text:
POLGÁRI JOGI KODIFIKÁCIÓ. Tartalomjegyzék. Az alapító Csehi Zoltán / 3 Az elõvásárlási jog néhány szabályozásra váró kérdése Kisfaludi András / 10 - PDF
POLGÁRI JOGI KODIFIKÁCIÓ. Tartalomjegyzék. Az alapító Csehi Zoltán / 3 Az elõvásárlási jog néhány szabályozásra váró kérdése Kisfaludi András / 10
Download "POLGÁRI JOGI KODIFIKÁCIÓ. Tartalomjegyzék. Az alapító Csehi Zoltán / 3 Az elõvásárlási jog néhány szabályozásra váró kérdése Kisfaludi András / 10"
1 V. ÉVFOLYAM 6. SZÁM
2 Tartalomjegyzék Tanulmányok Az alapító Csehi Zoltán / 3 Az elõvásárlási jog néhány szabályozásra váró kérdése Kisfaludi András / 10 Vita Konferencia a polgári jogi kodifikációjának vitás kérdéseirõl Csizmazia Norbert Szilas Péter / 18 Külföldi kitekintés Új magánjogi folyóirat Franciaországban Szõnyi Viktor / 23 Polgári jogi kodifikáció ISSN Kiadja a HVG-ORAC Lap- és Könyvkiadó Kft Budapest, Radnóti M. u. 2. Telefon: , Fax: Internet: Felelõs kiadó: Lipovecz Éva, a kft. ügyvezetõje Szerkesztõbizottság: Dr. Vékás Lajos, Dr. Boytha György, Dr. Gadó Gábor, Dr. Kisfaludi András, Dr. Lábady Tamás, Dr. Petrik Ferenc, Sáriné dr. Simkó Ágnes, Dr. Sárközy Tamás, Dr. Weiss Emilia, Dr. Zlinszky János Megjelenik kéthavonta. Példányonkénti ára: 1295 Ft+áfa. Megrendelhetõ és megvásárolható a Kiadónál. A Polgári jogi kodifikáció információinak átvételéhez, az írások bármilyen célú felhasználásához és újraközléséhez, másolásához a Kiadó elõzetes engedélye szükséges. Nyomás: ETOPrint Nyomdaipari Kft. Felelõs vezetõ: Balogh Mihály
3 Tanulmányok Az alapító* Az alapító az alapítvány központi figurája. Jóllehet kérdéses, vajon jogilag az alapítványi szervezet egyik szervének tekinthetõ-e? Az alapító jogok számbavétele és összehasonlítása például a gazdasági társaság tagjának jogaival segít az alapítvány mélyebb megértéséhez. Alapító esetében alapvetõen individuális jogokról beszélhetünk, mivel nincs olyan alapítványi szerv a magyar törvény szerint, amelyhez kapcsolódva az alapítót tagsági jogok illetnének meg. A gazdasági társaság tagját megilletõ tagsági jogok döntõ része viszont kimutatható az alapítónál is. Az alapító az alapítvány mögött felett áll, jogai senki máséval nem hasonlíthatók, mégsem tekinthetjük jogilag egyértelmûen az alapítvány tulajdonosának. A jog szûkös és behatárolt fogalmi apparátusa miatt az alapítói jogokat a tulajdonjoggal és gazdasági társaságbeli tagsági jogokéval tudjuk csak összevetni. 1 A) Magyar szabályozás és bírói gyakorlat A magyar jogban alapító alapvetõen jog- és cselekvõképes személy lehet. Közjogi személyekre külön szabályozás érvényesül, mely részben az államháztartáshoz kapcsolódó jogszabályokban, részben a Polgári Törvénykönyvben található. Ez utóbbi körében a magyar Országgyûlés, a Kormány, a helyi önkormányzatok és a kisebbségi önkormányzatok képviselõ-testülete csak közalapítványt hozhatnak létre [Ptk. 74/G. (1) és (4) bekezdés]. Közalapítvány pedig csak közfeladatra létesíthetõ. A közalapítvány esetében csatlakozók is csak a törvényben felsorolt személyek lehetnek a magyar Legfelsõbb Bíróság szerint. 2 Közalapítvány esetében a bíróságok vizsgálják változás esetén a módosítás alaki, sõt tartalmi helyességét is, például önkormányzati képviselõ-testület által létesített alapítvány esetében a módosításról is megfelelõ határozatot kell hozni, 3 a határozatot külön okiratba kell foglalni és aláírni. 4 A másik problémakör a Ptk (2) bekezdésének a szabályából adódhat. A Ptk. idézett rendelkezése szerint: (2) Korlátozottan cselekvõképes személy csak közvégrendeletet tehet; végrendelete érvényességéhez sem a törvényes képviselõ hozzájárulása, sem a gyámhatóság jóváhagyása nem szükséges. Kérdés, a fenti szabály kiterjed-e arra a feltételezett esetkörre, hogy a korlátozottan cselekvõképes személy végrendeletben tesz alapítványt, és vagyonát vagy annak egy részét az alapítványnak rendeli. A Ptk (2) bekezdését már megfogalmazásában speciális szabálynak kell tartanunk a cselekvõképességre vonatkozó általános rendelkezésekhez képest. Az idézett rendelkezés második fordulata külön kiemeli, hogy a végrendelet érvényességéhez nem szükséges sem a törvényes képviselõ, sem pedig a gyámhatóság hozzájárulása. Értelemszerûen a végrendelet érvényessége annak teljes alaki és tartalmi oldalára kiterjed. Az alapítvány végrendeletben is létesíthetõ (Ptk. 74/D. ), tehát az anyagi jog szabályai szerint végrendelet tárgyát képezheti, ebbõl következik, hogy korlátozottan cselekvõképes személy végrendeletben alapítványt létesíthet és vagyonát vagy annak egy részét az alapítványnak juttathatja közvégrendeleti formában. Amennyiben az alapítvány létesítése halál esetére szóló jogügyletben történik, akkor a személyes magatartás követelménye az alapítványi ügyletre is kiterjed [Ptk (2) bek.: végrendelkezni csak személyesen lehet]. Egyebekben alapítványt képviselõ útján is lehet létesíteni. 5 Az osztrák és a liechtensteini alapítványi jog a bizalmi kéz útján történõ alapítványrendelést is elismeri, ahol a gazdasági alapító személye titokban marad. 6 Az alapítóval szemben megfogalmazott egyes elvárások korántsem olyan eredeti felfedezések, amint azt egy-egy magyar bírósági döntés kifejezésre juttatja. Természetesen az alapítónak jog- és cselekvõképességgel kell rendelkeznie, hogy alapítványt alapíthasson. A korábbi szabályok alapján a bírói gyakorlat nem tette lehetõvé a helyi kisebbségi önkormányzat részére közalapítvány létesítését (Legf. Bír. Kny. III /1998 KGD 1998/7/203., véleményünk szerint ehhez nem kellett volna a törvényt módosítani), ezt a Ptk. módosítása korrigálta. Nem rendelkezett jogalanyisággal a V. TV-Antenna Társulat, ezért nem módosíthatta az alapítvány alapító okiratát (Legf. Bír. Kny. III /1998 KGD 1998/7/206.), jóllehet az adott esetben a publikált tényállásból nem derült ki, miként alapították és hogyan kerülhetett a módosítást megelõzõen az alapítvány bejegyzésére sor. Nem lehet alapító a szülõi munkaközösség (BH 1996/555.) és a zenei munkaközösség sem (BH 1996/279.), a jogi személyiséggel nem rendelkezõ testület (BH 1991/449.), valamint 1993, a jogszabályi változtatás elõtt a jogi személyiség nélküli gazdasági társaság sem hozhatott létre alapítványt (BH 1993/391.), jóllehet ez utóbbi szintén viszonylag egyszerû bírói jogfejlesztéssel áthidalható lett volna. 7 Ha a nyilvántartásba vett alapítvány alapító okiratának módosításakor derül ki, hogy az alapító nem önálló jogalany (adott esetben egy fúvószenekar), akkor a módosítás kapcsán az alapító okirat hiányosságait is elrendelheti a bíróság. 8 Lényegében az eredeti alapítói ügylet érvénytelenségét orvosolják így a magyar bíróságok. Amennyiben több alapító van, akkor az alapítói jogokat az érintett személyek csakis együttesen gyakorolhatják, kivéve ha az alapító okiratban ettõl eltérõen állapodtak meg. 9 A magyar bírói gyakorlat szerint az alapítók ún. alapítók gyûlését mint alapítványi szervet nem hozhatnak létre. 10 Mindennek indoka, hogy az alapítvány ügyviteli és ügydöntõ szerve csakis a kezelõ szerv lehet. 1. Az alapító jogai Az alapító jogai adott esetben vitatott jogok közül, nem érintve most a többit a jelenlegi magyar szabályozás és bírói gyakorlat alapján tehát a következõk szerint foglalhatók össze: a) Nyilvántartásba vételre irányuló kérelem benyújtása. A nyilvántartásba vétel iránti kérelmet a bírósághoz nem nyújthatja be a kezelõ szerv tagja, hiszen a törvény rendelkezése értelmében a kérelem benyújtására csakis az alapító jogosult [Ptk. 74/A. (4) bekezdés]. 11 (Az 1993-as osztrák alapítványi törvény PSG pont az ellenkezõ módon szabályozza a bejegyzési eljárást, ezzel is kihangsúlyozva, hogy már egy elõalapítványról van szó.) b) Az alapítói ügylet és az alapítvány nyilvántartásba vételére irányuló kérelem visszavonása. Az alapító a Ptk. 74/A. (3) bekezdése alapján az alapítvány nyilvántartásba vételéig az alapítói ügyletet, valamint, ha már becsatolásra került, akkor a nyilvántartásba vételre irányuló kérelmet is visszavonhatja. [Ptk. 74/A. (3) bek. alapján a nyilvántartásba vétel után az alapító az alapítványt nem vonhatja vissza.] Egy másik ítélet ezt némiként meghosszabbította azzal, hogy a visszavonásra az alapítvány bejegyzését elrendelõ bírósági határozat jogerõre emelkedéséig van lehetõsége (BH 1997/206.). c) A kezelõ szerv kijelölése és visszavonása mint alapítói jog (Legf. Bír. Kny. III /1998 KGD 1998/7/204.), 12 * A szerzõ A magánjogi alapítvány címû doktori értekezésének némiként módosított VI. fejezete. 3
4 a Legfelsõbb Bíróság szerint megszorítóan értelmezendõ. Kizárólag az alapító jogosult az alapítvány képviselõjének kijelölésére, evvel nem egyeztethetõ össze a bíróság álláspontja szerint, ha az alapító okirat akként rendelkezik, hogy a kuratórium saját tagjai sorából elnököt és titkárt választhat (Legf. Bír. Kpkf. III /1997. KGD 1998/10/236., valamint Legf. Bír. Kny. V /1999. KGD 2002/5. sz. 121.). 13 Egy másik döntésében a bíróság úgy fogalmazott, hogy a kezelõ szerv (kuratórium) tagjának kijelölését az alapító nem ruházhatja át a kuratóriumra. Nincs lehetõség arra, hogy az alapító által megjelölt létszámú kuratórium oly módon álljon öszsze, hogy a kuratóriumi tagok egy részét az alapító által megjelölt kuratóriumi tagok jelölik ki. Az alapítónak az a joga, hogy az alapítvány kezelõ szervét kijelölje, nem ruházható át a kurátorokra (Legf. Bír. Kpkf. I /1992. sz. BH 1993/9/577.). Ugyanezt a tételt erõsítette meg az egyik legutóbbi bírói döntés. 14 Jóllehet, véleményünk szerint ez a döntés is erõsen vitatható, miért ne lehetne részben vagy egészben a kuratóriumra bízni ezt a jogot? Erre vonatkozóan semmilyen ésszerû és megalapozott indokolással nem szolgálnak az ítéletek. Az alapítónak ez a joga az alapítvány képviselõjének a kijelölésére is vonatkozik. 15 A kiesett kuratóriumi tag kooptálással történõ helyettesítésével viszont az alapítói akarat érvényesülését az alapító halála (megszûnése) után is biztosítani lehet. 16 d) A kuratórium (kezelõ szerv) tagjait az alapító csak indokolt esetben vonhatja vissza a magyar gyakorlat szerint. Sõt, ezen túlmenõen a bírói gyakorlat szerint erre csak akkor kerülhet sor, ha az adott személy az alapítvány tevékenységét veszélyeztette: mellõzhetetlen annak vizsgálata, hogy az alapítók részérõl valóban megalapozottan került sor a kijelölés visszavonására a Ptk. 74/C. (6) bekezdése alapján, mert a kezelõ szerv tevékenységével az alapítvány célját valóban veszélyeztette. 17, 18 Ezt az álláspontot a Legfelsõbb Bíróság változatlanul fenntartja (Legf. Bír. Kny. I /2001. KGD 2003/2. 35.). Az alapítók és a kuratóriumi tagok között kialakult bizalmatlanság nem elegendõ a kezelõ szerv tagjainak visszahívásához (Legf. Bír. Kny. II /1999. KGD 2000/ ). A Legfelsõbb Bíróság tovább alakította ezt a gyakorlatát, több alapító esetére is: Több alapító esetén új kezelõ szerv kijelölésére csak valamennyi alapító együttes döntése alapján kerülhet sor; a megszûnt (meghalt) alapítókat figyelmen kívül kell hagyni [Ptk. 74. (6) bek.] (Legfelsõbb Bíróság Kny. III /1998. KGD 1999/1/19.). e) Az alapító okirat módosítása szintén az alapító joga. A Ptk. 74/B. (5) bekezdés 1. mondat alapján: Az alapító az alapító okiratot indokolt esetben az alapítvány nevének, céljának és vagyonának sérelme nélkül módosíthatja. A módosításra egyebekben az alapítvány nyilvántartásba vételére vonatkozó szabályokat kell megfelelõen alkalmazni. A törvény elõírja, kizárólag indokolt esetben lehetséges a módosítás, vagyis minden egyes változtatást kellõen, megalapozottan indokolni köteles az alapító. 19 Több alapító esetén csak együttesen jogosultak a módosításra, kivéve ha az alapító okirat evvel ellentétes rendelkezést tartalmaz. 20 Az alapító okirat módosítása megilleti az alapítót a bejegyzési végzés ellen benyújtott ügyészi fellebbezés elbírálása elõtt is (Legf. Bír. Kny. I /1998. KGD 1998/7/207.; Legf. Bír. Kny. III /1996. BH 1997/8/415.). A Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1996/4. számú végzése értelmében az alapító okirat módosítása kiterjedhet minden olyan kérdésre, amely az eredeti alapítói szándéknak megfogalmazott közérdekû cél megvalósítását nem veszélyezteti. 21 Az alapító okirat módosítására sem a bíróság, sem a kuratórium nem jogosult, kizárólag az alapító (Legf. Bír. Kny. III /2000. KGD 2001/ ). A bíróság még azt is megköveteli, hogy az alapító terjessze elõ a módosítás bírósági nyilvántartásba vétele iránti kérelmet, mert arra a kuratórium nem jogosult (Legf. Bír. Kny. III /1999. KGD. 2000/ ). Az alapító okirat módosítását az alapító csak korlátozott mértékben eszközölheti. 22 Az alapító a nyilvántartásba vétel után az alapító okirat olyan lényeges módosítását nem határozhatja el, amellyel az alapítvány vagyonát elvonná, célját megváltoztatná vagy szûkítené, továbbá az alapítványt az eredeti alapító szándéktól eltérõ módon vagy korábbi idõpontban megszüntetné. 23 Így nem csökkentheti az alapító kötelezettségvállalásának mértékét sem. 24 Az adott esetben az alapító okirat az alapítvány célját képezõ támogatás körében felsorolta a gyógykezelés költségeit, a mûtét költségeit, a gyógykezelésre, illetve mûtétre történõ utazás költségeit. A módosított alapító okiratban az alapítók ezt annyiban kívánták bõvíteni, hogy kimondták: egyéb, az alapítvány célja szerinti támogatást kívánnak nyújtani. A Legfelsõbb Bíróság szerint ez csak akkor lehetséges, ha a módosított célhoz rendelkezésre áll a megfelelõ vagyon (Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1996.). 25 A módosítás során az eredeti alapítói célok nem sérülhetnek. Így abban a másik esetben, amikor a módosítás szerint az alapítvány célja az eredeti célokhoz képest bõvült volna, a betegségmegelõzõ és gyógyító, tudományos, környezetvédelmi, kulturális és oktatási tevékenységet, a diák- és tömegsport fejlesztése mellett a tervezett módosítás révén az alapítvány tevékenységi köre kiterjedt volna a közbiztonsági tevékenység színvonalas ellátására irányuló célok megvalósítására és a határon túli magyarsággal való kapcsolat támogatására is. A legfõbb bírói fórum szerint az eredeti célok erõsen sérülnek, ha ilyen jelentõs módosítás érintené az alapítványi célt (Legf. Bír. Kpfk. I /1993.). 26 A bíróság viszont nem kötelezheti az alapítót az alapító okirat módosítására (BH 1996/396.). f) Az alapító joga, hogy az alapítványhoz történõ csatlakozás feltételeit meghatározza (természetesen nyílt alapítvány esetében), 27 tehát a csatlakozást például feltételhez is kötheti. g) Az alapító joga, hogy az alapító okiratban meghatározhatja, az alapítvány megszûnése esetén mi legyen az alapítvány megmaradó vagyonának a sorsa (ún. likvidációs hányadhoz való jog). Az alapítvány megszûnésekor még rendelkezésre álló vagyon felhasználásáról csak az alapító jogosult rendelkezni az alapító okiratban, ezt a jogát nem ruházhatja át a kezelõ szervre, még oly módon sem, hogy elõírja részére a meghatározott célra történõ felhasználást (Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1996., 28 mindezt megerõsítette Legf. Bír. Kny.VII /1999. KGD 2001/ , ahol az alapító fenntartotta magának azt a jogot, hogy az alapítvány megszûnése esetére a fennmaradó vagyonról döntsön). Az alapítvány vagyona viszont nem szállhat vissza az alapítóra nyílt alapítvány esetében. 29 Jóerkölcsbe ütközõnek minõsítette a bíróság azt az alapítványt is, amelynek alapító okirata úgy rendelkezett, hogy az alapítvány megszûnésekor a meglévõ vagyont az alapítónak vagy örökösei részére kell kiadni (BH 1995/371.). Egyes vélemények szerint zárt alapítvány esetén lehetõség van arra, hogy a megszûnt alapítvány megmaradó vagyona visszaszálljon az alapítóra. 30 Sõt, a bíróság azt is elismerte, hogy az alapítvány megszûnése esetén az alapító dönthessen a fennmaradó alapítványi vagyon hasonló célra történõ felhasználásáról. 31 h) Az alapítónak megadták a lehetõséget a bíróságok, hogy az alapítvánnyal szerzõdést kössön. Legfelsõbb Bíróság álláspontja szerint nincs tehát törvényes akadálya annak, hogy az alapítvány az alapítóval az alapítvány vagyonát érintõ szerzõdést kössön (Legf. Bír. Kny. III /1995. BH 1995/12/731.). (A törvényi szabályok közül hiányzik az ellenõrzés!) i) A évi törvényi változások következtében az alapító maga helyett más személyt is kijelölhet alapító jogainak gyakorlására [Ptk. 74/C. (7) bek.], ez a jog kiterjed az alapító halála utáni idõszakra is. Ezzel a rendelkezéssel kapcsolatosan kérdéses, hogy ez a jog csak az eredeti alapítót illeti meg, vagy az általa kijelölt személyt is. A törvény következõ mondata 4
5 szerint a kijelölt személyre az alapítóra vonatkozó rendelkezések az irányadók. Szerintünk a bírósági kijelölés helyett a magánjog autonómiájából és szabad levegõjébõl az alapítói jogok kijelölési joga minden további alapítói jogot gyakorló személyt meg kell, hogy illessen. A bíróság mint bírósági ügyet látja el az alapítói kijelölés feladatát [Ptk. 74/C. (7) bek. 3. mondat.]. 32 Az osztrák jog például kifejezetten tiltja ezt a lehetõséget, amelyet a magyar jog helyesen megenged. j) Az alapító az alapítványi cél megvalósulására tekintettel a korábbi bírói állásfoglalás szerint a évi CVI. törvény módosítása elõtt nem kezdeményezhette az alapítvány törlését (Legf. Bír. Kny. I /1997. KGD 1998/7/205.) és megszüntetését. Az alapító az alapítvány céljának megvalósulásához szükséges vagyon hiánya miatt nem volt jogosult az alapítványt megszüntetni és a Ptk. 74/E. (1) (2) bekezdés rendelkezései szerint sem kérhette az alapítvány nyilvántartásból való törlését. A mûködés lehetetlenné válása miatt csak az ügyész keresete alapján szüntethette meg a bíróság az alapítványt [Ptk. 74/E. (3) bekezdés] (Legfelsõbb Bíróság 33, 34 Kny. III /1996.). 35 Itt jegyezzük meg, hogy a kezelõ szerv sem kezdeményezheti az alapítvány megszüntetését. (A kezelõ szerv az alapítvány megszüntetését nem határozhatja el [Ptk. 74/E. (1) bek.]). A bíróság csak peres eljárásban, az ügyész keresete alapján dönthet az alapítvány megszüntetésérõl [Ptk. 74/E. (3) bek.] (Legf. Bír. Kny. III / /6/314.). Ez a korábbi bíró gyakorlat a évi CVI. törvény módosítása következtében módosult, és a Ptk. 74/E. (3) bekezdése egy új mondattal bõvült ki, amely szerint az alapító kérheti a bíróságtól az alapítvány megszüntetését, ha a céljainak megvalósítása lehetetlenné vált. Álláspontunk szerint, ha az alapító meghalt és nincs kijelölt alapítója az alapítványnak, akkor ezt a kezdeményezési jogot az alapítvány kezelõ szervének is meg lehet adni. 2. Az alapítói jogok korlátai A magyar bírói gyakorlat szerint az alapítónak nincs joga a következõkre: a) Az alapító okirat módosításának korlátja, hogy az alapítvány eredeti célját az alapító nem módosíthatja (Legf. Bír. Kny. III /1997. KGD 1998/7/208.), jóllehet, az adott ügyben véleményünk szerint a névváltoztatás is indokolt lett volna, mivel az alapítvány tevékenységi körét az alapítók kibõvítették. A bíróság azzal indokolta döntését, hogy az alapítvány neve sérelmet szenved abban az esetben, ha nevének módosítása nemcsak annak bõvítését vagy pontosítását jelenti, hanem a korábbi nevébõl elhagyja az alapítvány egyik jelen esetben az alapításkori egyetlen célját. (u.o.) b) Az alapító nem mondhat le alapítói jogairól (Legf. Bír. Kny. I /2001. KGD 2002/5. szám 118.) jogutódlás nélkül, hogy ennek következtében még életében megszûnjön alapítói tulajdonsága. c) Az alapító nem mondhat le az alapítói jogairól harmadik személy javára. A Legfelsõbb Bíróság szerint: az alapítói tisztségrõl lemondani nem lehet (Legfelsõbb Bíróság Kny. I /1996.), 36 vagyis az alapítói jogok olyan személyes jogosultságok, amelyek nem vethetõk le. Az alapító jogról való lemondás más részére, az alapítói jog átruházása és az alapítói jogok gyakorlására történõ kijelölés eltérései nem egészen kidolgozottak. d) Az alapító nem lehet az alapítvány képviselõje, de a kezelõ szerv tagja viszont lehet (K. törv. II /1991. KGD 1999, 8 9. szám). e) Az alapító nem rendelkezhet a kuratóriumi ülés határozatképtelenségére vonatkozóan úgy, hogy a megismételt kuratóriumi ülés a megjelent tagok számától függetlenül határozatképes. 37 f) Az alapító nem óvhatja meg a kuratórium döntéseit mondta ki a Legfelsõbb Bíróság. 38 Az alapító jogok személyes jogok, még a bíróságnak sincs joga arra, hogy a megszûnt alapító helyett más személyt nevezzen ki alapítónak. 39 B) Más országok szabályai Az egyik alapvetõ kérdés az alapítót illetõen, hogy a magánjogi és közjogi személyek részére egyaránt fennáll-e az alapítvány létesítésének a joga vagy sem. A 1990-es években alkotott svéd 40 és spanyol törvény például megengedi közjogi személyeknek is magánjogi alapítvány létesítését, amennyiben jogszabály eltérõen nem rendelkezik. 41 A horvát, a francia és az orosz szabályozás szintén lehetõséget ad erre. 42 A másik elméleti kérdés, vajon az alapítvány létesíthet-e alapítványt. Az osztrák irodalom egyelõre csak kérdésként teszi ezt fel, a spanyol jog ezt megengedi, a német jog alapján errõl is vita van. Az osztrák törvény tiltja, hogy az alapítvány személyes felelõsségvállalással tagja legyen gazdasági társaságnak, továbbá bejegyzett Erwerbgesellschaftnak [1. (2) bek. PSG]. A német jog elismeri annak lehetõségét, hogy az alapító, illetve az általa kijelölt személy nevezze ki, illetve hívja vissza a kuratórium tagjait. Sõt az is megengedett, hogy egy külön szervet hozzon létre az alapító a kuratórium felügyeletével. Természetesen a kuratóriumban az alapító helyet kaphat, továbbá vétójogot is biztosíthat magának egyes ügyeket illetõen. A felügyelõ szervnek is tagja lehet az alapító, így biztosíthatja magának a jogot az alapítvány ellenõrzésére. Meg kell még említenünk a kuratóriumi tagság üresedése esetére a kooptálás lehetõségét is, amelyik a kuratórium erõs pozíciójának az egyik jele lehet. A német jog nem teszi lehetõvé, hogy az alapítvány vagyonát illetõen az alapító bármilyen jogot fenntartson, továbbá sem a BGB, sem pedig a tartományi szabályozás nem ad kifejezetten semmiféle további jogot az alapítónak. A BGB 87. -a, valamint a tartományi szabályok megadják azt a lehetõséget, hogy az alapító az alapítvány létesítõ okiratának módosítási jogát, valamint az alapítvány megszüntetésének a jogát fenntartsa, természetesen az engedélyezési rendszerben a hatóságok engedélyével (Anerkennung). Arra nincs semmiféle jogszabályi elõírás, hogy az alapító az alapítvány vezetését bármiképpen befolyásolni tudná jogi eszközökkel. A svájci jog is elismeri, hogy az alapító még az alapítási ügyletben, alapító okiratban rögzítse, milyen esetekben szüntetheti meg az alapítványát, mindezt az alapítványi szabadsággal magyarázva. 43 Riemer szerint az alapítónak akkor is joga van megszüntetni az alapítványt, ha ezt nem kötötte ki az alapító okiratban. Ezt azért is találja logikusnak, mert ha az alapító az alapító okiratban errõl rendelkezhet, akkor miért ne dönthetne esetleg errõl késõbb is. 44 Mivel ezt maga a törvény nem mondja ki, más szerzõk a ZGB Art. 1 (1) bek. és Art. 3 rendelkezéseinek értelmezésével látják igazolhatónak ezt a joghézagot pótolni. 45 A liechtensteini Art 559 Abs 4 PRG alapján az alapító fenntarthatja magának a visszahívás jogát az alapítvány statutumában, sõt az alapítvány megszüntetésének jogát is. 46 Egyes szerzõk ezt a nagyon tág alapítói jogot tulajdonjogi kategóriában rendelkezési jognak is nevezhetnénk az alapítvány szellemiségével összeegyeztethetetlennek tartják. 47 Lényegében alapítói jogokról van szó, hiszen mind az alapítvány statutumát, mind pedig célját, kezelõszervét megváltoztathatja az alapító. Mindennek indoka, hogy az alapítványt, egy elõre meghatározott célból véglegesen átadott vagyon felhasználása érdekében lehet létesíteni. Ezt a széles jogkört az alapítványi jog alapvetõ szabadságával magyarázzák. Ezzel ellentétben a liechtensteini Legfelsõbb Bíróság a következõképpen foglalt állást ebben a kérdésben: Bei der Stiftung ( ) gibt es (.) keine Gründerrechte. Ist die Stiftung als juristische Person enstanden, hat auch der Stifter selber, sofern er nicht den Verwaltungsrat bildet oder ihm angehört, keinerlei Verwaltungs-, Vertretungs-, oder Verfügungsrecht mehr. Diese 5
6 Funktionen stehen ausschliesslich dem Stiftungsrat zu. 48 [Alapítvány esetében nincsenek alapítói jogok. Amint az alapítvány mint jogi személy létrejön, az alapítónak magának nincsen további kezelõ-, képviseleti vagy rendelkezései joga, kivéve ha õ az alapítvány kezelõje vagy a kezelõ szervének a tagja.] Az alapítói jogok a liechtensteini jog alapján sem engedményezhetõk és nem örökölhetõk. 49 Azonban lehetõség van kezelõ szerv kialakítására, megváltoztatására, visszahívására különösen fontos ez az alapítói jog az ún. vállalati alapítványok esetében. Ebbõl is kitûnik, a liechtensteini jogban az alapítónak széles körû rendelkezési és alakítói jogai lehetnek mind az alapítvány létesítésénél, mind pedig a már létrejött alapítvánnyal kapcsolatban. Ráadásul a liechtensteini alapítványi jog ismeri a gazdasági alapító és a jogi alapító fogalmait, ahol is a gazdasági alapító lényegében az alapítvány alapítója, de aki nem kívánja a nevét nyilvánosságra hozni vagy a nyilvánosság elõtt elérhetõvé tenni, tehát õ megbízza a jogi alapítót, ez vagy egy bank, vagy egy meghatározott követelményeknek megfelelõ ügyvéd vagy ügyvédi iroda, aki saját nevében mint in treuhänderisch Auftrag (bizalmi megbízásként) írja alá az alapítványt létesítõ okiratot és helyezi magát az alapítvány kezelõ szervébe. Természetesen az alapítvány részére a vagyont a gazdasági alapító adja, biztosítja. 50 Vitatott, hogy milyen jogviszony van a gazdasági és a jogi alapítók között. Lehet ez egy közvetett képviselet, lehet közvetlen képviselet ( 1002 ABGB), de lehet fiduciáriusi ügylet az ABGB, vagy akár Treuhand ügylet a liechtensteini jog alapján (Art 897 ff PGR). 51 A jogi vita arról folyik, hogy az osztrák jogból átvett fiduciáriusi ügylet szabályait, vagy a liechtensteini jogban szabályozott Treuhandschaft rendelkezéseit alkalmazzák a megbízóalapító (gazdasági alapító) és a jogi-alapító közötti jogviszonyra. Lényeges különbséget nem látunk a kettõ között, mégis vitatott, hogy melyiket válasszák ebben az esetben, illetve miként hívjuk a két megnevezett fél közötti jogviszonyt. 52 Igazából a két intézmény között a jogi hatások beálltában van különbség. Jóllehet Frick Tabarelli könyvének végén maga is arra a következetésre jut: ergibt sich klar, dass, ebenso wie die unselbständige Stiftungen, auch die mittelbare Stellvertretung und das fiduziariusche Rechtsverhältnis im Grunde nichts anders als Treuhänderschaften sind. 53 [szabad fordításban:...világos, hogy miként a nem önálló alapítványok, a közvetett képviselet és a fiduciáriusi jogviszony alapvetõen nem más, mint a bizalmi kéz (Treuhand) viszonya]. Az alapító kikötheti, hogy az alapítványnak adott vagyont az alapítvány nem adhatja el, hanem csak hasznosíthatja. Az osztrák jog szerint érvényes-e ez a rendelkezés, ha ezt az alapító nem köti ki, akkor ugyanis az alapítvány érvényesen rendelkezhet akár a vagyon eladása felõl. 54 Az új osztrák szabályozás szerint is az alapítói jogok nem örökölhetõk [3. (3) bek. PSG] és nem ruházhatók át, tehát csakis személyesen gyakorolhatók. Meghatalmazás viszont adható, valamint Treuhänder is igénybe vehetõ az alapító személyének titokban tartása végett. Ha az alapítvány alapítója jogi személy, akkor jogutódlás (összeolvadás, szétválás, átalakulás, Übernahme nach 142. HGB) esetén ezek az ún. Gestaltungsrechte (alakító jogok) nem illetik meg a jogutódot. 55 Amennyiben az alapítványt több alapító létesíti, az alapítói jogokat csakis együttesen gyakorolhatják, kivéve ha ennek ellenkezõjét az alapítvány alapító okiratában kikötötték [3. (2) bek. PSG]. Alapítványt halál esetére szóló rendelkezés esetén viszont csak egy alapító hozhat létre, hogy elkerülendõk legyenek a további bonyodalmak a többes alapításból, például, ha a másik alapító még életben marad. 56 Ha több alapító van, akkor az osztrák törvény alapján megkívánt minimális kb. 72,670 vagyont nem külön-külön, hanem együtt, összesen kell az alapítvány rendelkezésére bocsátaniuk. De több alapító esetében az egyes alapítók bizonyos jogokat, például vétójogot vagy hozzájárulás jogát fenntarthatják a maguk részére. 57 Az osztrák jog szerint is az alapítvány függetlenedik az alapítótól, de az alapítónak mégis vannak, fennmaradhatnak bizonyos jogai [változtatás joga 33. PSG; 34. PSG visszahívás joga; alapítási tervezet benyújtása 11. (3) bek.; visszavonás esetén a vagyon visszaszáll az alapítóra 36. (4) bek.; az elsõ kuratórium és felügyelõ bizottsági tagok kinevezése és kötelezettségek megállapítása 15. (4) és 21. (1) bekezdései, ezekbõl a kinevezési jog, a Prüfungsbericht becsatolása és a vagyon átruházása kógens szabály, a többi csak pusztán a jog által kínált lehetõség az alapító részére. Mind a dán, mind a svájci alapítványi jogban az alapítványi célnak a megváltoztatása lényegében csak a megváltozott viszonyokhoz való igazítás miatt megengedett, míg az osztrák jog a liechtensteini joghoz hasonlóan ezt a jogot minden további feltétel nélkül megadja az alapítónak (33. PSG). 58 Ez a széles és igen erõs jog viszont nagyon is közelít a kereskedelmi jogban a kereskedelmi (gazdasági) társaságoknál látható tulajdonosi, részvényesi vagy tagsági jogokhoz, sõt, egy engedékeny gyakorlat lényegében nagyon szabad és közvetlen behatást tesz lehetõvé az alapítónak az alapítvány életére vonatkozóan. Ha az alapító akarja, akkor az alapítvány eredeti célját is megváltoztathatja az osztrák jog szerint, ez a kedvezményezettek várományát is érintheti. Ezt az erõs, kvázi tagsági jogot, a cél megváltoztatását, azzal megmagyarázzák, hogy a kedvezményezetteknek ez a várományhoz való joga feltételtõl függ, mégpedig attól, hogy az alapító nem változtatja meg az alapítvány célját. 59 Az érvelésnek ez a szintje inkább a tyúk-tojás régi bonyodalmát idézi, mintsem önmagában megnyugtató válaszul el lehetne fogadni. Ezek a jogok szintén szigorúan az alapító személyes jogai, nem örökölhetõk és nem ruházhatók át. 60, 61 A kezelõ szerv elsõ tagjait is az alapító nevezi ki az osztrák jogban és a késõbbiek kinevezésének jogát is fenntarthatja (15. PSG). Ennek hiányában a bíróság jogosult a kezelõ szerv tagjainak visszahívására, illetve kinevezésére (27. PSG), tagok kooptáció útján történõ pótlására. 62 Ezt a jogot a felügyelõ bizottságra is átruházza. 63 Osztrák vélemények szerint a visszahívás csakis megfelelõ indokkal megengedett, a visszahívás jogára is alkalmazandó a joggal való visszaélés szabálya. Az alapító az alapítvány szerveit, valamint a kinevezett tisztségviselõket is megváltoztathatja. Az alapító lehetõleg határozott idõtartamra nevezze ki a kezelõ szerv tagjait, ajánlják a jogirodalmi nézetek. 64 Az alapító kijelölheti, hogy az alapítványnak az a vagyona, amely céljának megvalósulása, illetve az alapítvány megszûnése esetén megmarad, kire szálljon (6. PSG), ez lehet akár önmaga az alapító, például, ha az alapító szünteti meg az alapítványát ( pont PSG alapján). 65 Továbbá az osztrák jog alapján az alapító bizonyos mértékû utasítási, vétó-, valamint egyetértési jogot biztosíthat egyes személyeknek, amelyet a kezelõ szervnek, illetve a felügyelõ bizottságnak a döntéshozatal során be kell tartania. Az alapítót megilletõ jogok nem állnak rendelkezésre az alapítvány részére késõbb adományozók, csatlakozók, ajándékozók vagy felajánlók részére, vagyis akik késõbb az alapítvány részére vagyoni juttatást teljesítenek, nem minõsülnek alapítóknak, nem illetik meg õket az alapítói jogok. 66 Az alapítói jogok teljes köre csak az alapítványt létesítõ személyt illeti meg. Ezeket a felajánlásokat, ajándékokat, adományokat az alapítványnak el kell fogadnia, ha nincs kizáró ok. Az alapító az osztrák jogban lehet a kezelõ szerv tagja, azzal a megszorítással, hogy az alapítvány kedvezményezettje nem lehet sem közvetlen, sem közvetett hozzátartozója. 67 Az alapító szabadon állapíthatja meg az alapítvány által érintett kedvezményezettek körét; az, hogy ez egy perelhetõ igény lenne a kedvezményezettek részrõl vagy sem, igencsak vitatott. Egyes vélemények szerint a perelhetõség kérdése pusztán értelmezési kérdés, 68 német többségi álláspont szerint, ha az alapító azonosíthatóan megnevezte, körülírta az alapítvány kedvezményezetteit, és a kezelõ szervnek nincs joga választani közülük, akkor perelhetõ igényt létesített az alapítvánnyal szemben, kivéve, ha a perelhetõséget maga az alapító zárta ki. 6
7 Az osztrák jogban az alapító bármikor megváltoztathatja az alapítvány célját és egyúttal a kezelõ szervet is (33. PSG). 69 Sõt az alapító az alapítványt visszavonhatja, megszüntetheti, ha ezt a jogát az alapítvány alapító okiratában kikötötte (34. PSG), kivéve a jogi személyeket, akiknek ez a joga nincs meg. 70 Ezt a szabályt csak a liechtensteini alapítványi jog ismeri. Ennek az a következménye, hogy a vagyon visszaszáll az alapítóra (ellenkezõ rendelkezés hiányában). A nyilatkozatot közjegyzõi okiratba kell foglalni annak érvényességéhez, és a Vorstandnak kell továbbítani. Ezzel a szabállyal kapcsolatban nagyon komoly fenntartások vannak, mind a hitelezõvédelmet, 71 mind pedig az alapítvány lényegét illetõen. Ha többen létesítették az alapítványt, akkor az alapítók ezt a jogot csak együttesen gyakorolhatják, kivéve, ha ezzel ellentétesen állapodtak meg az alapító okiratban. 72 A Vorstand nem rendelkezik ezzel a joggal, nem szüntetheti meg (hívhatja vissza) az alapítványt. Mindezek ellenére az alapító nem rendelkezik általános utasításadási joggal. 73 Kötelezõ szerve az alapítványnak a Stiftungsprüfer az alapítványi felügyelõ, aki nem más, mint osztrák könyvvizsgáló, aki az alapítvány gazdálkodását, az éves beszámolót ellenõrzi. A könyvvizsgálót a bíróság, illetve az alapítvány felügyelõ bizottsága jelöli ki. 74 Ezek a szervek az alapítói intézkedések jogszerûségét is hivatottak vizsgálni. A dán, norvég és svéd szabályok tiltják, hogy az alapítvány az alapítónak fizetést teljesítsen. 75 A svájci jog viszont abban az irányban fejlõdik, hogy az alapító részére minél nagyobb beleszólási lehetõséget adjon az alapítvány mûködésébe, sõt, az alapítvány vagyonára nézve akár rendelkezhessen is. 76 Liechtenstein joga megengedi az olyan alapító okirat létesítését, amely elõírja, hogy az alapító jóváhagyása szükséges a Stiftungsrat egyes döntéseihez. 77 A fenti leírás alapján látható, az 1993-as osztrák alapítványi törvény rendkívül nagy szabadságot ad az alapítvány alapítójának az alapítvány jogi szerkezetének meghatározásában. Ez a szabadság, a klasszikusnak nevezhetõ alapító jogok mellett a fentieket összefoglalva a következõket foglalja magában: 78 (1) Kezelõ szerv, ügyvezetés szabad meghatározása. Ezen belül akár maga az alapító is lehet tagja a kezelõ szervnek. 79 (Ha az alapító egyúttal a kuratórium tagja, az alapítvány kedvezményezettje nem lehet, az összeférhetetlenség okán ez kizárt. 80 ) (2) Az ügyvezetõi és a felügyelõ bizottsági tagságot az alapító szakmai képesítéshez kötheti. 81 (3) Az alapító okiratban az alapító fenntarthatja magának a jogot, hogy az ügyvezetés tagjait visszahívhassa, illetve új tagokat nevezhessen ki 82 (az ügyvezetés legalább 3 tagból áll, nem lehet jogi személy tagot választani, illetve az alapító ezt a kinevezési jogát átruházhatja valamelyik szervre, vagy más személyre is 83 ). (4) Az elõbbihez kapcsolódik az az alapítói jog, hogy az ügyvezetés szabályzatát ügyrendjét meghatározza és ez által elõírhatja, hogy bizonyos döntésekhez többségi határozat, illetve az elnök döntése is szükséges. Ez újabb lehetõség az alapító részére, hogy az alapítvány felett befolyását fenntartsa vagy biztosítsa. Általános vétójog az alapító részére nem megengedett, 84 továbbá mint alapító sem tarthat fenn vétójogot, akár egy közbülsõ, például tanácsadó szerv részére történõ vétójog alapítással. Az ügyvezetés az alapítvány tényleges belsõ ügyintézõ és képviseleti szerve kell hogy legyen. 85 (5) Az ügyrendbõl fakadóan az alapító határozhatja meg az ügyvezetés és a felügyelõ bizottság határozatképességének és szavazási rendjének szabályait is. 86 (6) Az ügyvezetés tagjainak javadalmazását az alapító határozhatja meg, ennek hiányában az érintett személy kérelmére a bíróság dönt (19. PSG). (7) Az alapító felügyelõ bizottságot létesíthet és az elsõ fb tagokat kinevezheti (ezután a bíróság dolga, habár az alapító fenntarthatja magának a jogot, hogy a visszahívásra javaslattétellel éljen 87 ). A felügyelõ bizottságban sem a kedvezményezettek nem kaphatnak domináns szerepet, sem az alapító. A törvényi elõíráson túlmenõen az alapító további jogokat is adhat a felügyelõ bizottságnak, például felügyelõ bizottság jóváhagyásához kötheti az alapító okirat bizonyos ügyletek megkötését a gazdasági társaságokra vonatkozó szabályokhoz hasonlóan. 88 (8) Az alapító további alapítványi szerveket létesíthet, kizárólag ellenõrzési és tanácsadási feladatok céljából [14. (2) bek. PSG]. (9) Valójában nem szervezeti kérdés, de alapítói jogként került meghatározásra a kedvezményezettek meghatározása. Nehézséget okoz a kedvezményezetti kör meghatározása annyiban, hogy ennek általánossága vagy konkrét személyekre szóló redukálása miként mérlegelendõ. Az alapító szabadsága ebben a kérdésben is meglehetõsen nagy, milyen pontossággal kívánja meghatározni, személyre szabni az alapítványi célt, csak rajta múlik. (Az alapító okiratban egyértelmû irányt kell adnia a kedvezményezetteket illetõen, ezen belül a választás már az ügyvezetés dolga. Felmerült, hogy az alapító fenntarthatja-e azt a jogát, hogy utasítási joga legyen a támogatás módja tekintetében, de erre válasz még nem született. 89 ) Az osztrák szabályozás kapcsán felmerült az alapító és az alapítvány kedvezményezetteinek viszonyában a gazdasági (kereskedelmi) társaságok társasági vagyonát és hitelezõket védõ szabályainak az alkalmazása is. Itt fõként a kft. és az rt. azon szabályáról van szó, amely tiltja a tagnak és a részvényesnek a társaság vagyonából juttatás teljesítését, kivéve az osztalékfizetés esetét. Az osztrák irodalom itt az alapítványi juttatásnak a vele szervezeti-részesedési kapcsolatban álló társaság tagja részére szóló juttatás tilalmát mutatja be. Ez a tilalom a tagi hitelekre is kiterjesztendõ. Ha az alapító és az alapítvány kedvezményezettje társasági részesedés révén kapcsolatban áll, akkor a társaság tõkéjének, vagyonának védelmére vonatkozó szabályozásra tekintettel kell lenni. 90 Az alapító és az alapítvány szoros kapcsolatát a német BGB 2002-es módosítása azzal a szabállyal erõsítette meg, mely szerint ha az alapítvány tényleges ügyvezetésének helye nem állapítható meg, kétség esetén az alapítvány székhelyének az alapító lakóhelye (székhelye) minõsül. 91 Összefoglalás A fenti áttekintést összefoglalva azt látjuk, hogy a francia és a német jog és ezekhez áll közelebb a magyar szabályozás és gyakorlat is inkább megszorítóan értelmezi és alkalmazza az alapítóra vonatkozó rendelkezéseket annak érdekében, hogy az alapítvány teljes egészében elszakadjon az alapítójától, tõle teljesen független életet éljen és a szabályozás csak korlátozott lehetõség biztosítson az alapító részére az alapítvány létének, ügyeinek, sorsának irányításában. Ettõl markánsan megkülönböztethetõ a holland, svájci, liechtensteini és legújabban az osztrák szabályozás, amely messzemenõ, sõt az alapítvány sorsát alapvetõen érintõ jogokat biztosít az alapítónak, jóllehet ezek a jogok még mindig szigorúan személyhez kötöttek. Mindennek indoka, ezek a szabályok a magánvagyonok kezelésére, tartós, akár generációkon túlnyúló megtartására, kedvezõ adójogi elbírálással ösztönzik a vagyon otthon - tartását. Mindezek alapján pedig felmerül a kérdés, ha összehasonlítjuk az alapítói jogokat például a részvényesi jogokkal túlmenõen a részvény forgalomképességének nem egészen elhanyagolható, alapvetõ gazdasági és jogi tulajdonságától, akkor mi a tulajdonképpeni különbség a részvényes vagy a kft.-tag és az alapítvány alapítója között, ha az alapító megváltoztathatja az alapítvány célját, kezelõ szervét, sõt meg is szüntetheti az alapítványt, az adott és szerzett vagyon visszakerülhet hozzá, továb- 7
8 bá ha önmagát is megnevezheti kedvezményezettnek lényegében osztalékhoz hasonlóan az alapítvány kifizetést eszközölhet neki (gazdasági jogosultja), egyszóval jogai alapjában szinte megegyezhetnek a gazdasági társaságban részesedéssel rendelkezõ személy jogaival. Az alapítói jogok körében az alapítvány létesítése, bejegyzésének kérelmezése és annak korlátok közötti visszavonása említhetõ legfontosabb alapítói jogként. A társasági tagsági jogokénál már szûkebb és korlátozottabb az alapítót megilletõ módosítás joga, az alapítvány célját, nevét, vagyonát az alapító alapvetõen nem módosíthatja a magyar jogban. Amint láttuk, egyes országok ezeket a jogokat is megadják az alapítónak. Még mindig az alapítói jogok körében az alapítvány szervezetének kialakítása az alapító joga, itt ugyanazzal a problémával találkozunk, mint a társasági jogban, hogy a törvényben meg nem nevezett szervek pl. tanácsadó testület létesíthetõek-e vagy sem. A kérdés jóval általánosabb, a magánjogi autonómia és a jogi személy létesítésének kógenciája közötti területrõl van szó. A szervezet és a szervek létesítésének alapítói joga kiterjed arra is, hogy ezeknek a szerveknek a tagjait és ügyrendjét is az alapító határozhatja meg. Az alapítványi szerv tagjának (tisztségviselõjének) visszavonása annyiban tér el a tagsági jogokétól, hogy míg alapítványnál csak megalapozott indokkal lehetséges a tisztségviselõ visszahívása, gazdasági társaság esetében lényegében nem szükséges indok. Vagyoni jogok körében mind az alapítót, mind a tagot megilleti, illetve alapítvány esetében megilletheti a likvidációs hányadra vonatkozó jog. Míg gazdasági társaság esetében a jogi személy gazdasági jogosultja a tag (részvényes), addig alapítvány esetében a gazdasági jogosult az alapítvány kedvezményezettje. Az alapítvány nem üzletszerû gazdasági tevékenység végzésére jön létre, ezért az alapító üzletszerûségbõl fakadó vagyoni jogok emlegetése önmagában értelmetlen, de tagadhatatlanul az alapítvány a kedvezményezettek részére ad ingyenes vagyoni juttatást. Az alapítót a magyar jogban nem illetik meg a megvizsgálási vagy ún. kisebbségi jogok, például kezelõ szerv határozatának megtámadási joga, mely jogok különösen a megvizsgálási jog minden további nélkül biztosítható lenne, jóllehet a magyar bíróságok ezt egyelõre nem ismerik el. 92 Mindezt indokolhatja akár az a jogtörténeti kuriózum is, hogy a már hatályon kívüli 30/1978. (XI. 22.) PM rendelet a kötelezettségvállalás közérdekû célra intézménynél is megadta a felajánló részére a tájékoztatáshoz való jogot. 93 Még a viszonylag visszafogottnak nevezhetõ magyar jogi környezetben is az alapító széles körû jogokkal rendelkezik az alapítvány felett, melynek további kiterjesztése az alapítvány szerveinek ügyrendjeinek megállapítása, tisztségviselõk díjazásának meghatározása stb. fentiek szerint indokolható. Meggondolandó az alapítók gyûlése intézményesítése is. Több alapító esetén lehetõvé kellene tenni az alapítók gyûlését, hasonlóan a Gt. 89. (1) bek mondat szabályozásához (a Gt. a tagok gyûlése helyett taggyûlés létesítését teszi lehetõvé bt. és kkt. esetében). Alapítók gyûlése hiányában az alapítvány alapító okirata és a törvények szerint az alapítói jogokat valamennyi élõ (létezõ) alapítónak együttesen kell gyakorolnia (kivéve, aki errõl a jogáról lemondott, vagy ezt a jogát egy másik alapítóra átruházta). Az alapítók gyûlésére az egyesületi (személyenként egyenlõ szavazati jog) vagy a kft. szabályozás (juttatott vagyon nagyságának arányában illeti meg a szavazati jog) példája alapján lehetne kialakítani, errõl az alapítók dönthetnének az alapítvány statutumának elfogadásával. Ha az alapítvány létesítése során ebben a kérdésben nem döntöttek az alapítók, késõbbiekben valamennyi alapítói joggal rendelkezõ alapító az alapítvány alapító okiratát ennek megfelelõen módosíthatja. Ha az alapítvány alapító okirata megengedi, akkor az alapítók gyûlésén lehetõvé kell tenni, hogy a részvétel és a kérdezés jogával részt vehessenek az alapítvány késõbbi csatlakozói és adományozói is. Az alapítványhoz történõ csatlakozás és adományozás feltételeit továbbra is az alapító állapítja meg, és a kezelõ szerv dönt az alapító okirat alapján az adott felajánlás elfogadásáról vagy elutasításáról. Az alapítói jogok tárháza más irányokba is tovább bõvíthetõ, például az alapítvány más jogi formába történõ átalakulásának jogával (alapítvány közhasznú társasággá vagy meghiúsult célú alapítványnak akár gazdasági társasággá történõ átalakítása). Az alapítói jogok alapvetõen az alapítvány céljától, a külsõ adományok, csatlakozások felhasználásától és a kedvezményezettek körétõl függ. Célszerû lenne a jelenlegi alapítói jogok bõvítése, ha az említett koordináta-rendszerben az érdekviszonyok és az összeférhetetlenség szabályait pontosan megvonjuk. Csehi Zoltán JEGYZETEK 1 Egyes szerzõk ezekhez a jogokhoz hasonlóan nevezik az alapító jogokat. JOHLER, Christoph: Der Stifter, in DORALT, Peter KALSS, Suzanne (Hg.): Aktuelle Fragen des Privatstiftungsrechts eine Bilanz nach sieben Jahren. Wien: Linde Verlag, 2001, 133. o. ( o.). 2 Közalapítványhoz alapítóként nem csatlakozhatnak a törvényben nem felsorolt személyek. Legfelsõbb Bíróság, Kny. III /1998. KGD 1999, 8 9. szám, o. 3 Legf. Bír. Kny. I /1998. KGD 2001/ Legf. Bír. Kny.VII /1999. KGD 2001/ Az alapító személyének részletes elemzését adja JOHLER: Der Stifter (1. lj.) o. 6 JOHLER: Der Stifter (1. lj.) 135. o. 7 Amikor az eredeti 74/A. (1) bekezdése megszületett, nem volt lehetõség jogi személyiség nélküli gazdasági társaság létrehozatalára, ezért nem tartalmazta a törvényi hely ezt a kitételt. De semmilyen indok nem szólt az ellen a lehetõség ellen, hogy a jogalanyiságnak egy olyan változata esetén, mint a bt. és kkt., jogképességük kizárja az alapítvány létrehozását. 8 Legf. Bír. Kny. I /1998. KGD 2002/ Hasonlóan LOMNICI Zoltán: Az alapítványok és a közalapítványok kézikönyve. Budapest 1998, HVG-ORAC, 79. o.; újabb döntések Legf. Bír. Kny. II /1998. KGD 200/ , valamint Legf. Bír. Kny. III /1998. KGD 2001/ Ezzel szemben a tárgybani alapító okirat szerint az alapítók közgyûlésének kizárólagos hatáskörébe tartozik az alapítvány céljára rendelt vagyon felhasználása. Ez a rendelkezés azt jelenti, hogy a vagyon felhasználásáról kizárólag az alapítók jogosultak dönteni és az alapítvány kezelõje a vagyon felhasználásáról ténylegesen nem rendelkezhet. Az alapító okiratnak ez a rendelkezése az alapítvány lényegével ellentétes. Az alapítvány kezelõje jogosult kell, hogy legyen az alapítvány mûködésével öszszefüggõ ügyekben való döntésre is; az alapítvány kezelése ugyanis formailag kiterjed a képviseleten kívül az ügyvitelre és az ügydöntõ jogkör gyakorlására is. (Legfelsõbb Bíróság, Kpkf. III /1991. KGD 1999, 8 9. szám, o.) 11 LOMNICI i. m. (9. lj.) 29. o. 12 Nem érthetõ a Legf. Bír. Kny. III /1998. KGD 1998/7/204. indokolása, nyilvánvalóan valamilyen elírás lehet a közölt döntésben. Ehhez hasonló Az alapító okirat 6. pontja szerint a kuratórium tagjai sorából elnököt és titkárt választ. Az alapító okirat ezen rendelkezése ellentétes a Ptk. 74/C. -ának (1) és (4) bekezdésében foglaltakkal, mert e rendelkezések értelmében kizárólag az alapító jogosultsága és nem a kezelõ szervé a kuratórium kijelölése, összetételének, létszámának meghatározása, valamint a képviseletével és a bankszámla feletti rendelkezés jogával felruházott személyek kijelölése. Az alapító okirat kifogásolt rendelkezése a jövõre nézve törvénysértõ akkor is, ha az alapító a kuratórium tagjait, elsõ elnökét és titkárát most kijelölte az alapító okiratban. (Legfelsõbb Bíróság, Kny. III /1997. KGD 1999, 8 9. szám, 84. o.) 13 A Legfelsõbb Bíróság Kny. I /1997/3. számú végzése szerint az alapítvány képviselõjének kijelölése az alapító joga és ez nem ruházható át a kuratóriumra. LOMNICI i. m. 79. o. 14 A kuratórium tagjainak és elnökének megjelölése az alapító okiratban nem mellõzhetõ [Ptk. 74/C. (4) bek.] az alapítvány képviseletére jogosult személyt az alapítónak az alapító okiratban meg kell jelölnie. (Kny. II /1997. KGD 1999/1/20.) Ehhez hasonlóan: Az alapító a kezelõ szerv tagjainak kijelölésével a kuratóriumot nem bízhatja meg Legf. Bír. Kny. II /1998. KGD 200/ Az alapítvány képviselõjének kijelölésére az alapító jogosult. (Legfelsõbb Bíróság, Kny. III /1997. KGD 1999, 8 9. szám, 84. o.) 8
9 16 Lásd: KÜBLER, Friedrich: Gesellschaftsrecht. 3. neubear. Aufl. Heidelberg: C.F. Müller, 1990, 144. o. 17 LOMNICI i. m. (9. lj.) 109. o. 18 A bíróság álláspontja szerint: A kuratórium összetételének megváltoztatására, a kijelölés visszavonására az alapító (bíróság) csak abban az esetben jogosult, ha a kuratórium tevékenységével az alapítvány célját veszélyezteti. A képviselõváltozás átvezetésére a korábbi kuratóriumi tagok (képviselõ) visszahívása miatt került sor ezért a kifogásra tekintettel a fenti körülményeket az elsõfokú bíróságnak a megismételt eljárás során vizsgálnia kell és ezt követõen dönthet az alapítvány bejegyzett adataiban bekövetkezett változásainak nyilvántartáson való átvezetésérõl. (Legfelsõbb Bíróság Kny. I /1995.) LOMNICI i. m o. 19 A jogszabály nyomán a Legfelsõbb Bíróság által következetesen folytatott bírói gyakorlat nem engedi meg az alapító okirat indokolatlan módosítását. (Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1995.) LOMNICI i. m o. 20 A Legfelsõbb Bíróság Kpkf. I /1993. számú végzése szerint az alapítvány alapító okiratának módosítását az alapítók csak egyhangú döntéssel határozhatják el. LOMNICI i. m o. 21 LOMNICI i. m ; valamint: A módosítás így kiterjedhet minden olyan kérdésre, amely az eredeti alapítói szándékban megfogalmazott közérdekû cél megvalósítását nem veszélyezteti. (Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1996.) LOMNICI i. m o. 22 A bejegyzett adatok módosítása kapcsán is vizsgálni kell, hogy az átvezetés törvényben írt feltételei fennállnak-e. (Legfelsõbb Bíróság Kny. I /1996.) LOMNICI i. m. 35. o. 23 LOMNICI i. m o. 24 A Legfelsõbb Bíróság Kpkf. I /1993. számú végzése, amely szerint az alapítvány alapítója a nyilvántartásba vételt követõen nem csökkentheti kötelezettségvállalásának mértékét a megváltozott pénzügyi helyzetre hivatkozással. Az alapító okirat tehát ilyen értelemben nem módosítható. LOMNICI i. m o. 25 LOMNICI i. m o. 26 LOMNICI i. m o. 27 Legf. Bír. Kny. IV /2001. KGD 2003/ LOMNICI i. m o. 29 Nyílt alapítvány esetén a joggal való visszaélést lehet megállapítani, ezért törvénysértõ, ha az alapító okirat úgy rendelkezik, hogy az alapítvány megszûnése esetén a csatlakozásokkal növelt vagyon az alapítókat illeti meg. Ebben az esetben is csak az alapítók által nyújtott vagyoni hozzájárulásra tarthatnak igényt jóhiszemû joggyakorlás esetén. (Legf. Bír. Kny. I /1997., BH 1998/8/402.) 30 EGRINÉ RÓNAI Mária PETTENDI Zsuzsa: Az alapítványok. Budapest: KJK, 1995, 33. o. 31 Legf. Bír. Kny. VII /1999. KGD 2001/ Még a törvényi változás elõtti bírósági határozat ezzel ellentétesen ítélte meg az alapító szerepét: Az alapító okirat 4. pontjában rögzített az az alapítói rendelkezés, amely szerint az alapítványt az alapítvány létrehozójának halála esetén annak törvényes örököse: T. G. és T. I. veszi át, a Ptk. 74/E. - ába ütközik. Ugyanis az alapítvány az alapító halálával nem szûnik meg, hanem az alapító halálától függetlenül jogi személyként tovább mûködve betöltheti célját. Az alapító az alapítvány és az alapítványra átszállt vagyon tekintetében jogutódot nem jelölhet meg. E vonatkozásban a végrendelkezési joga is kizárt. (Legfelsõbb Bíróság, Kpkf /1990. KGD 1999, 8 9. szám, o.) 33 Megszüntette a bíróság azt az alapítványt, amelyik jogellenes hitelezési tevékenységet folytatott, továbbá abból az okból is megszüntethetõnek tartotta, mivel az alapítvány pénzét az alapító használta (Ptk. 74/E. ). (Legf. Bír. Kf. II /1993.) 34 Ebben az esetben is a a Legfelsõbb Bíróság Közigazgatási Kollégiumának bírái (tanácsai) járnak el az alapítvány nyilvántartásba vételére irányuló eljárásban, valamint az alapítvány törvényes mûködésének helyreállítása érdekében az ügyész által indított perekben. LOMNICI i. m. 32. o. 35 LOMNICI i. m o. 36 LOMNICI i. m. 23. o. 37 Az alapítvány alapító okirata nem tartalmazhat olyan rendelkezést, hogy a megismételt kuratóriumi ülés a megjelentek számától függetlenül határozatképes [Ptk. 74/C. (1) bek.] Legfelsõbb Bíróság Kny. II /1997. KGD 1998/11/ Az alapítvány alapítója a kezelõ szervre nem gyakorolhat meghatározó befolyást [Ptk. 74/C. (3) bek.]. Ebbõl következik a Legfelsõbb Bíróság szerint, hogy nem érvényes az a rendelkezés, amelyik alapján az alapítók a kuratórium döntéseit indokolt esetben megóvhatják, mely esetben az alapítók és a kuratórium közös döntésével kell az új határozatot meghozni. Nem hozható létre olyan szervezet (itt közgyûlés), amelyben az alapítók is részt vesznek; az alapítók a kuratórium döntéseit nem óvhatják meg; a kuratórium és az alapítók együttes határozatot nem hozhatnak; a kuratórium tagjainak változásáról közös közgyûlés nem dönthet, arra a kijelölés visszavonásával kizárólag az alapító jogosult, a teljes kezelõ szervre nem annak egy-egy tagjára vonatkozóan (Legf. Bír. Kny. III /1996. BH 1997/3/146.). 39 A bíróság nem jelölheti ki az alapítvány alapítóját a jogutód nélkül megszûnt alapító helyett. (Legfelsõbb Bíróság Kpkf. III /1998. KGD 1999, 8 9. szám, o.) 40 HEMSTRÖM, Carl: Foundation in Swedish Law, in HOPT/REUTER (Hg.): Stiftungsrecht in Europa. Köln: 2001, Carl Heymanns, 459. o. 41 LINARES ANDRÉS, Lucía: Stiftungen im spanischen Recht, in HOPT/REUTER (Hg.): Stiftungsrecht in Europa. Köln: 2001, Carl Heymanns, 487. o. 42 HONDIUS, Fritz VAN DER PLOEG, Tymen: Fondations. International Encyclopedia of Comparative Law. Vol. XIII ch 9, 2000, 32. o. továbbiakban rövidítve: HONDIUS Encyclopedia 43 MANHART, Thomas: Die Aufhebung mit Liquidation von Stiftungen, insbesondere von Personalvorsorgestiftungen. Zürich 1986, Polygraphischer Verlag, 80. o. 44 RIEMER Art 88/89, margószám 61 (693. o.) 45 MANHART: Die Aufhebung mit Liquidation von Stiftungen, insbesondere von Personalvorsorgestiftungen (43. lj.) 81. o. 46 FRICK TABARELLI, Marion: Die besondere Bedeutung der Treuhänderschaft gemäss Art. 897 ff PGR für die privatrechtliche Stiftung nach liechtensteinischem Recht, Mauren 1993, GMG Juris Verlag, 51. o. 47 FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) idézi Gubsert és Keichert, i. m. 52. o. 48 F. L. OGH vom idézi FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) 53. o. 49 FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) 56. o. 50 FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) o. 51 FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) 132. o. 52 FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) 160/ FRICK TABARELLI i. m. (46. lj.) 193. o. 54 DORALT, Peter, NOWOTNY, Christian, KALSS, Suzanne (Hg.): Privatstiftungsgesetz. Kommentar zu den zivilrechtlichen Bestimmungen. Wien: Linde, 1995 továbbiakban rövidítve: DORALT NOWOT- NY KALSS: PSG, Kals 1., Margószám (83. o.); Micheler 17, Margószám 16 (292. o.) 55 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Kalss 3, Margószám 20 (119. o.) 56 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Kalss 3, Margószám 4 (112. o.) 57 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Kalss 3, Margószám 22 (121. o.) 58 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Berger 33, Margószám 1 (421. o.) 59 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Berger 33, Margószám ( o.) 60 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Berger 33, Margószám 6 (424. o.) 61 STERN, Elisabeth: Der Einfluß des Stifters auf die Verwaltung der Stiftung; in von Campenhausen (Hg.): Stiftungen in Deutschland, 1998, 268. o. 62 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Micheler 15, 16 Margószám 31 (278. o.) 63 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Micheler 15, 16 Margószám 27 (276. o.) 64 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Micheler 15, 16 Margószám 18 (272. o.) 65 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Löffler 6, Margószám 3 (153. o.) 66 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Kalss 3, Margószám 23 (121. o.) 67 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54.lj.), Kalss 3, Margószám 14 (116. o.) 68 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Löffler 5, Margószám 9 ( o.) 69 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Micheler 14, Margószám 28 (253. o.) 70 STERN: Der Einfluß des Stifters auf die Verwaltung der Stiftung (61. lj.) 263. o. 71 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Berger 34, Margószám 1 ( o.) 72 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Berger 34, Margószám 4 (446. o.) 73 STERN i. m. (61. lj.) 270. o. 74 STERN i. m. (61. lj.) 264. o. 75 HONDIUS VAN DER PLOEG: Encyclopedia (42. lj.) 52. o. 76 RIEMER, Hans Michael: Stiftungen im schweizerischen Recht, in HOPT/REUTER (Hg.): Stiftungsrecht in Europa, 517. o. 77 LAMPERT, Siegbert TAISCH, Franco: Stiftungen im liechtensteinischen Recht, in HOPT/REUTER (Hg.): Stiftungsrecht in Europa, 527. o. 78 Kiindulásként STERN: Der Einfluß des Stifters auf die Verwaltung der Stiftung (61. lj.) o. munkáját használtuk. 9
10 79 STERN i. m. (61. lj.) 264. o. 80 STERN i. m. (61. lj.) 264. o. 81 DORALT NOWOTNY KALSS: PSG (54. lj.), Micheler 15, 16 Margószám 15 (270. o.) 82 STERN i. m. (61. lj.) 265. o. 83 SCHMIDT, Sabine: Organe der Privatstiftung, in: DORALT, Peter KALSS, Suzanne (hrsg): Aktuelle Fragen des Privatstiftungsrechts eine Bilanz nach sieben Jahren. Wien 2001, Linde Verlag, 180. o. ( o.) 84 STERN i. m. (61. lj.) 266. o. 85 STERN i. m. (61. lj.) 270. o. 86 SCHMIDT: Organe der Privatstiftung (83. lj.) 183. o. 87 STERN i. m. (61. lj.) 275. o. 88 STERN i. m. (61. lj.) 272. o. 89 STERN i. m. (61. lj.) o. 90 JOHLER: Der Stifter (1. lj.) o. 91 BGB 83. -a beiktatásra került: Im Zweifel gilt der letzte Wohnsitz des Stifters im Inland als Sitz. 92 Lásd fenti 38. sz. korábbi lábjegyzetet. 93 Lásd ehhez EÖRSI Gy. GELLÉRT Gy. (szerk.): A Polgári Törvénykönyv magyarázata. Budapest, KJK, 1981, o. Az elõvásárlási jog néhány szabályozásra váró kérdése* I. Bevezetés Az új Polgári Törvénykönyv elõkészítése során úgy gondolom minden jogintézményt lelkiismeretesen meg kell vizsgálni abból a szempontból, hogy nem szükséges-e a szabályozás korszerûsítése, a mai igényekhez igazítása. Nem azt jelenti ez, hogy feltétlenül mindent meg kell változtatni, ami eddig volt, de az igenis követelmény a jogalkotóval szemben, hogy azokat a szabályokat is alávesse ennek a vizsgálatnak, amelyek nem hívják föl magukra a figyelmet látványos mûködési zavarokkal. A jelen tanulmány témája olyan, amirõl azt gondolhatnánk, hogy sok meglepetést már nem tartogat számunkra, hiszen még az érvényesülésével kapcsolatos jogpolitikai kérdések is jól kidolgozottak, sokoldalúan elemzettek, nem is beszélve a jogdogmatikai vonatkozásokról. Úgy gondolom, új kérdések felvetésével azonban kiderülhet, hogy még sincs mindenre kiterjedõ, kész és vitathatatlan válaszunk ezen a téren sem. Ezeknek a kérdéseknek a megválaszolása pedig nem hanyagolható el, mert a tisztázatlanságok gyakorlati problémákat is okozhatnak. Az itt következõ elemzés a fenti célkitûzésnek megfelelõen nem fogja át az elõvásárlási jog intézményének egészét, nem rendszeres leírásra és feltétlenül egymásra épülõ elemek vizsgálatára vállalkozom, hanem néhány olyan kérdést kívánnék felvetni, amelyek az elõvásárlási jog szabályainak alkalmazása során problémákat okoznak, s esetleg az intézménynek az új Ptk.-ban való szabályozásakor rendezést nyerhetnének. II. Az elõvásárlási jog gyakorlásának elõfeltételei Az elõvásárlási jog esetében különbséget kell tennünk a jog keletkezése és a létezõ jog alapján az elõvásárlási jog gyakorlása között. Ebben a pontban ez utóbbiról, tehát az elõvásárlási jog keletkezzen az akár jogszabályból, akár szerzõdésbõl gyakorlásáról, a joggyakorláshoz szükséges feltételekrõl lesz szó. 1. A tulajdonos eladási szándéka Az elõvásárlási jogról tudjuk, hogy az a kötelezett szerzõdési szabadságát viszonylag enyhe mértékben korlátozza: csak akkor érvényesül ugyanis, ha a tulajdonos maga a dolgát el akarja adni, s ez esetben is csupán a másik szerzõdõ fél megválasztásának szabadsága szenved csorbát, a szerzõdés tartalmának kialakításában viszont az elõvásárlási jog nem jelent korlátozást. De mikor is mondhatjuk azt, hogy valaki a dolgát el akarja adni? Nos, az akarati tényezõ arra utalna, hogy a szubjektív, belsõ elhatározás jöhetne itt számításba, de ha jobban belegondolunk, hamar rájöhetünk, hogy ezzel a jog és különösen a polgári jog nem sokat tudna kezdeni. A polgári jog világában a belsõ szándékok kutatása nem bírhat döntõ jelentõséggel. Önmagában tehát az a körülmény, hogy a tulajdonos elhatározza, hogy eladja a dolgát, még nem nyitja meg az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségét, még akkor sem, ha valamilyen módon egyértelmûen bizonyítani lehetne a szándék meglétét. Tapasztalatom szerint elég gyakori az a nézet (és sajnos nem csak az elõvásárlási joggal éppen ismerkedõ joghallgatók között), hogy ha az elõvásárlási joggal terhelt tulajdonos a dolgát el kívánja adni, akkor az elõvásárlási jog miatt elõször is az elõvásárlási jog jogosultjával kell közölnie elhatározását, s felajánlani részére a dolog megvételének lehetõségét. Ha ezek után a kötelezett és a jogosult meg tudnak egyezni a feltételekben, s létrejön közöttük az adásvételi szerzõdés, akkor gondolják sokan sikeresen érvényesült az elõvásárlási jog. Nézetem szerint valójában az ilyen esetekben jogi értelemben szó sincs elõvásárlási jog gyakorlásáról. Nem állítom, hogy a fent vázolt eljárás teljesen független az elõvásárlási jogtól, de a kapcsolat csupán annyi, hogy az elõvásárlási jogra tekintettel a tulajdonos megpróbál egy egyszerûsített, a gyakorlatban könynyebben lebonyolítható szerzõdéskötési mechanizmust megvalósítani. Ennek az eljárásnak az egyszerûsége éppen abban áll, hogy kiküszöböli, megelõzi az elõvásárlási jog érvényesülésébõl eredõ nehézségeket, idõ- és energiaráfordítást. Ha ugyanis az elõvásárlási jog célja annak biztosítása, hogy a jogosult másokat megelõzõen vásárolhassa meg az elõvásárlási jog tárgyát képezõ dolgot, akkor nyilvánvalóan nem szükséges e jog érvényesülése, ha maga a jogosult veszi meg a dolgot. Ilyen esetben nincs kit megelõzzön, nincs kihez képest elõjogot gyakoroljon. Tehát ilyenkor az elõvásárlási jog funkciója anélkül valósul meg, hogy magának a jognak érvényesülnie kellene. Erre tekintettel esetleg el lehetne gondolkodni olyan jogi szabályozáson, amelyik éppen ezt az egyszerûbb, de korlátozottabb hatású intézményt önti jogszabályi formába. Lehet, hogy lenne rá igény, s ezért a felek adott esetben szerzõdéssel létesítenének olyan jogot, aminek lényege abban állna, hogy a dolog tulajdonosa amennyiben el kívánja adni a dolgát elõször e jog jogosultjának legyen köteles felajánlani azt ajánlati kötöttséget eredményezõ ajánlat formájában. Ezt követõen azonban a szerzõdéskötés az általános szabályok szerint folyna tovább, vagyis, ha az ajánlat elfogadásra kerül, akkor létrejön a szerzõdés, ha nem, akkor viszont az adott felek között nem jön létre szerzõdés, és az eladó másnak is tehetne eladási ajánlatot anélkül, hogy * A jelen tanulmány egy korábbi változata megjelent a Liber Amicorum, Studia A. Harmathy Dedicata címû kötetben (ELTE ÁJK Budapest, oldal). 10
11 ismét meg kellene kérdeznie a jogosultat. Ez a jog azonban hangsúlyozom ismét nem lenne azonos az elõvásárlási joggal, hiszen a jogosult nem dönthetné el, hogy a más által tett ajánlat feltételei szerint akar-e az eladóval szerzõdést kötni. Ezt a különbséget a két jogintézmény elnevezésében is ki kellene fejezni, s a most vázolt jogosultságot talán az elsõ ajánlat joga elnevezéssel lehetne illetni. Ha valakit ez a fejtegetés még nem gyõz meg, annak figyelmébe ajánlanám a most vizsgált szerzõdéskötési eljárás egy másik lehetséges kifejletét. Ha a tulajdonos eladási szándékával megkeresi az elõvásárlási jog jogosultját, de a szándék közlése után nem sikerül megegyezniük az adásvételi szerzõdés feltételeiben, s ezért nem jön létre közöttük szerzõdés, nyilvánvalóan nem tekinthetjük úgy a helyzetet, hogy a tulajdonos most már szabadon, az elõvásárlási jog korlátozó hatását figyelmen kívül hagyva, bárkinek eladhatja a dolgot. Ez még akkor sincs így, ha netán a harmadik személlyel megkötendõ szerzõdésben magasabb vételár szerepel, mint amennyit az elõvásárlási jog jogosultjától igényelt elõször a tulajdonos. Nem mondhatjuk azt, hogy ilyenkor a jogosult már kinyilvánította azt az akaratát, hogy ilyen áron nem kívánja megvásárolni a dolgot, hiszen a harmadik személlyel kötendõ szerzõdésnek számos olyan eleme lehet (ha más nem is, a vevõ személye mindenképpen), amelyik a jogosultat mégis más elhatározásra vezeti. A legnyilvánvalóbb ilyen elem éppen a harmadik személy kiléte, amit nyilván nem tudott számításba venni akkor, amikor a tulajdonossal közvetlenül tárgyalt a dolog esetleges megvételérõl. De elképzelhetõ az is, hogy például a fizetési feltételek alakulnak úgy a harmadik személlyel kötendõ szerzõdésben, hogy azok mellett akár a magasabb vételár is elfogadhatónak tûnik (halasztott fizetés vagy részletfizetési kedvezmény esetén). Mindezekbõl az következik, hogy hiába alakul ki a tulajdonosban eladási szándék, s hiába jelenti be az elõvásárlási jog jogosultjának, hogy el kívánja adni a dolgot, ezzel még nem nyílt meg a jogosult számára az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõsége, s még kevésbé állíthatjuk, hogy kimerült volna e joga. A tulajdonos eladási szándéka szükséges, de nem elégséges feltétele az elõvásárlási jog keletkezésének. Milyen további elem szükséges ehhez? 2. Harmadik személy vételi szándéka és annak kifejezése Nos, az elõvásárlási jog fogalmilag háromszemélyes jogviszony, tehát a jogosulton és a kötelezetten kívül szükség van egy harmadik személyre is, akihez képest a jogosult elsõbbséget élvezhet. Ez a harmadik személy akkor válik jelentõssé az elõvásárlási jogviszonyban, ha meg kívánja vásárolni az elõvásárlási jog tárgyát képezõ dolgot. A jog számára azonban megint csak nem a belsõ, szubjektív meggyõzõdés kialakulása a releváns, hanem a külvilág számára is érzékelhetõ és ezért jogilag is értékelhetõ akarat. Márpedig a jog számára a szóban forgó harmadik személy szerzõdési akarata akkor válik értékelhetõvé, amikor az szerzõdési ajánlat formájában jelenik meg. Hatályos jogunk az ajánlat fogalmát nem definiálja. A Ptk a csak az ajánlattétel jogkövetkezményérõl (az ajánlati kötöttségrõl) rendelkezik, anélkül, hogy megmondaná, mit is kell ajánlaton érteni, vagyis mi az a nyilatkozat, ami az ajánlati kötöttséget kiváltja. Ha azonban figyelembe vesszük azokat a további szabályokat, amelyek szerint a szerzõdés az ajánlat elfogadásával jön létre [Ptk (1) bek.], illetve amely arról rendelkezik, hogy a szerzõdés létrejöttéhez a feleknek a lényeges, valamint a bármelyikük által lényegesnek minõsített kérdésekben való megállapodása szükséges [Ptk (2) bek.], akkor eljuthatunk ahhoz a következtetéshez, hogy az ajánlat olyan szerzõdéskötési szándékot kifejezõ, címzett jognyilatkozat, amely tartalmazza a megkötendõ szerzõdés lényeges, illetve az ajánlattevõ által lényegesnek minõsített tartalmi elemeit. 1 Ahhoz, hogy az ajánlat joghatást váltson ki, az szükséges, hogy hatályossá váljon, vagyis a szóban vagy szóbeli üzenettel tett ajánlatról a tulajdonos tudomást szerezzen, az írásban vagy távirati úton közölt ajánlat pedig a tulajdonoshoz megérkezzen [Ptk (1) bek.]. Az az ajánlat, amelyik nem válik hatályossá (pl. amit nem közöltek a tulajdonossal), jogi értelemben nem fejt ki semmilyen hatást, olyan, mintha nem is lenne, s nyilvánvaló, hogy ilyen ajánlatra elõvásárlási jogot sem lehet alapítani. A még hatályossá nem vált ajánlat a Ptk. szerint minden további nélkül vissza is vonható, mégpedig úgy, hogy a visszavonó nyilatkozat legkésõbb a visszavont nyilatkozattal együtt megérkezzen a címzetthez, illetve annak tudomására jusson [Ptk (2) bek.]. A szabályszerûen visszavont ajánlatot ugyanúgy nem lehet elõvásárlási jog gyakorlását megalapozó nyilatkozatnak tekinteni, mint az el sem küldött ajánlatot. A hatályossá vált ajánlat ajánlati kötöttséget eredményez, kivéve, ha az ajánlattevõ kötöttségét az ajánlat megtételekor kizárta [Ptk (1) bek.]. Kérdés lehet, hogy az ajánlati kötöttség vajon feltétele-e annak, hogy a megtett ajánlatra alapozva elõvásárlási jog gyakorlására sor kerüljön. Azt gondolom, hogy ha az elõvásárlási jog szabályozásának az lenne a szabályozási konstrukciója, hogy amennyiben az elõvásárlási jog jogosultja nem él az elõvásárlási jogával, akkor automatikusan az ajánlattevõ harmadik személlyel jönne létre az adásvételi szerzõdés, akkor bizonyosan elengedhetetlen feltétel lenne az ajánlati kötöttség beállta, sõt fennállta egészen addig, amíg az elõvásárlási jog által teremtett bizonytalan helyzet meg nem szûnik. A Ptk. azonban úgy szól, hogy ha az eladó által közölt, harmadik személytõl származó ajánlatra a jogosult a szerzõdési ajánlat elfogadására általában megszabott határidõ alatt elfogadó nyilatkozatot nem tesz, a tulajdonos a dolgot az ajánlatnak megfelelõen vagy annál kedvezõbb feltételek mellett eladhatja [Ptk (2) bek.]. Ebbõl az következik, hogy az ajánlatban közölt feltételektõl eltérõ feltételekkel is meg lehet kötni a szerzõdést, ami miatt egyáltalán nem szükséges, hogy az eredeti ajánlatból eredõ ajánlati kötöttség még ekkor is fennálljon, hiszen a megváltozott feltételek mindenképpen újabb ajánlatot feltételeznek. Másrészt viszont kérdéses, hogy az ajánlati kötöttséget nem eredményezõ ajánlatot egyáltalán ajánlatnak tekinthetjük-e. A Ptk. szövegébõl úgy tûnik, hogy nem kizárt az ajánlati kötöttség nélküli ajánlat tétele. A Ptk (1) bekezdés szerint ugyanis az ajánlattevõ kizárhatja ajánlati kötöttségét, tehát tehet úgy ajánlatot, hogy az nem eredményez ajánlati kötöttséget. Csakhogy az ilyen ajánlatra nem igaz az, hogy az ajánlat elfogadásával létrejön a szerzõdés, hiszen elõfordulhat, hogy az ajánlati kötöttséget kizáró fél az elfogadó nyilatkozat hatályossá válásakor már nem tartja fenn ajánlatát. Akkor pedig mitõl is lenne ajánlat a szerzõdéskötésre irányuló szándékot minden kötöttség nélkül kifejezõ nyilatkozat? Talán helyesebb lenne úgy felfogni az ilyen nyilatkozatot, mint ami valójában csak ajánlattételre való felhívás azzal a többlettel, hogy a felhívást közlõ személy azokat a tartalmi elemeket is meghatározza, amelyek mellett az ajánlatot várja. Miután az eredeti ajánlat címzettjétõl megérkezik az elfogadás, az ajánlattevõ eldöntheti, hogy elfogadja-e azt, s tekintettel arra, hogy ajánlati kötöttségét kizárta, még akkor is visszautasíthatja a szerzõdéskötést, ha a címzett által tett ajánlat mindenben megfelel az eredeti ajánlat tartalmának. Ez pedig átvezet egy másik problémakörhöz, nevezetesen ahhoz, hogy miként kezeljük azt a helyzetet, ha a szerzõdés nem a jogszabály által modellezett módon jönne létre. Azt tudniillik, hogy egy adásvételi szerzõdés megkötésére melyik fél: az eladó vagy a vevõ tegyen ajánlatot, a jogszabályok nem határozzák meg. Tipikusnak tekinthetõ az, hogy a dolgot megvásárolni kívánó személy teszi az ajánlatot a dolog tulajdonosának, de nem zárhatjuk ki azt a lehetõséget sem, hogy a tulajdonos lépjen fel kezdeményezõleg, s tegyen a megkötendõ szerzõdés minden lényeges elemére kiterjedõ szerzõdési ajánlatot egy általa kiszemelt vevõjelöltnek. Az elõvásárlási jog szabályozása azonban ez utóbbi esetre nincs tekintettel. Szó szerint értelmezve a Ptk (1) bekezdését, csak a kapott vételi ajánlatot kellene közölni az elõ- 11
12 vásárlási jog jogosultjával, s a jogosult csak ezzel a vételi ajánlattal való azonosulásról dönthetne. A tulajdonos által tett eladási ajánlatról azonban szó sincs, s szigorú értelemben véve a vevõ által tett elfogadó nyilatkozatot nem lehetne ajánlatnak tekinteni. Azt gondolom, hogy az elõvásárlási jogot nyilván nem szabad ilyen módon kijátszani. A jelenlegi szabályozás mellett meglehetõsen rugalmas jogértelmezéssel a harmadik személy által elfogadni szándékozott ajánlatot úgy kellene tekinteni, mint a harmadik személy ajánlatát, s azt közölni kellene az elõvásárlási jog jogosultjával, s innentõl kezdve az elõvásárlási jog érvényesülése a harmadik személy által tett ajánlattal azonos módon történhetne. A szabályozás koherenciája érdekében azonban talán helyesebb lenne, ha a törvény nemcsak a kapott vételi, hanem a tulajdonos által tett és harmadik személy által elfogadni szándékozott eladási ajánlat közlésérõl is rendelkezne az elõvásárlási jog érvényesülése érdekében. 3. A vételi ajánlat elfogadásának szándéka Ha tehát egy harmadik személy az elõzõ pont szerinti értelemben vett ajánlatot tesz a tulajdonosnak az elõvásárlási jog tárgyát képezõ dolog megvételére, akkor egy további feltétel adott az elõvásárlási jog megnyílásához, ám még mindig nem áll elõ feltétlenül olyan helyzet, hogy a jogosult elõvásárlási jogát gyakorolhatná. Az ugyanis, hogy a tulajdonos általában el akarja adni a dolgát, s egy harmadik személy vételi ajánlatot tesz a kérdéses dologra, még nem jelenti azt, hogy közöttük feltétlenül konszenzus alakul ki. Mivel az elõvásárlási jog jogosultja csak olyan feltételek mellett veheti meg a dolgot, amilyen feltételek mellett a tulajdonos egy harmadik személynek eladná azt, az elõvásárlási jog gyakorlásának az a feltétele, hogy a tulajdonos ne csak általában, hanem konkrétan, egy harmadik személy által tett vételi ajánlatnak megfelelõ feltételek mellett akarja eladni a dolgát. Véleményem szerint így értelmezendõ a Ptk ának (1) bekezdése, amely szerint, ha a tulajdonos meghatározott dologra elõvásárlási jogot enged, és a dolgot el akarja adni, a kapott ajánlatot a szerzõdés megkötése elõtt köteles az elõvásárlásra jogosulttal közölni. A kapott ajánlat kitétel tehát nem minden ajánlatra vonatkozik, amit harmadik személyek a dolog megvételére tesznek, csak arra az ajánlatra, amelyet a tulajdonos elfogadhatónak tart, ami alapján hajlandó a szerzõdést megkötni, a dolgot eladni. Itt persze megint csak olyan akaratról van szó, amely a külvilág számára is felismerhetõ, amely mások elõtt is megnyilvánul. Ez az akaratnyilvánítás két irányban az ajánlattevõ és/vagy az elõvásárlási jog jogosultja irányában képzelhetõ el. Az általános szerzõdéskötési szabályok szerint az ajánlattevõvel kellene közölnie a tulajdonosnak, hogy a kapott ajánlatot elfogadja, s ez az elfogadás ha az általános jognyilatkozati szabályok szerint hatályossá válik egyértelmûvé teszi, hogy az ajánlatban közölt feltételekkel hajlandó a szerzõdést megkötni. Csakhogy az elõvásárlási joggal terhelt dolog eladása esetén az ajánlat elfogadása elõtt lehetõséget kellene adni a jogosultnak arra, hogy döntsön az elõvásárlási jog gyakorlásáról, aminek eszközeként a Ptk ának (1) bekezdése értesítési kötelezettséget ír elõ: a tulajdonos a kapott ajánlatot a szerzõdés megkötése elõtt köteles az elõvásárlásra jogosulttal közölni. A fentebb írtak alapján az ilyen közlés is magában hordozza azt a tartalmat, hogy a tulajdonos a közölt ajánlatot a maga részérõl elfogadhatónak tartja, az abban foglaltak szerint hajlandó szerzõdést kötni. A gyakorlatban nem ritka, hogy a tulajdonos és a harmadik személy formailag egy komplett szerzõdést kötnek egymással, vagyis az ajánlattal szemben már ott áll a tulajdonos elfogadó nyilatkozata is, ezzel fejezve ki, hogy az ajánlat találkozik a tulajdonos szándékával, s csak ez után történik a jogosult felhívása az elõvásárlási jog gyakorlására. Azt az ellentmondást, hogy fõszabály szerint az ajánlat elfogadásával létrejön a nyilatkozó felek között a szerzõdés, úgy szokás áthidalni, hogy a szerzõdésben rögzítik: az adásvétel tárgya elõvásárlási joggal terhelt, s ezért az elõvásárlási jog jogosultjának joga van a szerzõdésben rögzített feltételekkel a dolog megvételére, az ajánlattevõ és a tulajdonos közötti szerzõdés pedig csak akkor lép hatályba, ha a jogosult nem él elõvásárlási jogával. Ez a megoldás minden bizonnyal hatékonyabban képes figyelembe venni az összes szereplõ érdekeit, mint a Ptk.-ban felvázolt modell. A jogszabály szerint ugyanis az elõvásárlási jog gyakorlása az ajánlattétel és a szerzõdéskötés közé ékelõdik be: a harmadik személy által tett ajánlatot közölni kell az elõvásárlási jog jogosultjával, s csak ha a jogosult úgy nyilatkozik, hogy nem kíván élni elõvásárlási jogával, vagy letelik a nyilatkozatra nyitva álló határidõ, akkor adhatja el a tulajdonos a dolgot [Ptk (2) bek.], vagyis akkor köthetné meg a szerzõdést. Ezt erõsíti az a mozzanat is, amely szerint ebben az idõpontban rögzülnek véglegesen a szerzõdés feltételei, hiszen a közölt ajánlatnál kedvezõbb feltételekkel is megköthetõ a szerzõdés. Ebben a konstrukcióban az ajánlatot tevõ harmadik személynek aránytalanul nagy lenne a kockázata, hiszen az elõvásárlási jog gyakorlásával kapcsolatos eljárás lezajlásáig nem tudhatná biztosan, hogy a tulajdonos hajlandó-e vele a szerzõdést megkötni vagy sem. Ilyen kockázat mellett miért vállalná a szokásosnál hosszabb ajánlati kötöttséget? Kiegyensúlyozottabbnak tûnik a viszonyrendszer akkor, ha a felek már megkötik a szerzõdést, de annak hatályát az elõvásárlási jog gyakorlásától teszik függõvé. Így egymással szemben biztosítva vannak, s fenntartják a lehetõségét az elõvásárlási jog érvényesülésének is. Erre a kiegyensúlyozottságra tekintettel úgy gondolom, hogy a konstrukció akkor is elfogadható, ha esetleg nem teljesen vág össze a Ptk. szabályozásával (hiszen a folyamat az elõvásárlási jog gyakorlására való felhívás elõtt túllép az ajánlati fázison, s eljut a szerzõdéskötésig), mivel annak célját mindenképpen megvalósítja. Ha a tulajdonos a harmadik személytõl származó ajánlat elfogadására irányuló szándékát az ajánlattevõnek nem jelzi, viszont mint elfogadásra szánt ajánlatot közli az elõvásárlási jog jogosultjával, közte és a jogosult közötti jogviszonyban ez az ajánlat annak ellenére joghatással bírhat, hogy közben esetleg az ajánlattevõ ajánlati kötöttsége megszûnik, s utóbb esetleg már nem lesz hajlandó a közölt tartalommal szerzõdést kötni. Ha a szerzõdés megkötésére a tulajdonos tesz ajánlatot, akkor nyilvánvaló, hogy a másik félnek az elfogadásra irányuló szándéka a feltétele annak, hogy az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételei bekövetkezzenek. Egészen addig, amíg a tulajdonos csak ajánlatot vagy ajánlatokat tesz, de nincs olyan harmadik személy, aki elfogadná azt, nem valósul meg az a háromszemélyes jogviszony, aminek keretében az elõvásárlási jog mûködni tudna. Ha azonban a harmadik személy elfogadná az ajánlatot, akkor már megvalósul az a feltétel, hogy egy harmadik személynek olyan feltételek mellett áll fenn vételi szándéka az elõvásárlási joggal terhelt dologra, amely feltételek mellett a tulajdonos hajlandó eladni a dolgot. Összefoglalva az eddigieket megállapíthatjuk, hogy az elõvásárlási jog gyakorlásának mechanizmusa akkor lendül mozgásba, ha a tulajdonos harmadik személytõl olyan vételi ajánlatot kap, amelyet el kíván fogadni, amelynek alapján tehát szerzõdés jönne létre az ajánlattevõ és a tulajdonos között, vagy ha a tulajdonos tesz a dolog eladására vonatkozó ajánlatot harmadik személynek, amennyiben az ajánlat találkozik a harmadik személy akaratával. Ha ezek az elemek együtt vannak, akkor keletkezik a tulajdonosnak az a kötelezettsége, hogy közölje az ajánlatot a jogosulttal annak érdekében, hogy az nyilatkozhasson az elõvásárlási jog gyakorlásáról. 4. Elõfeltétele-e az elõvásárlási jog gyakorlásának a jogosult értesítése? Felvetõdhet, hogy vajon magát az értesítést nem kell-e a joggyakorlás elõfeltételei közé sorolnunk. E kérdés vizsgálatánál megint csak el kell választanunk a praktikus szempontokat és a jogi kö- 12
13 vetelményeket. Nyilvánvaló, hogy az esetek túlnyomó többségében a jogosult az által kerül abba a helyzetbe, hogy nyilatkozhasson az elõvásárlási jog gyakorlásáról, hogy értesítést kap az elõfeltételek bekövetkeztérõl. Gondoljuk azonban végig, hogy miként kellene kezelnünk azt a helyzetet, ha a jogosult nem a tulajdonostól származó értesítés alapján, hanem más forrásból szerez tudomást arról, hogy a tulajdonos egy harmadik személytõl származó ajánlat alapján el kívánja adni a dolgát. Vajon azt kell mondjuk ilyenkor, hogy a tudomásszerzés ellenére nem gyakorolhat elõvásárlási jogot, s ha az elõvásárlási jog gyakorlására vonatkozó nyilatkozatot tesz, akkor azt érvénytelennek vagy hatálytalannak kellene tekintenünk azért, mert hiányzik az értesítés mint az elõvásárlási jog gyakorlásának elõfeltétele, vagy pedig az értesítés elmaradása ellenére joghatályosnak kellene tekinteni az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozatot tekintettel arra, hogy a jogosult a nyilatkozat alapjául szolgáló információk birtokában tette azt meg? Én inkább az utóbbi megoldásra szavaznék. Az elsõ esetben ugyanis egészen addig nem lehetne az elõvásárlási jog megsértésébõl eredõ végsõ igényeket érvényesíteni, amíg az értesítés meg nem történne, hiszen ha valaki számára nem nyílik meg a jog gyakorlásának lehetõsége, akkor nyilván ezt a jogot nem is lehet megsérteni. Ilyen megközelítés mellett a jogosultnak csak egyetlen igénye lehetne, mégpedig az, hogy a kötelezett közölje vele az ajánlatot (a bíróság elõtt is csak ilyen kötelezés iránt indíthatna pert), ami viszont felesleges akkor, ha más forrásból már megismerte az ajánlat tartalmát, s egyébként is indokolatlanul késleltetné az elõvásárlási jog tartalmi érvényesülését. Az a bírósági gyakorlat, amely szerint az a jogosult, akit nem értesítettek az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségérõl, jogainak védelmében olyan pert indíthat, amelyben a jogainak sérelmével megkötött szerzõdés hatálytalanítását kéri, de ezzel együtt elfogadó nyilatkozatot is kell tennie, aminek következtében közte és a tulajdonos között jön létre szerzõdés, 2 szintén arra utal, hogy a nyilatkozat megtételének egyáltalán nem feltétele a tulajdonostól származó közlés. Természetesen ilyen esetekben mindig gondosan vizsgálni kell azt, hogy nem azért maradt-e el az értesítés, mert a tulajdonos nem kívánta elfogadni az ajánlatot. Annak kockázata viszont, hogy a jogosult esetleg mégsem pontosan ismerte meg a harmadik személy által tett ajánlatot, minden bizonnyal az ajánlatot magáévá tevõ jogosultat terheli. III. Megszûnhetnek-e az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételei? Az elõzõ pontban megpróbáltuk tisztázni azt, hogy milyen feltételek szükségesek az elõvásárlási jog gyakorlása lehetõségének megnyíltához. Felvetõdik a kérdés, hogy ha ezek a feltételek bekövetkeznek, akkor megállíthatatlanul és visszavonhatatlanul megindul-e az elõvásárlási jog gyakorlására szolgáló folyamat, vagy esetleg lehetnek olyan fejlemények, amelyek ezt a folyamatot megakasztják, s a már egyszer megvalósult feltételeket úgy szüntetik meg, hogy az elõvásárlási jog gyakorlására mégsem kerülhet sor. 1. Az ajánlati kötöttség megszûnése Amint arról az elõzõ pontban szóltam, csak azt a szerzõdési nyilatkozatot lehet teljes értékû ajánlatnak tekinteni, amelyik ajánlati kötöttséget eredményez, vagyis, amelynek egyszerû elfogadása elegendõ a szerzõdés létrejöttéhez. Az ilyen ajánlat elfogadásának szándéka bizonyosan kiváltja az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségét. Az ajánlati kötöttség azonban idõben nem végtelen. Az ajánlati kötöttség idõtartamát maga az ajánlattevõ meghatározhatja, ennek hiányában pedig a kötöttség a jogszabályban meghatározott ideig tart. A Ptk. szerint a jelenlevõk között vagy telefonon tett ajánlat esetében az ajánlati kötöttség megszûnik, ha a másik az ajánlatot nyomban el nem fogadja, távollevõnek tett ajánlat esetében pedig az ajánlati kötöttség annak az idõnek elteltével szûnik meg, amelyen belül az ajánlattevõ tekintettel az ajánlatban megjelölt szolgáltatás jellegére és az ajánlat elküldésének módjára a válasz megérkezését rendes körülmények között várhatta [Ptk (2) bek.]. A Ptk.-n kívül más jogszabályok is meghatározhatják bizonyos esetekre az ajánlati kötöttség idõtartamát. Az idõtartam bármilyen módon való meghatározása azért bír jelentõséggel, mert az ezen idõ alatt hatályossá váló elfogadó nyilatkozat hozza létre a szerzõdést, az ajánlati kötöttség lejárta után viszont már nincs szerzõdéskeletkeztetõ hatása az elfogadásnak. Ebbõl következõen az idõmúlás csak akkor szünteti meg az ajánlati kötöttséget, ha nem érkezik elfogadó nyilatkozat. Ha az ajánlati kötöttség idõtartama alatt elfogadó nyilatkozat születik, akkor közömbössé válik, hogy mennyi ideig tartott volna még a kötöttség, hiszen a szerzõdéskötés folyamata egy újabb szakaszba lép. Elõvásárlási joggal terhelt dolog eladása estén ez az újabb szakasz még nem a szerzõdés létrejötte, hanem az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozatok megtételének szakasza. Ha azonban az ajánlati kötöttség idõtartama anélkül telik el, hogy az ajánlat címzettje kifejezné az elfogadásra irányuló szándékát, akkor megszûnik az ajánlati kötöttség, s ezen ajánlat alapján nem nyílik meg az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõsége. Ebben az esetben azonban nem arról van szó, hogy a már gyakorolható elõvásárlási jog szûnt meg, hanem létre sem jönnek az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételei. Maga a Ptk. is foglalkozik azzal az esettel, amikor a szerzõdési ajánlat címzettje elkésetten, azaz az ajánlati kötöttség megszûnte után tesz elfogadó nyilatkozatot. Ilyenkor a szerzõdés fõszabály szerint nem jön létre, azonban, ha az idejében megtett elfogadó nyilatkozat érkezik meg késve az ajánlattevõhöz, akkor az ajánlattevõ köteles a másik felet haladéktalanul értesíteni arról, hogy a szerzõdés nem jött létre, ellenkezõ esetben ugyanis a szerzõdés a késve érkezett elfogadás ellenére létrejön [Ptk (4) bek.]. Ha nem forognak fönn ilyen speciális körülmények, akkor a késve megtett elfogadó nyilatkozatot megítélésem szerint lehet újabb ajánlatnak tekinteni, aminek a tartalmát az ajánlat tartalma adja, hiszen az elfogadó éppen azt a szándékát fejezi ki, hogy az ajánlatnak megfelelõ tartalommal szerzõdést kívánna kötni. Az újabb ajánlattal újra indul a szerzõdéskötés folyamata, s az ennek során megtett nyilatkozatokat úgy kell értékelni az elõvásárlási jog szempontjából, ahogy azt a fentiekben részleteztem. Ahogy korábban utaltam már rá, az elõvásárlási jog szabályai szerint elvileg elképzelhetõ olyan eset is, hogy a tulajdonos a kapott vételi ajánlatnak a jogosulttal való közlésével fejezi ki azt a szándékát, hogy az ajánlat tartalma szerint hajlandó szerzõdést kötni, de ezt a szándékát nem jelzi az ajánlattevõnek. Ilyenkor a harmadik személy ajánlati kötöttsége megszûnhet, azonban a tulajdonos és az elõvásárlási jog jogosultja között az ajánlat közlése olyan viszonyt teremt, aminek sorsát már nem befolyásolhatja az eredeti ajánlathoz fûzõdõ ajánlati kötöttség megszûnése. (Az ajánlat közlésének jogi természetérõl és joghatásairól az alábbiakban még részletesebben is szólok.) 2. A szerzõdési nyilatkozat visszavonása Elviekben a szerzõdési nyilatkozatok (ajánlat és elfogadás) hatálya nemcsak az ajánlati kötöttség idõtartamának lejártával, hanem a nyilatkozat visszavonásával is megszûnhet. A már hatályossá vált ajánlat vagy elfogadás egyoldalú akaratelhatározással való visszavonása azonban csak igen szûk körben képzelhetõ el, hiszen ellenkezõ esetben a forgalmi viszonyok biztonsága kerülne veszélybe, megnehezülne és elbizonytalanodna a szerzõdéskötés. Ezért a Ptk. amint utaltunk rá alapvetõen a még hatályossá nem vált nyilatkozatokat tartja visszavonhatónak, s azokat is csak akkor, ha a visszavonás legkésõbb a visszavont nyilatkozattal egyidõben megérkezik a címzetthez, vagyis a címzett egy pil- 13
14 lanatig sem lehet abban a hiszemben, hogy a neki szóló nyilatkozat hatályos. Elõfordulhat az is, hogy maga az ajánlattevõ nyilatkozik úgy, hogy ajánlatát visszavonásig tartja fönn. Mivel a Ptk. megengedi, hogy az ajánlati kötöttség idõtartamát az ajánlattevõ határozza meg, nem lehet kifogásolni az ilyen rendelkezést. Annak ellenére, hogy ilyen esetben is rendkívül nagy a bizonytalansági tényezõ, ez a helyzet mégis alapvetõen különbözik attól, amikor az ajánlattevõ kizárja az ajánlati kötöttséget, hiszen a most vizsgált tényállás mellett az ajánlattétellel beáll az ajánlati kötöttség, s ha az elfogadó nyilatkozat elõbb válik hatályossá, mint az ajánlatot visszavonó nyilatkozat, akkor a szerzõdés létre is jön. Ezen felül a Ptk (3) bekezdése szerint, ha mindkét szerzõdõ fél gazdálkodó szervezet, az ellenszolgáltatást (vételár, díj) vállaló fél a nyilatkozatát a szerzõdés létrejöttéig visszavonhatja, a másik fél költségeit azonban meg kell fizetnie. Ebbõl az következik, hogy gazdálkodó szervezetek esetén a harmadik személy által tett vételi ajánlat a jogszabály erejénél fogva, külön kikötés nélkül is visszavonható. A már hatályossá vált ajánlat visszavonásának fenti eseteiben közös az, hogy erre csak az elfogadó nyilatkozat megtételéig van lehetõség, hiszen az elfogadó nyilatkozat hatályossá válásával már a szerzõdés jönne létre, ezt követõen pedig már a szerzõdés megszüntetésének szabályai szerint lehet felszámolni a jogviszonyt, nem pedig az ajánlat egyoldalú visszavonásával. Ha viszont az ajánlat még az elfogadási szándék kinyilvánítása elõtt szabályszerûen visszavonásra kerül, akkor megszûnik az elõvásárlási jog gyakorlásának egyik feltétele, tehát erre, a visszavont ajánlatra alapozva bizonyosan nem lehet elõvásárlási jogot gyakorolni. Más a helyzet akkor, ha az ajánlat alapján a tulajdonos közölte az elõvásárlási jog jogosultjával az ajánlatot mint olyat, amelyet el kíván fogadni, de elfogadási szándékáról nem értesítette az ajánlattevõt. Ilyenkor elõfordulhat, hogy az ajánlat visszavonásra kerül, de a tulajdonos és az elõvásárlási jog jogosultja közötti jogviszonyban mégis fennmaradnak a hatásai. (Errõl a késõbbiekben szólunk részletesebben.) 3. A szerzõdés megszüntetése Ha a felek külön-külön, egyoldalúan nem is vonhatják vissza hatályossá vált szerzõdési nyilatkozataikat, az elképzelhetõ lenne, hogy közös megegyezéssel mentesíteni kívánják egymást az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségét megnyitó nyilatkozataik jogkövetkezményei alól. A gyakorlatban elõfordult esetben az történt, hogy a felek adásvételi szerzõdést kötöttek egymással, rögzítve, hogy a vétel tárgyán egy harmadik személynek elõvásárlási joga van, s szerzõdésük hatálybalépését az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozattól tették függõvé. Ezt követõen azonban a tulajdonos nem értesítette az elõvásárlási jog jogosultját a kapott vételi ajánlatról, amit feltételesen már el is fogadott, sõt egy idõ után a szerzõdõ felek közös megegyezéssel meg is szüntették a szerzõdést. Kérdés, hogy megsértették-e az elõvásárlási jog jogosultjának jogait, s a szerzõdési nyilatkozatok hatályának megszûnése ellenére érvényesítheti-e a jogosult elõvásárlási jogát? A két lehetséges érvrendszer világosan rajzolódik ki. Az egyik szerint jelenleg nincs olyan hatályos ajánlat, aminek alapján az elõvásárlási jog jogosultja elõvásárlási jogot gyakorolhatna, ráadásul jelen pillanatban a tulajdonos nem is akarja eladni a dolgot, hiszen éppen ezért szüntette meg az adásvételi szerzõdést. A jogosult értesítését éppen azért mellõzte a tulajdonos, mert megszûnt a dolog eladására irányuló szándéka, s ennek kifejezõdése a szerzõdés megszüntetése is. A tulajdonos eladási szándéka nélkül pedig elõvásárlási jog nem gyakorolható. Ezzel szemben az elõvásárlási jog jogosultja azt mondhatja, hogy ha jelenleg nincs is hatályos ajánlat, korábban volt, s elõvásárlási jogát éppen azzal sértették meg, hogy akkor, amikor ennek feltételei fennálltak, a tulajdonos nem tette meg azokat a lépéseket, amelyek az elõvásárlási jog gyakorlásához szükségesek lettek volna. Ez a szituáció annyiban különbözik az ajánlat visszavonásától, hogy ott elfogadás híján nem jutott el a jogviszony abba a stádiumba, amikor már maradéktalanul fennállnak az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételei, hiszen az ajánlat visszavonására csak az elfogadás elõtt kerülhetett sor. A most vizsgált esetben viszont már megvalósult minden feltétel, vagyis az elõvásárlási jog jogosultja akár értesítették az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségérõl, akár nem már gyakorolhatta volna elõvásárlási jogát. Ilyen körülmények között, úgy gondolom, az elõvásárlási jog megsértését jelenti, ha nem értesítik a jogosultat, s nem lenne helyes, ha ezt a jogsértést azzal tehetné meg nem történtté a jogsértõ, hogy utólag megszünteti az elõvásárlási jogot megalapozó feltételeket. Ha az elõvásárlási jog megsértésével kötnek a felek adásvételi szerzõdést, s e szerzõdés még a jogsértésbõl eredõ igények érvényesítésekor is fennáll, annak nem pusztán az a jogkövetkezménye, hogy a megkötött szerzõdést hatálytalannak tekintik, s felszámolják a szerzõdéses viszonyt, hanem, hogy a jogosult és a tulajdonos között létrehozzák a szerzõdést. A bírósági gyakorlat egyértelmûen úgy alakult, hogy az elõvásárlási jog megsértésének nem lehet csak a negatív következményeit levonni, hanem szükségszerûen tovább kell lépni, s a jogkövetkezmények pozitív elemét is meg kell valósítani, sõt, a bíróság még azt is vizsgálja, hogy vajon a jogosult komolyan kívánja-e ezeket a pozitív következményeket (vagyis a szerzõdés létrehozatalát), s megvan-e a szándékon kívül a teljesítõképesség is. 3 Mindennek analógiájára itt sem elégedhetünk meg azzal, hogy a szerzõdõ felek önként felszámolják szerzõdéses viszonyukat, hanem lehetõséget kell adni a jogosultnak arra, hogy érvényesítse az elõvásárlási jog megsértésébõl eredõ pozitív igényeit. S ennek nem lehet akadálya az, hogy már nincs hatályos ajánlat, hiszen a felek túl is jutottak már az egyszerû ajánlati fázison, tehát minden feltétel adott volt az elõvásárlási jog gyakorlásához. Ahogy az elõvásárlási jog megsértésével kötött szerzõdés hatálytalanságának megállapítása iránti perben a jogosult a kötelezett szándéka ellenére is elérheti, hogy vele jöjjön létre szerzõdéses viszony, ugyanúgy az itt vizsgált esetben sem lehet akadály az, hogy a tulajdonos már nem akarja, vagy éppen nem a jogosultnak akarja eladni a dolgot. Az ilyen igényérvényesítésnek egyébként megvan az a sajátossága, hogy nem kell az elõvásárlási jog megsértésével kötött szerzõdés hatálytalanságát megállapítani (s ennek megfelelõen mindként szerzõdõ felet perelni), hiszen a felek már megszüntették a szerzõdésüket, hanem elegendõ az elõvásárlási jog kötelezettjét, a tulajdonost perelni, s azt igényelni, hogy a bíróság hozza létre a szerzõdést a tulajdonos és az elõvásárlási jog jogosultja között olyan feltételek mellett, amilyeneket a tulajdonos a megszüntetett szerzõdésben elfogadott. IV. Ki az elõvásárlási jog jogosultja? A kérdés elsõ látásra talán inkább tankönyvbe illõ lenne, ám ha a gyakorlatban felmerült problémákat szemügyre vesszük, kiderülhet, hogy a válasz bizonyos esetekben nem iskolásan egyszerû. A problémát az okozza, hogy a jogosult oldalán az elõvásárlási jog gyakorlásának folyamatában is elképzelhetõ alanyváltozás annak ellenére, hogy a Ptk. általános szabályozása abból indul ki, hogy az elõvásárlási jog olyan személyhez kötött jogosultság, amely nem forgalomképes. A Ptk (4) bekezdése az élõk közötti átruházást, az (5) bekezdése pedig e jog halál esetén való átszállását tiltja meg. Nem igazán világos az, hogy az elõvásárlási jog átruházhatósága vagy örökölhetõsége miért jelentene olyan nagy veszélyt, hogy ez ellen törvényi tilalommal, s a tilalomba ütközõ szerzõdés esetén a semmisség fegyverével kelljen fellépni. A modern piacgazdaság körülményei között 14
15 nem is volt fenntartható az abszolút tilalom, hiszen például a tõkepiacon az elõvásárlási jog maga is áruként funkcionálhat, s ezt a funkciót jogi szabályozással megbénítani aligha tûnik szerencsésnek. Ilyen áttörés után elképzelhetõnek tartanék olyan szabályozást, amely nem a tilalomból indul ki, hanem szabályozatlanul hagyja ezt a kérdést, ami lehetõvé tenné az elõvásárlási jognak élõk közötti ügylettel vagy halál esetére való átszállását, s a szerzõdési szabadság jegyében megengedné a feleknek, hogy amennyiben ennek szükségét látják kizárják az átszállást. Ha a jogszabály által biztosított elõvásárlási jog esetén ez a szabályozási környezet nem lenne megfelelõ, akkor az adott jogszabály kizárhatná vagy korlátozhatná az elõvásárlási jog átruházhatóságát, illetve örökölhetõségét. Megjegyzendõ azonban, hogy a leggyakrabban érvényesülõ, jogszabály által biztosított elõvásárlási jogok esetén a jogosult rendszerint nem név szerint kerül meghatározásra (bár ilyenre is van példa 4 ), hanem valamilyen jogi pozícióhoz kötõdik a jog. A közös tulajdoni hányad eladása esetén a tulajdonostársaknak, üzletrész átruházása esetén a kft. többi tagjának van például elõvásárlási joga, bárki legyen is személy szerint tulajdonostárs vagy kft.-tag. Márpedig az megtörténhet, hogy abban a jogviszonyban, amelyhez az elõvásárlási jog kapcsolódik, változás következik be a jogosult személyében, s ilyenkor az elõvásárlási jog jogosultjának személye is változik. Ezekben az esetekben tehát számolni kell alanyváltozással még akkor is, ha érvényesül az elõvásárlási jog átszállását általában tiltó szabály. Konkrét ügyekben az ilyen alanyváltozás komoly problémákat okozhat. Megtörtént egy esetben, hogy a tulajdonostárs, aki egy ingatlanban fennálló tulajdoni hányadát el kívánta adni, az ingatlan-nyilvántartásból tájékozódott a tulajdonostársak személyérõl és lakcímérõl, majd a harmadik személy vételi ajánlatát közölve írásban felszólította õket az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozataik megtételére. Az egyik tulajdonostárs címérõl a postai küldemény ismeretlen helyre költözött jelzéssel visszaérkezett. Mivel az eladó által meghatározott határidõben egyik tulajdonostárs sem tett olyan nyilatkozatot, hogy elõvásárlási jogával élni kíván, az eladó a harmadik személlyel megkötötte a szerzõdést, s a vevõ kérte a földhivataltól, hogy tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba jegyezzék be. Amikor azonban tulajdonjog bejegyzési kérelmét benyújtotta, annak a tulajdonostársnak a helyén, aki ismeretlen helyre költözött, egy új tulajdonos volt már bejegyezve, aki idõközben ajándékozás jogcímén megszerezte a kérdéses tulajdoni hányadot, s aki szeretett volna elõvásárlási jogot gyakorolni. A földhivatali, illetve bírósági eljárásokban a jogvita alapvetõen a körül forgott, hogy vajon eleget tett-e az elõvásárlási joggal kapcsolatos kötelezettségének az eladó, amikor a korábban bejegyzett tulajdonosnak küldött értesítést, illetve terhelte-e kötelezettség az újonnan bejegyzett tulajdonossal szemben. Egy másik ügyben a korlátolt felelõsségû társaság üzletrészének átruházása során értesítették a társaság tagjait az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségérõl. Mielõtt azonban lejárt volna a nyilatkozattételre nyitva álló határidõ, az egyik tag csere útján átruházta üzletrészét. Vitássá vált, hogy ebben a helyzetben ki gyakorolhatja az elõvásárlási jogot: az, aki az értesítés elküldésekor tag volt, vagy az, aki a joggyakorlás határidejének lejártakor tag? Megítélésem szerint az ilyen és hasonló helyzetek kiegyensúlyozott, valamennyi érdeket kielégítõen figyelembe vevõ megoldása az lehet, ha a) az eladótól azt kívánjuk meg, hogy azzal szemben teljesítse értesítési kötelezettségét, aki e kötelezettség teljesítésekor az elõvásárlási jogosultságot megalapozó jogi pozícióban van, b) ha azonban ezt követõen ebben a pozícióban alanyváltozás következik be, akkor az új jogosult a korábbi jogosultra irányadó feltételek és idõkeretek között saját nevében megteheti az elõvásárlási jogból eredõ nyilatkozatokat. Ad a) Az elsõ tétel talán nem szorul különösebb magyarázatra: a kötelezettõl nem várható el, hogy a jövõben esetleg bekövetkezõ jogváltozásokra figyelemmel legyen, még akkor sem, ha ennek a változásnak a folyamata már megindult. Addig, amíg az alanyváltozás nem bonyolódott le teljes egészében, addig a jogosultság megszerzésére törekvõ személyt nem lenne helyes az elõvásárlási jog szempontjából sem jogosultnak tekinteni. Ez az elvileg helyes álláspont azonban éppen az ingatlanátruházások esetén a gyakorlatban aggályos lehet mindaddig, amíg az ingatlannyilvántartás nem képes legalább megközelítõen idõszerûen tükrözni a valós tulajdoni helyzetet. A probléma érzékeltetésére képzeljük el azt a helyzetet, hogy a tulajdoni hányadát eladni készülõ tulajdonostárs a többi tulajdonostárs adatait ellenõrizve az ingatlan tulajdoni lapján azt találja, hogy egy másik tulajdoni hányad bejegyzett tulajdonosa több éve eladta a tulajdoni hányadát, de a vevõ tulajdonjoga még nem került bejegyzésre, mindössze elintézetlen széljegyként tartalmazza az ingatlan-nyilvántartás a vevõ tulajdonjog bejegyzési kérelmét. Kit szólítson fel ilyenkor elõvásárlási jog gyakorlására? A bejegyzett tulajdonost? Õ nyilván azt fogja mondani, hogy már rég eladta a hányadát, neki semmi köze már az ingatlanhoz annak ellenére sem, hogy a tulajdoni lap még mindig õt tünteti föl tulajdonosként. A széljegy szerinti kérelmezõt pedig elvileg még nem lehetne tulajdonosnak tekinteni, s ha nem tulajdonos, akkor elõvásárlási jog sem illeti meg. Igaz, hogy a Ptk (3) bekezdése szerint abban az esetben, ha az ingatlan vevõje a tulajdonjognak az ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzése elõtt birtokba lép, a birtokbalépés idõpontjától kezdve szedi a dolog hasznait, ám eleve kérdéses lehet, hogy ez a szabály nem csak a tulajdonjog fenntartásával való adásvételre vonatkozik-e, s még ha általános szabálynak fogjuk is fel, akkor is erõsen vitatható, hogy az elõvásárlási jog tekinthetõ-e a dolog hasznának. Az elõvásárlási jognak a még be nem jegyzett vevõ által történõ gyakorlása azért is veszélyes, mert elõfordulhat, hogy valamilyen oknál fogva az ingatlan-nyilvántartási bejegyzési kérelme nem lesz teljesíthetõ, vagyis a szerzõdés és a kérelem ellenére nem szerzi meg a tulajdonjogot, s akkor olyan helyzet állna elõ, hogy arra nem jogosult személy gyakorolt elõvásárlási jogot, ami viszont nehezen lenne orvosolható. Addig is, amíg a földhivatali ügyintézés lassúságából (és nem a jogi szabályozás belsõ sajátosságaiból) eredõ jogi problémákat az ügyintézési határidõ ésszerû mértékre való leszorításával meg nem oldják, megoldást jelenthetne az, ha amint azt korábban javasoltuk elismernénk az elõvásárlási jog átruházásának lehetõségét, de már az is segítene, ha azt a szabályt, ami szerint gazdálkodó szervezet kijelölheti azt a személyt, aki a gazdálkodó szervezetet megilletõ elõvásárlási jogot gyakorolhatja, 5 szélesebb alanyi körre terjesztenénk ki, s mindenkinek megadnánk ezt a lehetõséget. Ilyen esetben a vevõ tisztában lenne azzal, hogy egészen addig, amíg be nem jegyzik tulajdonjogát az ingatlan-nyilvántartásba, elõvásárlási jogot nem gyakorolhat, legfeljebb az eladótól várhatja, hogy kijelöli õt (mármint a vevõt) az elõvásárlási jog gyakorlására jogosultként. Ez a kijelölés akár már az adásvételi szerzõdésben is, általános jelleggel megtörténhetne, bár kétségtelen, hogy ez már szinte érzékelhetetlenné tenné az elõvásárlási jog átruházása és a jog gyakorlására más személy kijelölése közötti, amúgy is nehezen kimutatható különbséget. Mindebbõl a példaként idézett konkrét jogvitával kapcsolatban az következik, hogy aki az elõvásárlási joggal kapcsolatos értesítés hatályosulása idõpontjában bejegyzett tulajdonostársa az ingatlannak, azt megilleti az elõvásárlási jog függetlenül attól, hogy az eladó mikor tekinti meg az ingatlan-nyilvántartási adatokat, s akkor éppen kit mutat jogosultként a nyilvántartás. Megítélésem szerint az sem döntõ, hogy a harmadik személy ajánlatának megtételekor, illetve az eladónak a harmadik személy felé tett, elfogadási szándékot kifejezõ nyilatkozatának hatályossá válásakor ki van bejegyezve tulajdonostársként. Mivel a tulajdonost az elõvásárlási jogból eredõ kötelezettség nem a harmadik személlyel, hanem a tulajdonostárssal szemben terheli, e kötelezettség teljesítésekori állapotot kell figyelembe venni, s az akkori jogosulttal szemben kell teljesíteni az értesítési kötelezettséget. 15
16 Ad b) Olyan esetekben, amikor az elõvásárlási jog gyakorlása feltételeinek bekövetkezte után történik az elõvásárlási jog alapjául szolgáló jogviszonyban jogutódlás, akkor megítélésem szerint úgy kellene felfogni a helyzetet, hogy a jogutódra átruházott jogoknak az elõvásárlási jog gyakorlásának már megnyílt lehetõsége is részét képezi, s a tulajdonjoggal vagy a társasági tagsági joggal ez a lehetõség is átszáll az új jogosultra. Neki azonban nincs önálló, újonnan keletkezõ joga a kötelezettel szemben, hanem abban a stádiumban lép be az elõvásárlási jog gyakorlásának folyamatába, ahol az éppen tart. Ha tehát az elõvásárlási jog gyakorlására történt felhívás után történik az alanyváltozás, akkor az eladótól már nem várható el, hogy az új jogosulttal ismételten közölje az ajánlatot, hanem a korábbi jogosultnak kellene tájékoztatnia az új jogosultat, hogy milyen ajánlatot közöltek vele, s e tájékoztatás alapján nyilatkozhatna az új jogosult (már amennyiben valóban jogosulttá válik, azaz teljesedésbe megy a jogutódlás folyamata) arról, hogy kíván-e élni a rá átszállt elõvásárlási joggal. Ebben az esetben, ha a korábbi jogosult nem vagy nem pontosan tájékoztatta az új jogosultat az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségérõl, ez kizárólag az õ belsõ jogviszonyukban járhat joghatásokkal, de az elõvásárlási jog kötelezettjére nem hathat ki. Ebbe a koncepcióba, amely szerint az elõvásárlási jogot biztosító pozíció megszerzésével együtt az új jogosult megszerzi az elõvásárlási jog gyakorlásával kapcsolatos aktuális jogokat, beleférne az is, hogy ha az elõvásárlási jog korábban megsértésre került, akkor a sérelembõl eredõ igényeket is az új jogosult érvényesítheti. Ha például egy tulajdoni hányad átruházása után derül ki, hogy még a korábbi tulajdonos idejében megsértették a társtulajdonos elõvásárlási jogát, akkor értelmetlen lenne azt mondani, hogy az érvényesíthesse a jogsértésbõl eredõ igényeket, aki a jogsértés idején tulajdonos volt, hiszen az igényérvényesítés idõpontjában az õ elõvásárlási jogának érvényesítése már nem szolgálná az elõvásárlási jog funkcióját. Még inkább ez a helyzet egy korlátolt felelõsségû társaság esetén, ahol azt megengedni, hogy a társaságtól már megvált tag gyakorolja a korábban megsértett elõvásárlási jogból eredõ igényeit, a társaság belsõ viszonyait borítaná fel: a társaság tagjainak érdekét szolgáló intézmény révén a társaságon kívüli személy kerülhetne be a társaság tagjainak sorába. V. Az ajánlat közlése és annak joghatása Ha bekövetkeznek az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételei (II. és III. pont), akkor a Ptk (1) bekezdés szerint a tulajdonos köteles a harmadik személytõl kapott ajánlatot az elõvásárlásra jogosulttal (IV. pont) közölni. Vizsgáljuk meg, hogy mire kell kiterjednie e közlésnek, s milyen joghatás fûzõdik a közléshez. A bírósági gyakorlat sok éven át töretlen volt abban a kérdésben, hogy az ajánlat közlésének az ajánlat minden lényeges elemére ki kell terjednie. A PK. 9. számú állásfoglalás IX. pontja kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a vételi ajánlatot egész terjedelmében kell közölni az elõvásárlásra jogosult tulajdonostárssal. Mi a következménye annak, ha az eladó nem teljes terjedelmében közli a kapott ajánlatot? Megítélésem szerint a válasznak a szerint kell különböznie, hogy mit tartalmazott a közlés. Ha a tulajdonos nem közli az ajánlat jogszabályból következõ lényeges elemeit (vagyis azokat az elemeket, amelyekben a szerzõdõ feleknek minimálisan meg kell állapodniuk ahhoz, hogy szerzõdés jöjjön létre), akkor a közlés alkalmatlan lesz arra, hogy annak alapján elõvásárlási jogot lehessen gyakorolni, s ezért bekövetkezik az elõvásárlási jog sérelme, vagyis ugyanúgy kell értékelnünk a helyzetet, mint ha egyáltalán nem történt volna közlés. Azért gondolom, hogy az ajánlatnak a megkötendõ szerzõdés lényeges elemeire vonatkozó részeit mindenképpen közölni kell, mert az elõvásárlási jog úgy van modellezve, hogy e közlés alapján jöhet létre szerzõdés a tulajdonos és az elõvásárlási jog jogosultja között. Ebbõl következõen a közlésnek tartalmilag meg kell felelnie az ajánlattal szemben támasztott követelményeknek, egyébként hiába tenne elfogadó nyilatkozatot a jogosult, mégsem lehetne megállapítani konszenzus kialakulását, hiszen olyan elemekben nem lehet egyetértés a felek között, amirõl az egyik fél nem is tudott. Sajnos az itt vázolt töretlen bírói gyakorlatot kikezdte egy néhány éve közzétett eseti döntés, 6 amelyik arra az álláspontra helyezkedett, hogy az elõvásárlási jog gyakorlásához nem minden esetben szükséges az ajánlat teljes terjedelemben való közlése. A BH-ban közölt tényállás szerint egy korlátolt felelõsségû társaság tagja a társaság taggyûlésén bejelentette, hogy el kívánja adni üzletrészét, s felajánlotta azt a tagoknak és a társaságnak is megvételre. A tagok azonban ott helyben, a taggyûlésen úgy nyilatkoztak (s ezt a nyilatkozatot a jegyzõkönyvben is rögzítették), hogy nem kívánnak elõvásárlási jogukkal élni, s hozzájárulnak az üzletrész kívülálló részére történõ értékesítéséhez. A jogvita részben abban a kérdésben alakult ki, hogy a taggyûlés után harmadik személlyel megkötött szerzõdés nem ütközik-e a gazdasági társaságokról szóló törvénynek (a továbbiakban: Gt. 7 ) az elõvásárlási joggal kapcsolatos rendelkezéseibe. A Legfelsõbb Bíróság úgy foglalt állást, hogy a Gt. által megállapított elõvásárlási jog... nem azonos a Polgári Törvénykönyvben írott elõvásárlási joggal. Ebben az esetben ugyanis nem szükséges a vételi ajánlat elõzetes és részletes közlése a jogosultakkal. Ezt a következtetést a bíróság arra alapítja, hogy a Gt. a Ptk.-tól eltérõen nem írja elõ az ajánlat közlésének kötelezettségét, hanem arról rendelkezik, hogy ha az átruházási szándék közlésétõl számított törvényi határidõn belül a jogosult nem nyilatkozik, azt úgy kell tekinteni, hogy elõvásárlási jogával nem kíván élni. 8 Ebbõl a szabályból pedig azt a következtetést vonták le, hogy üzletrész átruházása esetén a tag eleget tesz a törvényben elõírt elõvásárlási jogból eredõ kötelezettségeinek, ha pusztán az átruházási szándékát jelzi, de nem szükséges a vételi ajánlat elõzetes és részletes közlése a jogosultakkal. Megítélésem szerint ez a jogi okfejtés hibás, és veszélyes lenne, ha a bírósági gyakorlat általában követni próbálná ezt a jogi iránymutatást, 9 mivel ez az elõvásárlási jog ellehetetlenüléséhez vezet. 10 A hatályos jogi szabályozás szerint ugyanis az elõvásárlási jog érvényesülésének az a mechanizmusa, hogy a jogosult eldöntheti, hogy a közölt ajánlatot magáévá teszi-e, s ha megfelelõ határidõn belül úgy nyilatkozik, hogy gyakorolja elõvásárlási jogát, akkor a szerzõdés közte és a tulajdonos között jön létre. Ahhoz azonban, hogy ezt a joghatást elérjük, feltétlenül szükséges az, hogy a szerzõdés tartalmát valamilyen módon meghatározzuk, hiszen szerzõdés csak a felek konszenzusán alapulhat, s a szerzõdés létrejöttéhez a lényeges vagy bármelyik fél által lényegesnek minõsített kérdésekben meg kell egyezni. Játsszunk el egy pillanatra azzal a gondolattal, hogy a hivatkozott bírósági döntésben kimondott elv következetes alkalmazása esetén hova is jutnánk. Ha elegendõ lenne az eladási szándék közlése, akkor a tulajdonos csak annyit közölne az elõvásárlási jog jogosultjával, hogy el kívánja adni a dolgát (üzletrészét), s ennek alapján nyilatkoznia kellene a jogosultnak, hogy akar-e elõvásárlási jogot gyakorolni. Ennek a nyilatkozatnak pedig a Ptk (2) bekezdése értelmében szerzõdéskeletkeztetõ hatásúnak kellene lennie. 11 Ha azonban a szándék közlése nem tartalmazza az ajánlat lényeges elemeit, akkor szerzõdés létrejötte szóba sem jöhet. Miféle szerzõdés létrejöttét állapíthatnánk meg ugyanis, ha az egyszerû (az ajánlat tartalmi elemeit nélkülözõ) szándékbejelentés után a jogosult úgy nyilatkozik, hogy él elõvásárlási jogával? Nyilvánvalóan semmilyen szerzõdés nem jön létre ilyen nyilatkozatok alapján, márpedig ilyen végeredmény mellett az elõvásárlási jog nem képes betölteni funkcióját. Úgy hiszem, hogy a kritizált döntés nincs figyelemmel arra a mindkét Gt.-ben lefektetett elvre, hogy speciális társasági jogi szabályozás híján a társasági jogi viszonyokban is általában a Ptk.-t kell háttérjogszabályként alkalmazni. 12 A Gt. nem tartal- 16
17 maz speciális rendelkezéseket az elõvásárlásis jog mibenlétét, érvényesülési mechanizmusát illetõen. Az elõvásárlási jog gyakorlására nyitva álló határidõt, illetve a határidõ elmulasztásának jogkövetkezményét rögzítõ szabályt szerintem nem lenne szabad az elõvásárlási jog alapkonstrukcióját érintõ speciális szabályként felfogni, különösen akkor nem, ha ennek eredményeként maga az elõvásárlási jog intézménye válik mûködésképtelenné. Ha az elõzõektõl eltérõen a tulajdonos közli a harmadik személytõl kapott ajánlat jogszabály szerint lényeges tartalmát az elõvásárlási jog jogosultjával, de ez a közlés nem öleli fel az ajánlat teljes tartalmát, akkor további két esetet lehet megkülönböztetni: azt, amikor az ajánlattevõ fél által lényegesnek minõsített feltétel marad ki a közlésbõl és azt, amikor csak nem lényeges elem közlését mellõzi. Ha lényegesnek minõsített elem marad ki a közlésbõl, akkor az az ellentmondás áll elõ, hogy az ajánlatot magáévá tevõ jogosult esetleg ezzel a nyilatkozatával olyan ajánlati elemet is magáévá tesz, amirõl pedig nem is volt tudomása. Ez nyilván nem elfogadható eredmény akkor, ha a nem közvetített feltétel a jogosultra hátrányos, ugyanakkor az sem lenne szerencsés, ha ilyenkor utóbb azt lehetne mondani, hogy az elhallgatott többletelemre tekintettel hiába tett elfogadó nyilatkozatot a jogosult, mégsem jött létre szerzõdés. Véleményem szerint a kiegyensúlyozott megoldás ilyenkor az lenne, ha az elfogadó nyilatkozat nyomán olyan tartalommal jönne létre a szerzõdés az eladó és a jogosult között, amilyen feltételeket a tulajdonos közölt, s legfeljebb a jogosultra nézve kedvezõbb feltételek válhatnának a szerzõdés részévé annak ellenére, hogy azokat a kötelezett nem közölte a jogosulttal. Példával illusztrálva az elmondottakat: ha a harmadik személy a vételár részletekben való megfizetésére tesz ajánlatot, de a tulajdonos csak a vételár összegét közli a jogosulttal, s elmulasztja tudatni, hogy a harmadik személynek részletfizetési kedvezményt adna, akkor helyes lenne megengedni azt, hogy a jogosult elfogadó nyilatkozata folytán létrejövõ szerzõdésben annak ellenére érvényesüljön a részletfizetés, hogy ez a jogosulttal közölt ajánlatban nem szerepel. Ha viszont a harmadik személy az ajánlatában a jogszabályban meghatározottnál magasabb mértékû késedelmi kamat fizetésére vállal kötelezettséget, de a tulajdonos ezt a feltételt nem közli az elõvásárlási jog jogosultjával, akkor a tulajdonos és a jogosult között létrejövõ szerzõdésbõl eredõen nem tarthat igényt az eladó a magasabb kamatra. Ha a tulajdonos által hiányosan közölt ajánlat alapján a jogosult nem él elõvásárlási jogával, utóbb e jogának megsértésére nyilván csak akkor hivatkozhat sikeresen, ha a nem közölt lényeges elemmel kiegészült ajánlatot elfogadja, ami nagy valószínûséggel akkor következik be, ha a szóban forgó feltétel rá nézve kedvezõbb, mint a közölt ajánlat szerinti feltételek. Megítélésem szerint a fenti elvek alkalmasak lehetnek annak az esetnek a kezelésére is, amikor nem lényeges elemek közlése marad el. Ilyenkor még inkább arra a következtetésre juthatunk, hogy a jogosult elfogadó nyilatkozata alapján a felek között létrejön szerzõdés, mégpedig olyan paraméterekkel, amelyek a közlés nyomán ismertek voltak a jogosult számára, s ha esetleg volt a harmadik személy ajánlatának olyan nem lényeges eleme, ami a jogosultra nézve kedvezõbb, mint a tulajdonos által közölt ajánlat, akkor annak az érvényesülését is lehetne igényelni. Mindezeknek az elveknek a gyakorlatba való átültetését rá lehetne bízni a bírósági gyakorlatra, de talán egyértelmûbb lenne a helyzet, ha a jogszabály tartalmazna erre irányuló szabályokat. A fentebb vázolt különbözõ esetcsoportokat és az azok megoldására tett javaslatokat akárcsak az elõvásárlási jog gyakorlásának feltételeivel kapcsolatban felmerült egyes kérdéseket jól lehetne rendszerezni és egységes megoldási elv alá rendelni akkor, ha a tulajdonos által az elõvásárlási jog jogosultja részére megteendõ nyilatkozatot nem egyszerû közlésként, hanem ajánlatként fognánk fel, s ekként is szabályozná a tételes jog. Ez a felfogás több problémára is megoldást kínálna, amelyeket az alábbiakban lehetne felsorolni. a) Megkerülne a szerzõdéskötés folyamatában jelenleg (legalább is formálisan) hiányzó láncszem. A mostani koncepció szerint ugyanis a szerzõdés úgy jön létre, hogy a harmadik személy tesz ajánlatot a tulajdonosnak, ezt az ajánlatot a tulajdonos közli a jogosulttal, majd a jogosult elfogadó nyilatkozatot tesz a tulajdonosnak, aki viszont nem tett ajánlatot a jogosultnak, csak közölte a harmadik személy ajánlatát. 13 A szerzõdés tehát nem azok között jön létre, akik ajánlatot és elfogadó nyilatkozatot tettek, hanem az ajánlattevõ helyére a tulajdonos lép, vagyis olyan helyzet alakul ki, mintha a tulajdonos tett volna ajánlatot a jogosultnak, akinek az elfogadó nyilatkozatával létre is jön a szerzõdés. Ezzel kapcsolatban az is egyértelmûvé válna, hogy ha a harmadik személy közli a jogosulttal a tulajdonos részére tett ajánlatot, annak nem lehet hatálya, annak elfogadásával nem jöhet létre szerzõdés a tulajdonos és az elõvásárlási jog jogosultja között. b) Egyértelmûvé válna, hogy a tulajdonosnak a harmadik személy által tett ajánlat tartalma szerinti eladási szándéka nyitja meg az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõségét. c) Elesnének azok a problémák, amelyek a harmadik személy által tett ajánlat esetleges hibáiból, hatályának megszûnésébõl, netán érvénytelenségébõl eredhetnek. A tulajdonos ajánlata ugyanis önálló nyilatkozatként értékelendõ, amelynek tartalmát ugyan meghatározza a harmadik személy ajánlata, de az ajánlattétel jogkövetkezményei függetlenek a korábbi ajánlattól. d) Megoldódna az a probléma, ami akkor merülhet föl, ha a tulajdonos nem a harmadik személy ajánlatának megfelelõen közli a szerzõdés feltételeit az elõvásárlási jog jogosultjával. VI. Összefoglalás és következtetések A fentiek alapján megállapíthatjuk, hogy egy olyan klasszikus jogintézmény is, mint amilyen az elõvásárlási jog, fejleszthetõ, pontosabb, differenciáltabb szabályozással hatékonyabbá tehetõ. A szabályozás továbbfejlesztésére vonatkozó javaslataimat az alábbiakban foglalom össze: 1. Megfontolásra ajánlanám az elsõ ajánlat jogának szabályozását, aminek lényege az lenne, hogy akit ilyen jog illet meg akár szerzõdés, akár esetleg jogszabály alapján, az igényelhetné, hogy annak a dolognak a tulajdonosa, amely dologra ez a jog vonatkozik, a dolog eladása esetén elõször neki tegyen eladási ajánlatot, s csak ha nem jön létre szerzõdés ezen ajánlat alapján, akkor tehessen a tulajdonos másoknak is ajánlatot. 2. A valósághoz közelebb állna, s a felek kölcsönös érdekeit is jobban szolgálná, ha a jogi szabályozás nem a szerzõdés létrejötte elõtti szakaszban kívánná érvényre juttatni az elõvásárlási jogot, hanem megengedné a szerzõdés megkötését, s a létrejött szerzõdés hatályát tenné függõvé az elõvásárlási jog jogosultjának nyilatkozatától. Ilyen szabályozás mellett jogszabályi alapot kapna az az egyébként helyes bírósági gyakorlat is, amely az elõvásárlási jog megsértésével kötött szerzõdést hatálytalannak tekinti. 3. Az elõvásárlási joggal terhelt dolog tulajdonosa által tett szerzõdési ajánlattal induló szerzõdéskötési folyamatba is be kellene illeszteni az elõvásárlási jog érvényesülését szolgáló mechanizmust. Valószínûleg azt kellene elõírni, hogy ha tulajdonos által tett ajánlat címzettje elfogadó nyilatkozatot tesz, akkor a tulajdonos a szerzõdés hatálybalépése elõtt köteles megtenni az elõvásárlási jog érvényesüléséhez szükséges nyilatkozatokat. 4. Érdemes lenne megfordítani az elõvásárlási jog átruházásával kapcsolatos szabályozást, vagyis általában megengedni az elõvásárlási jog átruházását, s a felekre, illetve az elõvásárlási jogot biztosító jogszabályokra bízni az átruházhatóság esetleges kizárását. Nyilvánvalóan olyan esetekben, amikor a jogszabály valamilyen más jogosulti pozícióhoz köti az elõvásárlási 17
18 jogot mint például a közös tulajdonon alapuló elõvásárlási jognál, indokolt lehet annak kimondása, hogy az elõvásárlási jog önmagában, az azt megalapozó jogosulti pozíció nélkül nem ruházható át. Alternatív megoldásként az is elképzelhetõ, hogy a jogszabály fenntartva az elõvásárlási jog átruházhatatlanságának általános tételét lehetõvé teszi azt, hogy a jogosult más személy jelöljön ki az elõvásárlási jog gyakorlására. Kivételes szabályozásra persze itt is meg kellene adni a lehetõséget, mert például a közös tulajdon körében az elõvásárlási jog éppen azt a célt szolgálja, hogy ennek révén lehetõség szerint csökkenjen a tulajdonostársak száma. Megfontolható azonban az a szempont is, hogy a közös tulajdon körében is érdekelt lehet az elõvásárlási jog gyakorlására képtelen tulajdonostárs abban, hogy az ajánlatot tevõ harmadik személy helyett egy általa kiválasztott és az elõvásárlási jog gyakorlására kijelölt személy kerüljön be a tulajdonközösségbe, akivel a közös tulajdon körében felmerülõ ügyeket zökkenõmentesen fogja tudni intézni. Ez a megoldás nem sértené az eladó tulajdonostárs érdekeit sem, hiszen õ megválik tulajdoni hányadától, következésképpen számára közömbös kell legyen, hogy ki kerül a helyébe. 5. Indokolt lenne, hogy a jogszabály az elõvásárlási jog feltételeinek bekövetkezte esetére ne egyszerû közlési kötelezettséget, hanem ajánlattételi kötelezettséget írjon elõ az eladó számára azzal, hogy az ajánlat tartalmának meg kell egyeznie a harmadik személytõl kapott ajánlattal. Rendezhetné a jogszabály azt a kérdést is, hogy mi a következménye annak, ha a kötelezett mégis a harmadik személytõl származó ajánlattól eltérõ ajánlatot tesz. Ennek során arra kellene figyelemmel lenni, hogy az eltérés a jogosult számára kedvezõ vagy hátrányos-e. A javasolt szabályozás lényege a következõ lehetne. Ha a tulajdonos az elõvásárlási joggal terhelt dolgot el akarja adni, köteles a harmadik személlyel kötött szerzõdés tartalmának megfelelõ eladási ajánlatot tenni az elõvásárlási jog jogosultjának. A tulajdonos és a harmadik személy közötti szerzõdés csak akkor lép hatályba, ha a jogosultnak tett ajánlatból eredõ ajánlati kötöttség anélkül szûnik meg, hogy a jogosult az ajánlatot elfogadta volna. Amennyiben a tulajdonos a harmadik személlyel kötött szerzõdés tartalmától eltérõ ajánlatot tesz a jogosultnak, a jogosult elfogadó nyilatkozata alapján létrejött szerzõdés részévé válnak a tulajdonos ajánlatában nem szereplõ, de a jogosultra nézve az ajánlatnál kedvezõbb szerzõdési feltételek is. Kisfaludi András JEGYZETEK 1 Erre a következtetésre jut az irodalom és a bírósági gyakorlat is. Ld. pl. Csanádi György in: Eörsi Gyula Gellért György (szerk.): A Polgári Törvénykönyv magyarázata, KJK, Budapest, I. kötet, oldal, Benedek Károly in: Gellért György (szerk.): A Polgári Törvénykönyv magyarázata, KJK, Budapest, I. kötet 734. oldal, BH 1979/ Ld. a PK 9. számú állásfoglalás VIII. pontját! 3 Egyértelmûen ezt az elvet fogalmazza meg a PK. 9. sz. állásfoglalás VIII. pontja, amely szerint ha az elõvásárlásra jogosult keresetében annak megállapítását kéri, hogy a sérelmére megkötött adásvételi szerzõdés vele szemben hatálytalan, tartozik egyúttal a vételi ajánlatot elfogadó nyilatkozatot is tenni. A bíróság e nyilatkozatnak a komolyságát, valamint a teljesítõkészségnek és -képességnek a valóságos voltát ellenõrzi. Ld. továbbá pl. a BH 2002/ számú döntést, amely kimondja, hogy a bíróságnak abban az estben is vizsgálnia kell az elõvásárlásra jogosult elfogadó nyilatkozatának komolyságát és megalapozottságát, ha a felek között nem vitás, hogy az eladó az elõvásárlási jogot megsértette. Az elfogadó nyilatkozat komolyságának körében pedig a döntés indokolása szerint azt kell vizsgálniuk a bíróságoknak, hogy az elõvásárlási jog jogosultja az ajánlat szerinti feltételek mellett képes-e a szerzõdés teljesítésére. A konkrét ügyben arra a következtetésre jutottak, hogy önmagában az, hogy rendelkezik a jogosult a vételárat meghaladó értékû ingatlanvagyonnal, még nem jelenti azt, hogy az ajánlat szerinti vételárat az ajánlat szerinti teljesítési határidõben ki is tudja fizetni. Ezért a teljesítési képesség hiányára tekintettel az elfogadó nyilatkozatot nem lehetett komolynak tekinteni. 4 A kulturális örökség védelmérõl szóló évi LXIV. törvény 87. -a kimondja például, hogy a kulturális örökséghez tartozó védetté nyilvánított javakra a Magyar Államot elõvásárlási jog illeti meg, amit a Kulturális Örökségvédelmi Hivatal gyakorolhat. Ebben az esetben tehát konkrét jogalany van megjelölve jogosultként, s ez a jogosultság csak a jogszabály változásával módosulhat. 5 Ptk (4) bek. 6 BH 1995/ A perben az évi VI. törvény rendelkezéseit alkalmazták (régi Gt.), de a vitatott témakörben az évi CXLIV. törvény (új Gt.) rendelkezései lényegében változatlanok maradtak, így a döntést a jogszabályváltozás nem teszi meghaladottá. 8 Régi Gt (3) bek., új Gt (3) bek. 19 Bár úgy tûnik, hogy a BH 2003/ szám alatt közzétett eseti döntés éppen ezen az elven alapul, s ismételten kifejti, hogy az üzletrész átruházása esetén fennálló elõvásárlási jog gyakorlásával kapcsolatos eljárás esetén az eladónak elegendõ csupán az átruházási szándékot bejelenteni, ugyanakkor az indokolásban az a kitétel is megtalálható, hogy Ilyen közlés esetén az adásvételi szerzõdés akkor jön létre, ha az elõvásárlásra jogosult az eladóhoz intézett nyilatkozatában az ajánlat tartalmát magáévá teszi. Ebbõl pedig az következne, hogy mégsem elegendõ az egyszerû szándékbejelentés, hanem ajánlatot kell tennie az eladónak. Ez ugyan még mindig nem elõvásárlási jog, hiszen ahhoz harmadik személytõl származó ajánlatra lenne szükség, nem pedig az eladótól magától származó eladási ajánlatra. 10 Elképzelhetõnek tartom, hogy a konkrét esetben helyes döntés volt az, hogy nem tette lehetõvé a bíróság a vevõnek a szerzõdéstõl való szabadulást az elõvásárlási jogból eredõ követelményekre hivatkozással, de ennek a döntésnek nem lehet olyan jogi indokolást adni, ami a szóban forgó jogintézmény lényegével ellentétes. Álláspontom szerint helyesebb lett volna az a gondolatmenet, amely abból indul ki, hogy az ajánlat közlése a tag kötelezettsége, s az elõvásárlásra jogosultaknak joguk van megismerni az ajánlatot teljes terjedelmében. A jogosultak azonban errõl a jogukról le is mondhatnak, s ha anélkül teszik meg az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozataikat, hogy az ezt megalapozó információkat beszereznék, akkor ennek kockázatát nyilván nekik kell viselni, s utóbb nem lehet arra hivatkozni, hogy nem közölték velük az ajánlat tartalmát. Persze, megint más a helyzet akkor, ha nincs is harmadik személytõl származó ajánlat, hiszen akkor ahogy ezt a tanulmány elején kifejtettem egyáltalán nem nyílik meg az elõvásárlási jog gyakorlásának lehetõsége. 11 Nem véletlen, hogy a bírósági gyakorlat az elõvásárlási joggal kapcsolatos nyilatkozatokra a szerzõdések alaki kellékeivel kapcsolatos elõírásokat is alkalmazza (ld. pl. a BH 1980/ számú jogesetet), hiszen e nyilatkozatoknak alkalmasaknak kell lenni szerzõdés létrehozatalára. 12 Régi Gt. 17., új Gt. 9. (2) bek. 13 A Ptk. kerüli azt, hogy a jogosult nyilatkozatát elfogadásnak nevezze (e helyett a közölt ajánlat tartalmának magáévá tételérõl szól), a gyakorlatban azonban ez a nyilatkozat mégis az elfogadás funkcióját tölti be, s a bírósági gyakorlat is ekként kezelik (ld. pl. a BH 1980/ , 1996/ , 2002/ sz. jogesetet). 18
19 Viták POLGÁRI JOGI KODIFIKÁCIÓ Konferencia a polgári jog kodifikációjának vitás kérdéseirõl Az ELTE ÁJK Polgári Jogi Tudományos Diákköre és a Német Magyar Jogászegyesület által szervezett, november 5 6-án a Jogi Kar Dísztermében megrendezett konferencián négy, a polgári jogi kodifikáció kapcsán különösen aktuális kérdésben ütköztették álláspontjaikat az egyes témák meghívott szakértõi. Bár az alapötlet az volt, hogy az egy-egy témában markánsan ellentétes állásponton lévõ elõadók vitájának biztosítson fórumot a konferencia, kiderült, hogy a vélemények sokszor nem is állnak olyan messze egymástól, inkább csak a nézõpontok, illetve az elõtérbe helyezett szempontok különböznek. A hallgatóság mindenesetre színvonalas, tanulságos, és nem egyszer szenvedélyes elméleti vitáknak lehetett szem- és fültanúja. A konferencia elsõ napján moderátorként FALUDI GÁBOR közvetített az elõadók között, a második napon KIRÁLY MIKLÓS feladata volt a vita kordában tartása. SOLT PÁL ZLINSZKY JÁNOS Objektív felelõsség a magyar polgári jogban? Az új Ptk. kifejezetten kimondaná a károkozás általános tilalmát: a törvény tiltja a károkozást, minden károkozás jogellenes, kivéve, ha törvény eltérõen rendelkezik. A polgári jogi kártérítési felelõsség több évtizedes és a bírói gyakorlatban is kikristályosodott tradicionális általános szabálya a deliktuális felelõsség területén jól bevált, kellõ egyensúlyban képes tartani a károsulti és a károkozói érdekeket, egyaránt szolgálja a reparációt és a kármegelõzést, a prevenciót. Ezért ezt a Koncepció fenntartani javasolja. 12. A szerzõdésen kívüli (deliktuális) kárfelelõsség a kimentés eltérõ feltételeire tekintettel az új Ptk.-ban elválik a szerzõdésszegésért fennálló (kontraktuális) kárfelelõsségtõl. A két kártérítési jogi terület alapvetõen egységes marad ugyanakkor a kártérítés módja és mértéke tekintetében: a kár megtérítésére vonatkozó szabályok az elõreláthatósági elv részben eltérõ körben történõ érvényesülését leszámítva az új Ptk.-ban is azonosak lesznek a szerzõdésszegéssel és szerzõdésen kívül okozott károk esetében. Ezért ebben a körben fenn lehet tartani az utalási technikát: a kártérítés módjára és mértékére vonatkozó szabályokat az új Ptk. is a deliktuális kárfelelõsség szabályai körében helyezné el, s ezekre utalna a törvény a kontraktuális kárfelelõsség normái között, ugyanúgy, mint a hatályos Ptk. 2 Az elsõ párbajt ZLINSZKY JÁNOS és SOLT PÁL vívta az új Ptk. deliktuális felelõsségi rendszerével kapcsolatban. Köztudott, hogy a szerzõdésen kívüli felelõsségi rendszer objektív alapokra helyezése a Legfelsõbb Bíróság Polgári Kollégiumának ellenállásán elbukott, így az új Ptk. Koncepciója 3 az eredeti elképzelésekkel ellentétben lényegében a jelenlegi rendszer fenntartását irányozza elõ. A ZLINSZKY JÁNOS által képviselt MARTON GÉZA kártérítési nézeteit 4 alapul vevõ objektivizálási szemlélet ütközött SOLT PÁL azon elképzelésével, amely az eddigi gyakorlatot fenntartani kívánja. ZLINSZKY JÁNOS elõadásában a polgári jogi felelõsség mibenléte felõl közelítette meg a problémát. Okfejtése a következõ: a polgári jogi felelõsség nem más, mint a törvény elõtti egyenlõség elvének következetes érvényre juttatása, hiszen a jog elõírásainak betartása mindenkitõl elvárható. A jogállamiság lényegének megcsúfolását jelentené, ha valakinek bizonyos mentességek alapján lehetõsége lenne figyelmen kívül hagyni azokat a jogszabályokat és normákat, amelyek betartása mindenki mástól elvárt. Azok az esetek, amikor a jogszerû magatartás nem várható el, azaz, amikor a jogszabályok elõírásai figyelmen kívül hagyhatók, a jog által rendezettek (jogos védelem, szükséghelyzet stb.), így kerülhetõ el ugyanis a jogellenesség. Az ilyen kivételek viszont nem értelmezhetõek kiterjesztõen. Ez a Marton-álláspont alapvetése, ehhez igazodik az általa felállított felelõsségi rendszer szerkezete is. Úgy gondolkodik, hogy az objektív, tárgyi jellege ellenére is sokkal szubjektívebb, mint a fennálló felelõsségi rendszer, hiszen a személyi enyhítések széles körét tartalmazza, míg az uralkodó vétkességfogalom objektivizálódott. ZLINSZKY JÁNOS beszélt még a jogellenesség és az elvárhatóság fogalmainak viszonyáról. A hatályos szabályozás szövege alapján a jogellenesség és az elvárhatóság mindenképpen elkülönül, hiszen ha nem így lenne, akkor a Ptk (1) és (2) bekezdései tautologikusak lennének. Az elvárhatóság (és így a felróhatóság) szükségképpen mást fejez ki, mint a jogellenesség. Javaslata szerint érdemes lenne megfontolni, hogy az új Ptk.-ban az elvárhatóság társadalmi elvárhatóságot is fejezzen ki, ami konkrét jogszabályba ütközés hiánya esetén is lehetõvé tenné a polgári jogi felelõsség megállapítását társadalmilag káros tevékenység kifejtése esetén. Ez a megoldás nem szûkítené a jogellenesség fogalmát, sõt, a társadalomellenesség irányába tolná el annak fogalmi körét, ezért inkább tágítaná azt. SOLT PÁL reakciójában idézte GROSSCHMID BÉNI mostanában sokat emlegetett mondását, miszerint a kártérítési felelõsség alapvetõen ma is a bíráskodás problémája, ezzel hangsúlyozva a bíróság nehéz feladatát a felmerülõ károk elbírálása kapcsán. Az elõadó röviden bemutatta és az elõtte szólóhoz hasonlóan méltatta MARTON GÉZA munkásságát, ugyanakkor hangot adott kételyeinek a Marton-féle kártérítési rendszerrel kapcsolatban. SOLT PÁL a deliktuális felelõsségi rendszert objektív alapokra helyezni kívánók által talán a leginkább vitatott kategóriával, a felróhatósággal kapcsolatban elmondta, hogy az kielégíti a dogmatikai igényeket, ráadásul a gyakorlatban jól használható intézmény, amelyet a bíróságok több mint négy évtizede zökkenõmentesen alkalmaznak. Erre abból is lehet következtetni, hogy a Legfelsõbb Bíróság nagyszámú vonatkozó elvi határozata közül csak néhány tartalmazza a felróhatóság kifejezést, annak értelmezése és tartalma csak ritkán okoz tehát fejtörést a bírói gyakorlatban. SOLT PÁL elmondta: a kárfelelõsségi szabályozásban a vétkesség, illetve a felróhatóság vélelme érvényesül, a kimentés pedig nem egyszerû. ZLINSZKY JÁNOS nem értett azzal egyet, hogy a felróhatóság vélelme érvényesül, szerinte ugyanis ez ellentmondana az ártatlanságot vélelmezõ alapvetõ jogelvnek. A felróhatóság kapcsán szóba került az orvosi felelõsség kérdése is. Gyakran elhangzik a vád, miszerint az orvosok elõszeretettel bújnak az adott helyzetben általában elvárhatóság védõbástyája mögé. Egy hozzászólásban elhangzott az a felvetés, hogy a bíróságoknak nem a kártérítési fõszabály szerint, hanem egy szigorúbb felelõsségi alakzat alapján kellene az orvosi mûhibákat elbírálniuk. SOLT PÁL erre válaszolva kifejtette, hogy a magyar bírói gyakorlat a Ptk. elvárhatósági formuláját a már hatályon kívül helyezett egészségügyi törvény 45. -a alapján az orvosi felelõsség körében úgy értelmezi, hogy az a lehetõ legnagyobb gondosság és körültekintés követelményét fogalmazza meg. Ennek alapján az adott helyzetben általában éppen az várható el az orvostól, hogy a szokásosnál is nagyobb gondossággal, szakszerûen, a szakmai szabályok és a beteg érdekeinek messzemenõ figyelembevételével járjon el. 19
20 SÁRKÖZY TAMÁS KISFALUDI ANDRÁS A jogi személyek általános szabályai és a gazdasági társaságok joga 5 1. A jogi személyekre vonatkozó szabályozás tekintetében alapvetõ változtatás indokolt: bõvíteni, tartalmasabbá kell tenni a valamennyi jogi személyre vonatkozó általános rendelkezéseket. A törvény mondja ki, hogy a jogi személy jogképessége kiterjed mindazon jogokra és kötelezettségekre, amelyek jellegüknél fogva nem csupán az emberhez fûzõdhetnek. A jogi személy tevékenységi körének (céljának) az alapító jogi aktusban történõ meghatározása az Európai Közösségek 1. számú társasági jogi irányelvével is összhangban a jogi személy jogképességének terjedelmét nem érinti. 5. A gazdasági társaságok szabályozási sajátosságai (közjogi és magánjogi normák vegyülése, kógencia a részvénytársaságoknál stb.) miatt a társasági jog és az új Ptk. viszonya a Gt. novelláris felülvizsgálata során határozható meg. 6 Mi lesz a gazdasági társaságok joganyagával? Milyen viszonyban áll a társasági jogi és a polgári jogi szabályozás? Helye vane a társasági jogi szabályoknak a Ptk. rendszerében? Ezek a kérdések voltak napirenden a konferencia soron következõ vitáján. A kérdések megválaszolását SÁRKÖZY TAMÁS, a társasági jog felülvizsgálatára létrehozott bizottság elnöke kezdte, aki rögtön világossá tette: a bizottság döntése alapján a társasági jog szabályai továbbra is külön törvényben maradnak. A Gt. rendszeres, 7 8 évenkénti felülvizsgálatának jól bevált rendjét nem szeretnék felborítani. A társasági jog tartózkodási helye véleménye szerint egyébként pusztán jogtechnikai kérdés. A Gt. és a Ptk. viszonyával kapcsolatos legfontosabb elvi probléma az, hogy a Gt. jelentõs arányban nem polgári jogi szabályokat is tartalmaz, illetve, hogy a Gt. joganyaga sokkal gyakrabban változik a Ptk. szabályaihoz képest. Az elõadó utalt arra, hogy annak ellenére, hogy a Gt. egyelõre külön törvény marad, annak számos megoldását, szabályát az új Ptk. átveszi majd, így bizonyos mértékben párhuzamos szabályozás alakul ki a két törvényben. SÁRKÖZY TAMÁS szerint a jogi személy általános kategóriájának megragadása az igazi elvi jelentõségû kérdés. A jogi személy fogalma a magánjogban mindig is problematikus volt; ahogy arra JHERING is rámutatott: a rómaiak mindent kitaláltak, ami az árukereskedelemmel kapcsolatos, de a szervezetekkel nem foglalkoztak. A szervezetek jogának megragadása ma még inkább nehézséget okoz, hiszen eljutottunk a szervezetrendszerek korába, a szervezetek nagy része ugyanis konszernfüggõ, így a jogi személy kategóriája is szükségképpen cizelláltabb lett, és új problémaként megjelentek a vállalatcsoportok, óriásegyesületek perszonifikációs nehézségei. (Más jogterületek, így a pénzügyi és a számviteli jog a konszolidált mérleg fogalmának segítségével már szabályozza e jogalanyok számviteli kötelezettségét a vonatkozó európai közösségi irányelvek alapján.) Ezen integrált jogi személyek mellett további problémát jelent a szervezeti egységek jogi személyiségének, az ún. belsõ vagy származtatott jogi személyiség kérdése. Egyes nézetek szerint ez nem elfogadható, a gyakorlatban azonban nyilvánvaló igény mutatkozik erre. Elõadása második részében SÁRKÖZY TAMÁS hangsúlyozta, hogy a jogi személy kategóriája relativizálódik, hiszen egyre több az akár csak ideiglenes, létszakaszokban bújkáló relatív jogképességgel rendelkezõ formáció. Ezek közül az elõtársaságról, a hibás társaságról (amelyet az érvénytelen bejegyzés miatt a jövõre nézve szüntetnek meg), és a megszûnõben (felszámolás alatt) lévõ társaságról tett említést. Az elõtársasággal kapcsolatban elmondta, hogy a bírói gyakorlat ösztönösen szûkíti az elõtársasági létszakaszban a társaság lehetõségeit, így például nem engedi meg, hogy az elõtársaság másik társaság alapításában részt vegyen. Hozzátette: az elõtársaság intézményének csak a személyegyesüléseknél van jelentõsége. Végül kitért a polgári jogi jogi személyiség és a közjogi jogi személyiség különbségére. Hangsúlyozta, hogy a polgári jogi jogviszonyokban a közjogi jogi személyiség fogalma használhatatlan, a polgári jog szempontjából az lényeges, hogy a polgári jogi jogi személyiség meglegyen. Más kérdés, hogy közjogi jogi személy nem létezik polgári jogi jogalanyiság nélkül. Zárásként kategorikusan kijelentette: szükség van valódi magánalapítványokra (és ennek megfelelõ alapítványi szabályozásra az új Ptk.-ban), a közalapítványokra viszont nincs. A közhasznú társaság szerinte abszurdum, amelynek a segítségével az állam a társasági jogba menekülve (Flucht ins Zivilrecht) ki akar bújni a kötelezettségeinek teljesítése és így a felelõsség alól. KISFALUDI ANDRÁS elõadásában arra kereste a választ, hogy miért lehet mégis helye a Ptk.-ban a társasági jogi szabályoknak, különösen akkor, amikor a Ptk. átfogó reformja zajlik. A kérdést két szinten vizsgálta: egyrészt tisztázni kell, hogy át kell-e egyáltalán a társasági jogot a Ptk.-ba helyezni, másrészt, hogy megoldható-e ez. Az elsõ kérdésfeltevéssel kapcsolatban a következõket mondta el. A társasági jog fejlõdése tulajdonképpen a társaságok államtalanodásának története. A modern részvénytársaságok elõdei, a holland és az angol Kelet-Indiai Társaság még állami akaratból, állami feladatokra szervezett, állam által juttatott privilégiumokkal rendelkezõ szervezetek voltak. Mára az állam már csak a külsõ szabályozó funkciót látja el. Jogosan kérdezhetjük azonban, hogy a társasági jog a polgári jog területére tartozó intézmény-e. Kétség sem férhet hozzá, hogy a társasági jog vonatkozásában sok közjogi szabály létezik (ilyenek a társaságok törvényességi felügyeletére, vagy a cégeljárásra vonatkozó szabályok). KISFALUDI ANDRÁS szerint a kérdés ott dõl el, hogy hogyan fogjuk fel a társasági jogot. Amennyiben minden vonatkozó szabályt (így például az adójogi szabályokat is) a társasági jog részének tekintjük, akkor nyilván nehéz lenne a társasági jogot egyértelmûen a polgári jogba tartozónak tekinteni. Ugyanakkor a társasági anyagi jog ma is jól elkülönül a jogrendszerben (például a törvényességi felügyeletet külön jogszabály rendezi), és maga a Gt. jól összeegyeztethetõ a Ptk.-val, így a társasági jogi viszonyok rendezése alapvetõen megoldható a polgári jog eszközeivel. Létezik olyan elméleti megközelítés, amely szerint a társaságok szerzõdéses viszonyok halmazaként léteznek (egyértelmûsítve a polgári jogi jelleget), és bár ezek a szerzõdéses viszonyok nem mindig a klasszikus polgári jogi értelemben vett szerzõdések, de jelzik, hogy a Gt. nem pusztán intézményi jog. Ezt követõen KISFALUDI ANDRÁS a társasági jog Ptk.-ba történõ áthelyezésének technikai jellegû kérdéseirõl szólt. A méret szerinte nem lehet döntõ szempont, azaz: nem zárható ki a társasági jog Ptk.-ba való átültetése azon az alapon, hogy a társasági jog szabályanyaga a Ptk. többi szabálycsoportjához képest aránytalanul nagy lenne, hiszen minden viszonyrendszert olyan részletességgel kell szabályozni, amilyet az igényel. A Gt. és a Ptk. eltérõ absztrakciós szintje sem alapos kifogás, hiszen a Ptk.- ban már így is sokféle absztrakciós szintû szabály létezik. A Gt. kiforratlanságával, illetve gyakori módosításával kapcsolatban elmondta, hogy ez sem olyan érv, ami megakadályozhatná a Ptk.- beli elhelyezést. SÁRKÖZY TAMÁS viszontválaszában megismételte, hogy a Gt. integrálása tényleg megoldható, de a Gt. az általános rendelkezések között maga is kimondja, hogy a Ptk. a mögöttes szabálya, a kapcsolat tehát integrálás nélkül is egyértelmû. A hátralévõ idõt a vitázó felek a kógencia és a diszpozitivitás problémájának szentelték. SÁRKÖZY TAMÁS elmondta, hogy a Gt. szabályainak nagy része jelenleg kógens, de a jövõben elképzelhetõ, hogy a közkereseti és a betéti társaság, valamint esetleg részben a korlátolt felelõsségû társaság a Gt. módosítás során diszpozitív szabályozást kap. A Gt. hangsúlyos részét képezõ részvénytársasági szabályozásnál azonban a diszpozitivitásra való áttérés elképzelhetetlen. KISFALUDI ANDRÁS szerint a szabályozás diszpozitív, illetve kógens volta nem függhet a szervezeti formától. Inkább azt kell vizsgálni, hogy mikor szükséges olyan eszközzel beavatkozni a társasági viszonyokba, amikor bizonyos érdekek miatt nem meg- 20

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság Bíróság