk megtérítése iránti kérelem közvetlenül kapcsolódik az azon határozat megsemmisítése iránti kérelemhez, amellyel az adminisztráció végre kívánja hajtani az említett ítéletet, és ennélfogva elfogadható még akkor is, ha a kártérítésre vonatkozóan nem nyújtottak be a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes kérelmet, hanem azt első alkalommal az említett határozattal szembeni panasz keretében nyújtották be. Ugyanis, még ha e kártérítési kérelem sorsa nem is függ feltétlenül a megsemmisítés iránti kérelem sorsától, e helyzetben – amelyben a tisztviselő úgy ítéli meg, hogy az adminisztráció még nem hozta meg a közösségi bíróság által megkövetelt intézkedéseket – a kártérítési kérelmet nem lehet attól a kérdéstől függetlenül megítélni, hogy az adminisztráció a már elfogadott aktusokkal eleget tett‑e az ítéletnek, mivel, ha ezek az aktusok nem felelnek meg a felperes javára hozott ítéletből fakadó követelményeknek, az csak erősíti az ésszerű határidő tiszteletben tartásának elmaradása miatti kártérítési igényt. A felperest tehát nem lehet úgy tekinteni, mint aki kártérítési kérelmét kizárólag az ítéletet végrehajtó intézkedések késedelmes meghozatalára alapozta, mellőzve ezen intézkedések bárminemű tartalmi kritikáját.
Egyébiránt az adminisztráció megsemmisítést kimondó ítélet esetén köteles cselekedni és magától meghozni az ítélet végrehajtásához szükséges intézkedéseket, anélkül hogy a tisztviselőtől erre vonatkozó kérelem benyújtását lehetne követelni. E tekintetben az adminisztráció tétlensége úgy értelmezhető, hogy elmulasztotta meghozni az EK 233. cikkben előírt intézkedéseket, vagyis – analógia útján – a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében az e szabályzatban előírt intézkedéseket, és e tétlenség sérelmet okozó aktusnak minősül, amellyel szemben a tisztviselő három hónapon belül panasszal élhet. Ha tehát nem ésszerű végrehajtási határidő miatt vagy az ítélet végrehajtására irányuló bármilyen intézkedés hiánya miatt kártérítést kérnek, a pert megelőző eljárás szabályszerűsége nem függhet attól, hogy a tisztviselő nyújtott‑e be kérelmet a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján.
Ezenfelül ellentétes lenne az ésszerű határidő tiszteletben tartásának elvéből fakadó pergazdaságossági követelményekkel azt megkövetelni, hogy a javára szóló megsemmisítést kimondó ítélet végrehajtását kérő tisztviselő egyfelől nyújtson be panaszt az adminisztrációnak az ítélet hibás végrehajtását jelentő határozatával szemben, másfelől a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján nyújtson be külön kártérítési kérelmet, amely kérelem adminisztráció általi elutasítás esetén panaszt is be kellene nyújtania.
(lásd az 55–58. pontot)
az Elsőfokú Bíróság T‑6/91. sz., Pfloeschner kontra Bizottság ügyben 1992. február 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1992., II‑141. o.) 22. pontja; T‑65/91. sz., White kontra Bizottság ügyben 1994. január 12‑én hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑9. o. és II‑23. o.) 91. és 92. pontja; T‑18/93. sz., Marcato kontra Bizottság ügyben 1994. október 26‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1994., I‑A‑215. o. és II‑681. o.) 59. pontja; T‑15/96. sz., Liao kontra Tanács ügyben 1997. november 6‑án hozott ítéletének (EBHT‑KSZ 1997., I‑A‑329. o. és II‑897. o.) 61. pontja; a Közszolgálati Törvényszék F‑91/05. sz., Frankin és társai kontra Bizottság ügyben 2006. május 31‑én hozott végzésének (EBHT‑KSZ 2006., I‑A‑1‑25. o. és II‑A‑1‑83. o.) 22. pontja.
3. Az adminisztráció a felelősségét megalapozó közszolgálati kötelességszegést követ el, ha anélkül, hogy különösebb értelmezési problémákkal vagy az ítélet végrehajtásának akadályozására alkalmas gyakorlati nehézségekkel szembesülne, ésszerű határidőn belül nem hozza meg az ítélet végrehajtását biztosító intézkedéseket. Az a tény, hogy az érintett az ítéletben előírtaktól eltérő intézkedések elfogadását kéri, nem igazolhatja a konkrét végrehajtási intézkedések meghozatalának adminisztráció általi megtagadását.
E megtagadás veszélyezteti azt a bizalmat, amellyel a jogalanyoknak a – különösen a közösségi bíróságok határozatainak tiszteletben tartásán alapuló – közösségi bírósági rendszer tekintetében kell rendelkezniük, és önmagában, bármilyen esetlegesen általa okozott vagyoni kártól függetlenül, nem vagyoni kárt okoz azon félnek, akinek javára az ítélet szól.
(lásd a 63., 64., 66., 67. és 69. pontot)
az Elsőfokú Bíróság T‑11/00. sz., Hautem kontra EBB ügyben 2000. december 12‑én hozott ítéletének (EBHT 2000., II‑4019. o.) 51. pontja.

matches: Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság