text:
A KINCS AMI NINCS. 3. Hulladékpolitika az Európai Unióban. (készült: az EEB anyagai alapján, fordította Gadó György Pál) - PDF
Download "A KINCS AMI NINCS. 3. Hulladékpolitika az Európai Unióban. (készült: az EEB anyagai alapján, fordította Gadó György Pál)"
1 AZ A KINCS AMI NINCS 3. Hulladékpolitika az Európai Unióban (készült: az EEB anyagai alapján, fordította Gadó György Pál)
2 3.1 Tények a hulladékokról Az Európai Unióban képződő hulladékok mennyiségéről nagyon nehéz pontos adatokhoz jutni végén az Európai Közösség Statisztikai Hivatala (Eurostat) honlapján azt közölte, hogy az EU 25 tagállamában a gazdasági szereplők és a háztartások évente mintegy 1,9 milliárd tonna hulladékot termelnek. Ám, ha közelebbről szemügyre vesszük ezeket a statisztikákat, láthatjuk, hogy hiányosságok, ellentmondások és érthetetlen számok találhatók bennük. Az Eurostat egy 2003 as dolgozatában ugyanis azt állította, hogy a 25 tagállamban évente körülbelül 2,8 milliárd tonna hulladék keletkezik 1. Ez majdnem 50 százalékkal több, mint a honlapjukon megadott összeg. Eddig még nem készült következetes, közös adatbázis, aminek az egyik oka az lehet, hogy az egyes tagállamokban a hulladékok osztályozása is jelentősen eltér egymástól. Csak reménykedni lehet abban, hogy a 2002 ben elfogadott Hulladékstatisztikai szabályozás 2 jóvoltából 2006 ra megbízható adathalmazaink lesznek a hulladékkeletkezésről. A hulladékképződésről szóló, országos szintű adatok sok helyen rendelkezésre állnak, de van, ahol nehéz összegyűjteni őket, illetve több esetben nehezen vethetők össze más tagállamok adataival. A hulladékok mennyisége az Európai Unióban gyakorlatilag mindenhol növekszik. Az OECD (Gazdasági Együttműködés és Fejlesztés Szervezete) számításai szerint az Unióban a hulladék mennyisége 2020 ra 1995 höz képest 45% kal növekedni fog. A hulladékok legnagyobb részét hulladékégetőkben égetik el vagy hulladéklerakókon halmozzák fel 3. A jelenlegi tendencia az, hogy a hulladéklerakók helyett az energiahasznosítással járó hulladékégetést részesítik előnyben. Azonban a hulladéklerakás és az égetés egyaránt környezeti problémákat okoz. Ezek a technológiák nem jelentenek megoldást a földhasználat problémájára, a veszélyes anyagok kibocsátásából eredő légszennyezésre és a vízszennyezésre. Az Európai Környezetvédelmi Ügynökség 2004 ben a következőt állította 4 : A hulladéktermelés jelenlegi folyamata és az erőforrások felélésének intenzitása fenntarthatatlan folyamatok. Ahogy nő a hulladékok mennyisége illetve a lehetséges környezeti hatásaikkal kapcsolatos aggályok száma, úgy csökkennek a hulladékártalmatlanítás lehetőségei. Az újabb égetők helyéről sok országban 1 Európai Bizottság (Eurostat). Az Európában termelt és kezelt hulladékok. Adatok: (2003) Luxembourg. 2 A Tanács 2150/2002 Rendelete a hulladékstatisztikáról (2002) OJ L 332 p.1. 3 EU Bizottság, Válasz az E 1242/03 számú írásbeli kérdésre, (2004) OJ C 33 E, p.100): 2003 as becslés szerint az EU 15 tagállamában a háztartási hulladéknak átlagosan 60 % át hulladéklerakókon helyezték el (Ausztria 43%, Belgium 32%, Dánia 15%, Egyesült Királyság 83%, Finnország 57%, Franciaország 47%, Görögország 93%, Hollandia 15%, Írország 92%, Luxemburg 37%, Németország 46%, Olaszország 94%, Portugália 88%, Spanyolország 83%, Svédország 38%,). Más hulladékfajtákra nem álltak rendelkezésre megfelelő adatok. 4 European Environment Agency, EEA Signals (2004) Copenhagen, p.6 50
3 rendkívül ellentmondásos döntések születtek. Ezzel párhuzamosan az új hulladéklerakók létesítését is gyakran több tényező korlátozza, így például a helyhiány vagy a talaj és talajvízszennyezéstől ill. ezek esetleges egészséget károsító hatásaitól való félelem. A hulladékkérdés megoldására irányuló szakmapolitikai eszközök sem megfelelőek. Ezeket egyrészt olyan megoldásokkal kellene kiegészíteni, amelyek az ésszerűbb erőforrás felhasználás felé terelik a termelési és fogyasztási mintákat, másrészt teret kellene adni az új elgondolásoknak is. 3.2 Az EU hulladékpolitikájának jogi és szakmapolitikai háttere Az EU környezetvédelmi politikájának és jogrendjének átfogó vázlata a következő: EU hulladékgazdálkodási politikája és jogrendje EU alapító szerződés Az EU Egyezmény és cikkelye Közösségi hulladékstratégia COM (96) szint Horizontális jogalkotás Irányelv a hulladékokról 75/442(91/156) Irányelv a veszélyes hulladékokról 91/ szint A hulladékok kezelése Irányelv a hulladékégetésről 2000/76 Irányelv a veszélyes hulladékokról 1999/31 3. szint Speciális hulladékfajták Használt olajok 75/439 Autók 2000/53 Szenyvíziszap 86/278 Elemek 91/157 Elektronikus hulladék 2002/96 Rendelet a hulladékszállításról 93/259 Irányelv a kikötői hulladékfogadásról Csomagoló anyagok 94/ /59 Állati hulladék 1774/2002 PCB k 95/59 51
4 A vázlat három törvénykezési szintje kölcsönös kapcsolatban van a többivel, abban az értelemben, hogy amint a harmadik szinten lévő speciális hulladékfajták veszélyes hulladékoknak minősülnek, akkor az első szinten lévő, veszélyes hulladékokról szóló irányelv lép érvénybe, illetve ha elemeket raknak le, akkor a 2. szint megfelelő irányelvét kell vizsgálni, stb Az EU alapító szerződése A hulladékokra vonatkozó európai jogrend általában az Európai Tanács alapító szerződésének (a továbbiakban Szerződés) 175 (1) cikkelyén alapszik. Ez azt jelenti, hogy a hulladékról szóló jogszabályokat a Tanács és az Európai Parlament együttesen, többségi döntés úgynevezett együtt döntés alapján fogadja el 5. A Szerződés 176. cikkelye értelmében a tagállamok megtarthatnak vagy bevezethetnek olyan nemzeti rendelkezéseket, amelyek szigorúbbak az európai szinten elfogadottaknál. A hulladékok azonban szállítható anyagok, emiatt néhány vonatkozásban termékekhez kötődnek. Ebből az következik, hogy például a csomagolásról és csomagolóanyagokról vagy az elemekről szóló jogszabályok a Szerződés 95. cikkelyének termékekhez kapcsolódó rendelkezésén alapulnak. Ezek az intézkedések tehát nem akadályozhatják a Szerződésnek az áruk szabad áramlásáról szóló rendelkezéseit ( cikkely). A Szerződés környezetvédelemről és az áruk/hulladékok szabad áramlásáról szóló rendelkezései egyébként a részletek szintjén rendkívül ellentmondásosak, ezekben a kérdésekben végül gyakran az Európai Bíróság dönt. Az Európai Bíróság úgy határozott, hogy a hulladékok általában a Szerződés 28. cikkelyének hatálya alá tartoznak 6. Ez azt jelenti, hogy azokat a területeket, amelyekre az EU hulladékokra vonatkozó jogszabályai nem terjednek ki, a Szerződésnek az áruk szabad áramlását biztosító pontja alapján kell értékelni. Ezért aztán a környezetvédelemnek határozottan az az érdeke, hogy a Szerződés környezetvédelmi jogszabályai működőképessé váljanak és a hulladékgazdálkodási politika a környezetvédelem magas szintjére kerüljön, hogy ezáltal megvédhesse, megőrizhesse és fejleszthesse a környezet minőségét. 5 A Tanácsban a minősített többséghez a szavazatok 72,72 % a szükséges, vagyis 321 ből 232, ami legalább 13 tagállamot jelent. Ha egy tagállam úgy kívánja, akkor a Határozat átvételéhez azt is igazolni kell, hogy a többség az EU népességének 62 % át képviseli; lásd az ET alapító szerződés 205. cikkelyét és a 10 új tagállam csatlakozásáról szóló 2003 as szerződés 12. cikkelyét. 6 Európai Bíróság C 2/90 es jogvita a Bizottság és Belgium között, (1992) ECR I 443, 28.paragrafus: "úgy kell döntenünk, hogy a hulladékot, akár újrahasznosítható, akár nem, terméknek kell tekintenünk, amelynek mozgását az EGK 30. cikkelyének (jelenleg az ET alapító szerződés 28. cikkelye) értelmében tilos feltartóztatni. 52
5 A gyakorlatban azok a környezetvédelmi célok és alapelvek (magas szintű környezetvédelem, megelőzés, a környezeti károknak a forrásnál történő elhárítása, a szennyező fizet elv), amelyek az Európai Közösség alapító szerződésének 174. cikkelyében megfogalmazódnak, nem játszanak jelentős jogi szerepet az EU hulladékokkal kapcsolatos jogi szabályozásában. Az, hogy az EU és a különféle tagállamok ezeket az elveket mennyire veszik figyelembe, inkább a politikai szándékuktól és a hulladékgazdálkodással kapcsolatos irányultságuktól függ, mint a 174. cikkely tartalmától. Az EU hulladékgazdálkodási stratégiáját a Bizottság először egy közlemény formájában 1989 ben fogadta el, majd 1996 ban felülvizsgálta 7. Mindkét közleményt a Tanács és az Európai Parlament határozatai követték. Az EU közleményei és határozatai jogi értelemben nem kötelezőek 8, de politikai jelentőséggel bírnak. A későbbiek közül az EU környezetvédelmi akciótervei tartalmaznak olyan elemeket, amelyek az EU hulladékgazdálkodási politikájának szemléletét tükrözik. Különösen igaz ez a legújabb, 6. akciótervre 9, és arra az előkészítő dokumentumra, amely tematikus stratégiákat javasol az erőforrások kezeléséhez és a hulladékok újrahasznosításához. 10. Ám mindezek ellenére egyértelmű, hogy ezek a különféle időpontokban kidolgozott tanulmányok és közlemények az EU intézményei számára megengedik, hogy bármikor eltérjenek a megfogalmazott irányvonaltól, és másképp cselekedjenek. A hulladékgazdálkodás néhány alapelvét EU irányelvek és rendeletek is rögzítik. Bár ezek jogi rendelkezések, kötelező érvényük a jogszabály típusától és az egyes rendelkezések megfogalmazásától függ, jelentésüket sok esetben az Európai Bíróság értelmezése adja meg. A különféle alapelvek rendszerint csak speciális irányelvekre és szabályozásokra vonatkoznak, általában nincs horizontális, átfogó jellegük. Összefoglalva: a különféle jogi és politikai szövegek az Európai Unión belüli hulladékgazdálkodás céljairól, alapelveiről és prioritásairól időnként zavaros képet festenek 11. A különféle rendelkezéseket éppúgy fel lehet használni az egyik, mint a 7 Bizottság. A Közösség hulladékgazdálkodási stratégiája, SEC (89) 934, szeptember 18.; A Közösség hulladékgazdálkodási stratégiájának felülvizsgálata, COM(96) 399, július Lásd a Szerződés 249. cikkelyét, amely felsorolja az EU jogilag kötelező eszközeit, ebben a közleményeket nem említi meg. 9 Az 1600/2002 Határozat rögzíti a Közösség 6. környezetvédelmi akciótervét, (2002)OJ L 242 p Bizottság, Közlemény: A hulladékmegelőzés és hasznosítás tematikus stratégiája felé, COM (2003) 301, május 27.; közlemény: A természeti erőforrások fenntartható hasznosításának tematikus stratégiája felé, COM(2003) október Jó példa lehet erre az újrahasználat fogalma: A 75/442 Irányelv 3. cikkelyében, (1975) OJ L 194, p.39; amelyet a 91/156 irányelv (1991) módosított, OJ L 78 p.32, az újrahasználatot úgy határozzák meg, mint a hulladék hasznosításának egyik módját. Ezzel szemben a 94/62/EK (1994) irányelv a csomagolásról és a csomagolási hulladékról 3(5) cikkelye, OJ L 365 p.10, azt mondja, hogy csak az a csomagolóanyag válik hulladékká, amelyet már nem használnak újra. 53
6 másik prioritás támogatására, és ez általában meg is történik. Az elmúlt 30 év uniós környezetvédelmi politikája és jogalkotása tehát csak korlátozottan nevezhető következetesnek Az EU hulladékokra vonatkozó jogszabályai Az EU hulladékokra vonatkozó jogrendje 1975 óta folyamatosan alakul ki, jelenleg három fejezetre osztható: 1. A főbb irányelvek 2. A hulladékok kezelésére vonatkozó szabályozás 3. Speciális hulladékfajtákról szóló szabályozás Ez a szabályozás ma már mintegy 450 millió embert érint, így aztán gyakran csak általános keretet ad és értelmezést igényel. Rendes körülmények között megfelelő jogi alapot nyújt a cselekvéshez, feltéve, hogy megvan a politikai szándék egy aktív hulladékgazdálkodási politika megvalósítására. Ám ennek ellenkezője is igaz: ahol az említett politikai szándék hiányzik, a jogalkotás keretjellege sok esetben lehetővé teszi, hogy figyelmen kívül hagyják az EU ide vonatkozó rendelkezéseit A hulladékokra vonatkozó keretirányelvek /442 Irányelv a hulladékokról Ezt az Irányelvet 1975 ben fogadták el 12, és 1991 ben a 91/156 os Irányelv írta felül. Ez megadja a hulladék Európai Unióra érvényes definícióját, és közli az európai hulladéklistát, amely a hulladékok és veszélyes hulladékok különféle kategóriáit sorolja föl. Bevezeti a hulladékgazdálkodás prioritási sorrendjé nek nevezett fogalmat, amely szerint a hulladékgazdálkodásnak elsősorban a hulladékképződés megelőzésére kell irányulnia. Ha ez nem lehetséges, akkor a hulladékok újrahasznosítására és az energiahasznosítással járó égetésre kell törekedni. A sor végén áll a lerakás és az energiahasznosítás nélküli hulladékégetés. Megjegyzendő, hogy ez a hierarchia a hulladékkérdés kezelésének politikai irányát szabta meg, jogi szempontból azonban sajnos nem kötelező. Ezen kívül az Irányelv a hulladékkezelési és ártalmatlanítási tevékenységeket engedélyhez köti, ezek alapfeltételeit meghatározza. A hulladékkezelési és ártalmatlanítási intézkedéseknek biztosítaniuk kell, hogy az emberi egészség és a 12 75/442/EGK Irányelv a hulladékokról (lásd a 11. lábjegyzetet) 54
7 környezet nem kerülnek veszélybe. A tagállamoknak hulladékgazdálkodási terveket kell kidolgozniuk és minden három évben jelenteniük kell, hogy hol tartanak az Irányelv alkalmazásában. Az Irányelv a hulladékártalmatlanításra bevezeti a közelség elvét, előírja a szennyező fizet elv alkalmazását. Alakít egy bizottságot, amelynek feladata, hogy az Irányelvek rendelkezéseit a tudományos és műszaki haladásnak megfelelően módosítsa. Ez a Bizottság egyre inkább az EU hulladékgazdálkodási politikájának irányító testületeként működik. (Ez részben annak a következménye, hogy az Európai Közösségek Bizottsága által 1976 ban felállított 13 Hulladékgazdálkodási Bizottságnak soha nem sikerült EU szintű politikai szerepet betöltenie.) Az Irányelv de facto nem vonatkozik a radioaktív hulladékokra, a mezőgazdasági hulladékokra és a bányászati hulladékokra 14. A bányászati hulladékok esetében az EU jelenleg tárgyal egy Irányelvre vonatkozó javaslatot 15. Az Irányelv lényege a 4. cikkely, amely a hulladékkezelés azon általános kötelezettségeit határozza meg 16, amelyek alapján a helyi, regionális és országos hatóságok tevékenységét megszabják /689 Irányelv a veszélyes hulladékokról Az 1991 ben elfogadott Irányelv 17 szerint veszélyes hulladékok azok, amelyek az EU veszélyes hulladék listáján szerepelnek. A 75/442 Irányelv általános követelményeit például az engedélyekre és a kezelési tervekre vonatkozókat a veszélyes hulladékok esetében megerősíti. 13 A Bizottság 76/431 számú Határozata a Hulladékgazdálkodási Bizottság felállításáról (1976) OJ L 115 p A 75/442 Irányelv (11. lábjegyzet), 2(1) cikkelye: "A következő hulladékokat a jelen irányelv hatálya alól kivonjuk: (a) a légkörbe kibocsátott gáz halmazállapotú anyagok; (b) más törvények hatálya alá vont anyagok; (i) radioaktív hulladékok; (ii) ásványi kincsek kutatása, kitermelése, kezelése és tárolása valamint kőbányák művelése során keletkező hulladékok (iii) állati tetemek, továbbá a következő mezőgazdasági hulladékok: ürülék és a mezőgazdaságban felhasználásra kerülő egyéb veszélytelen anyagok; (iv) szennyvizek, kivéve a folyékony halmazállapotú hulladékokat; (v) szétszerelt robbanóanyagok". A rendeletet az Európai Biróság tárgyalta. Lásd C 114/01 eset, Avesta Polarit, szeptember 11 ei ítélet. 15 Bizottság, javaslat a kitermelő iparágak (bányászat) során keletkező hulladékok kezelésével foglalkozó irányelv létrehozására, COM(2003) 319 of június A 75/442 Irányelv (11. lábjegyzet), 4. cikkelye: "A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a hulladékot anélkül hasznosítsák vagy ártalmatlanítsák, hogy az emberi egészséget veszélyeztetnék, vagy olyan folyamatokat és módszereket alkalmaznának, amelyek a környezetet károsíthatnák, nevezetesen: kockázatot jelentenének a vízre, a levegőre, a talajra, a növényekre és az állatokra; kellemetlenséget okoznának a zajokkal vagy szagokkal; hátrányosan érintenék a vidéket vagy a különös érdeklődésre számot tartó helyeket. A tagállamok annak érdekében is megteszik a szükséges intézkedéseket, hogy megakadályozzák a hulladékok elhagyását, kiöntését vagy ellenőrizetlen lerakását /689 Irányelv a veszélyes hulladékokról (1991) OJ L 377 p
8 /93 Rendelet a hulladékszállításról 18 A Rendelet, amely részben nemzetközi szabályozásokhoz kapcsolódik (Bázeli Egyezmény a veszélyes hulladékok országhatárokat átlépő szállításáról) a hulladékoknak az EU tagországokon belüli szállításával, továbbá az EU t érintő exportjával és importjával foglalkozik. A hulladékokat nem veszélyes (zöld), veszélyes (sárga) és nagyon veszélyes (piros) kategóriákba sorolja, és meghatározza, hogy egy tagország mikor utasíthat vissza egy másik tagországból tervezett hulladékszállítást. Az OECD n kívüli országokba a veszélyes hulladékok szállítása tilos. A rendelet jelentős felülvizsgálatát jelenleg tárgyalják 19. A nukleáris hulladékok kérdésével külön irányelv foglalkozik A hulladékok kezelése Az EU joganyaga részletesen rendelkezik a hulladéklerakókról 21 és hulladékégetőkről 22, de nem foglalkozik például a komposztálással és újrahasznosítással történő hulladékkezeléssel, és nincsen szabályozás a berendezések felszámolására sem. A hulladékkezelésre egyéb általános rendelkezések is vonatkoznak, mint például a 85/337 Irányelv az új hulladékkezelő létesítmények építéséhez szükséges környezeti hatástanulmányokról 23, a 96/82 Irányelv a balesetek megelőzéséről 24 vagy a 96/61 Irányelv a környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről A 2000/76 Irányelv a hulladékégetéséről (beleértve a kombinált égetést is) Ez a 2000 ben elfogadott Irányelv a kommunális hulladékégetőkről és veszélyes hulladékégetőkről szóló korábbi irányelvek helyébe lépett (néhány átmeneti 18 A Tanács 259/93 Rendelete az Európai Közösségen belüli, az oda irányuló és az onnan kifelé történő hulladékszállítás felügyeletéről és ellenőrzéséről (1993) OJ L 30 p Bizottsági javaslat a hulladékok szállításának szabályozására, COM (2003) /3 Irányelv a radioaktív hulladékok szállításáról (1992) OJ L 35 p /31Irányelv a hulladéklerakókról (1999) OJ L 182 p /76 Irányelv a hulladékok égetéséről (2000) OJ L 332 p /337 Irányelv egyes közösségi és magánprojektek környezetre gyakorolt hatásainak értékeléséről (1985) OJ L 175 p /82 Irányelv a nagy baleseti kockázatok ellenőrzéséről, beleértve a veszélyes anyagokból származó kockázatokat (1997) OJ L 10 p /61 Irányelv a környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről (1996) OJ L 257 p
9 rendelkezés még 2005 végéig érvényben marad). Az Irányelv szinte minden olyan létesítménnyel foglalkozik, amely hulladékot éget, ezeken kívül azokkal is, amelyekben a hulladékot más fűtőanyaggal együtt égetik el (pl. cementégetők vagy hőerőművek). Az Irányelv nem vonatkozik olyan létesítményekre, amelyek radioaktív hulladékot, állati tetemeket vagy fahulladékot égetnek. Az irányelv rögzíti az égetők építésének és működtetésének részletes feltételeit, többek között a minimális hőmérsékletet és az égetési veszteséget, a kibocsátási határértékeket számos légszennyező anyagra beleértve a dioxint és a furánokat valamint a vízszennyezést. A kombinált égetőművek esetében néhány emissziós határérték kevésbé szigorú, mint az égetőkre vonatkozó határértékek /31 Irányelv a hulladéklerakókról Ez az Irányelv valamennyi új és működésben lévő lerakóhelyre vonatkozik. A hulladéklerakókat a következő csoportokba soroljuk: veszélyes hulladéklerakók, nem veszélyes hulladéklerakók, inert hulladéklerakók A hulladékokat lerakás előtt kezelni kell. Az inert hulladéklerakókat nem szabad más hulladékfajták lerakására használni, a veszélyes hulladéklerakókra csak veszélyes hulladékokat szabad lerakni. Folyékony hulladékokat, kórházi hulladékot, gumiabroncsokat és robbanóanyagokat, korrozív vagy gyúlékony anyagokat egyáltalán nem szabad lerakással ártalmatlanítani. A következő években a biológiailag lebomló települési hulladékok lerakását évről évre növekvő mértékben csökkenteni kell. Az Irányelv részletesen szabályozza a hulladékok átvételének folyamatát, a mérésről és ellenőrzésről szóló rendelkezéseket, valamint a rendkívüli esetben szükségessé váló intézkedéseket /59 Irányelv a kikötői hulladékfogadó berendezésekről 26 Annak érdekében, hogy megakadályozzák a hulladék tengerbe ömlesztését, ez az Irányelv minden EU kikötőtől megköveteli, hogy a hajókból származó hulladékok átvételére hulladékfogadó berendezéseket létesítsenek. A kikötőbe belépő hajónak fizetnie kell ezekért a létesítményekért, függetlenül attól, hogy adott esetben használja e vagy sem /59 Irányelv a hajón képződött hulladékokat és a szállítmány hulladékainak befogadását szolgáló kikötői berendezésekről (2000) OJ L 352 p
10 Speciális hulladékfajták Speciális irányelvek foglalkoznak a hulladékolajokkal 27, a szennyvíziszapokkal 28, a szárazelemekkel 29, a csomagolásokkal és csomagolási hulladékokkal 30, a PCB kkel (poliklórozott bifenilek) és PCT kkel (poliklórozott terfenilek) 31, a titánium dioxid előállításakor keletkező hulladékokkal 32, az elhasználódott járművekkel 33, valamint az elektromos és elektronikus berendezésekből származó hulladékokkal 34. Az állati hulladékokkal külön szabályozás foglalkozik 35 a mezőgazdasági szabályozás keretén belül Szakmapolitikai megfontolások Az Európai Unión belüli hulladékgazdálkodásra jellemzőek a hatásköri viták, amelyekben az egyik oldalt a tagországok, valamint gyakran a régiók és önkormányzatok képviselik, a másik oldalon pedig az EU áll. A hulladékgazdálkodási létesítmények építéséért és üzemeltetéséért a tagországok felelősek, ezért jelentős szerepük van a hulladékok áramlásának irányításában. Az EU azzal tudja befolyásolni a hulladékgazdálkodást, hogy rendelkezik az áruk (és hulladékok) szabad áramlásáról, és ezáltal meg tudja akadályozni a tagországokat abban, hogy lezárják határaikat a hulladékimport vagy export előtt. A hulladékok tulajdonosai ugyanis rendszerint olyan helyekre vagy létesítményekbe küldik a hulladékot, ahol a költségeik a legalacsonyabbak lesznek Hulladékgazdálkodási alapelvek AZ EU hulladékgazdálkodási politikája számos olyan alapelvet fejlesztett ki vagy finomított, amelyek befolyásolják a hulladékgazdálkodási politikát és jogalkotást /439 Irányelv a hulladékolajok ártalmatlanításáról (1975) OJ L 194 p /278 Irányelv a szennyvíziszap mezőgazdasági felhasználása során a környezet, és különösen a talaj védelméről (1986) OJ L 181 p /157 Irányelv az egyes veszélyes anyagokat tartalmazó szárazelemekről és akkumulátorokról (1991) OJ L 78 p /62 Irányelv a csomagolásról és a csomagolási hulladékról (1994) OJ L 365 p /59 Irányelv a poliklórozott bifenilek és poliklórozott terfenilek (PCB/PCT) ártalmatlanításáról (1996) OJ L 243 p /112 Irányelv azokról az eljárásokról, melyek célja a titánium dioxid iparban keletkezett szennyezések csökkentésére és végső soron megszüntetésére irányuló programok összehangolása (1992) OJ L 409 p /53 Irányelv az elhasználódott járművekről (2000) OJ L 269 p /96 Irányelv az elektromos és elektronikus berendezések hulladékairól (2003) OJ L 37 p A 1774/2002 Rendelet a nem emberi fogyasztásra szánt állati melléktermékekre vonatkozó egészségügyi szabályokat fekteti le. (2002) OJ L 273 p.1. 58
11 A legfontosabbak a következők: a szennyező fizet elv a gyártói felelősség elve a közelség elve a forrásnál történő fellépés elveű erőforrás gazdálkodás a hulladékkezelés prioritási sorrendje Az ET alapító szerződésének 174. cikkelyében 36 lefektetett környezetvédelmi alapelvekkel van egy alapvető probléma. Valójában nem világos, hogy ezeknek az alapelveknek mi a jogi jelentésük. A Bíróságnak máig nem volt olyan döntése, amely ezt a problémát tisztázta volna. A jogi szakirodalomban néhányan azon a véleményen vannak, hogy az alapelvek jogszabályok, amelyeket minden konkrét esetben, vagy legalábbis az általános szakpolitikában tiszteletben kell tartani. Mások úgy gondolják, hogy ezek az alapelvek inkább politikai programot vagy tájékoztatást jelentenek. Abban úgy tűnik egyetértés mutatkozik, hogy az alapelvek megengedik különböző intézkedések életbe léptetését, de nem követelik meg, hogy olyan intézkedést hajtsanak végre, amelyek az alapelvekkel összhangban állnak. A Szerződés 174. cikkelyének alapelvei tehát nem kerülnek be automatikusan az országos környezetvédelmi törvényekbe, bár lehetséges, hogy a nemzeti jog valamelyik szabályának vagy rendelkezésének részét képezik. Ezzel szemben azokat az alapelveket, amelyeket EU irányelvek ill. rendeletek fektetnek le, a tagországoknak alkalmazniuk kell A szennyező fizet elv Ezt az alapelvet az ET alapító szerződésének 174(2) cikkelyén kívül megemlíti a 75/442 Irányelv és számos további Irányelv, valamint egyes politikai nyilatkozatok is. Ennek ellenére az elvet ritkán gyakorolják, definíciója sincsen. Valószínűleg azt jelenti, hogy a hulladékkezelés és ártalmatlanítás költségeit nem az adófizetőnek kell viselnie, hanem annak a személynek, aki a hulladékot termelte. Ahogy azt korábban említettük, azok az ET jogszabályok, amelyek nincsenek összhangban ezzel az elvvel, nem válnak érvénytelenné. 36 A Szerződés 174(2) cikkelye: "A Közösség környezetvédelmi politikája olyan magas szintű védelmet céloz meg, amely számításba veszi a Közösség különböző régióinak helyzetében tapasztalható változatosságot. A környezetvédelmi politikának az elővigyázatossági elven kell alapulnia, valamint azokon az elveken, melyek értelmében megelőző tevékenységekre van szükség, a környezeti kárt elsősorban a forrásnál kell elhárítani, valamint, hogy a szennyezőnek kell fizetnie. 59
12 A szennyező fizet elvre példa lehet a hulladékgyűjtés költségeinek áthárítása: ahol az önkormányzatok a háztartási hulladékok költségeit az állampolgárokra terhelik, és a költségeket a térfogat alapján számolják, ott a maradék hulladék mennyisége jelentősen csökken, különösen azokon a helyeken, ahol az újrahasznosítható és komposztálható hulladékot külön gyűjtik. Azonban ezek az intézkedések a helyi, regionális vagy országos hatóságok belátásán múlnak, az EU szintjén nincsenek szabályozva. Az, hogy a szennyezés költségét kire terhelik, jórészt az országos (regionális, helyi) hatóságok megítélésén múlik. Alapesetben a hulladékot termelő személy fizet. Azonban az Európai Bíróság már hozott egy olyan döntést, amely szerint azt a tulajdonost, akinek földjére a hulladékot (legálisan vagy illegálisan) lerakták, ugyancsak a hulladék birtokosának lehet tekinteni, és ennek következtében felelőssé lehet tenni a hulladék biztonságos kezelésének vagy ártalmatlanításának biztosításáért A gyártói felelősség elve Ezt az alapelvet az EU joganyaga nem határozza meg. Eredeti forrása a svéd környezetvédelmi politika és jog, de az EU ban más értelemben használják. Az alapelv szerint a gyártó termékeinek hatásáért azok élettartama végéig felelős. A gyártó felelőssége azonban különbözik a gyártó számonkérhetőségétől: amíg az utóbbi a termék által okozott olyan kárral foglalkozik, amiért kártérítést kell fizetni, addig a gyártó felelőssége a környezetromlás és a környezeti károk megelőzésére törekszik, de nem célja a kártérítés. A gyártói felelősség elve alapján azt a kötelezettséget róhatják a gyártóra, hogy vegye vissza a termékét vagy gyűjtse vissza a hulladékot, hozzon létre pénzügyi alapot vagy letéti rendszert a visszavételre vagy újrahasznosításra, szervezzen újrahasznosítást vagy a termék előállítása során legyen tekintettel arra, hogy a későbbiekben milyen hulladék képződik. A Bizottság hulladékstratégiája 1996 ban a következőt állította: Tekintve, hogy egy termék életciklusa a gyártástól a hasznos élettartam végéig tart, a gyártók, a nyersanyag ellátók, a kereskedelem, a fogyasztók és a hatóságok osztoznak a hulladékgazdálkodási felelősségen. Azonban a termék gyártójának meghatározó szerepe van. A gyártó az, aki termékének hulladékgazdálkodási lehetőségeiről a legfontosabb döntéseket hozza. Ebbe beletartozik a tervezés, a koncepció, speciális anyagok felhasználása, a termék összeállítása, és végül a marketing. A gyártó ezért nem csak arra képes, hogy az erőforrások, megújuló nyersanyagok és veszélytelen anyagok megfontolt felhasználásával elkerülje a hulladéktermelést, de arra is, hogy a termékeket úgy gondolja ki, hogy ezáltal elősegítse a megfelelő újrahasználatot és 37 Európai Bíróság, C 365/97 eset, Bizottság kontra Olaszország, (1999) ECR I
13 hasznosítást. A jelölések, címkézések, használati utasítások és adatlapok hozzájárulhatnak a cél megvalósításához.1997 es határozatában a Tanács elkerülte a fogalom használatát, de megemlítette, hogy egy termék gyártójának stratégiai szerepe és felelőssége van a termék hulladékgazdálkodási lehetőségeiben, ami a tervezéssel, az összetétellel és a gyártási folyamattal függ össze. A gyártó felelősségének elve elemeiben megtalálható az elhasználódott járművekkel valamint elektromos és elektronikus berendezések hulladékaival foglalkozó irányelvekben. A 6. környezetvédelmi akcióterv kezdeményezte, hogy a gyártó felelősségének elvét fejlesszék tovább, ez a téma a hulladékok újrahasznosításának jövőbeli stratégiájával foglalkozó bizottsági közlemény vitáján is napirendre került A közelség elve Ez az alapelv azt állapítja meg, hogy a hulladékot a keletkezési helyéhez képest a lehető legközelebb kell ártalmatlanítani. Az Európai Bíróság ezt az elvet a Szerződés 174. cikkelyében szereplő elvből fejlesztette ki, amely szerint: a környezeti kárt, ha lehetséges, a forrásnál kell elhárítani. A 75/442 Irányelv 5. cikkelyében ezt az ártalmatlanításra vonatkozóan szabályba foglalják, az újrahasznosításra és hasznosításra vonatkozóan azonban nem A 259/93 Rendelet a hulladékszállításról az EU tagországok részére lehetővé teszi, hogy megtagadjanak másik tagországba irányuló szállításokat, ha a szállítás célja az ártalmatlanítás, de csak néhány kifejezetten felsorolt esetben lehet ellenvetésük, ha a szállítás célja a hulladék hasznosítása. Az EU tagországokon belül úgy tűnik, hogy ez az alapelv nem játszik szerepet. Az EU szintjén azok a tagországok használják gyakran, amelyek országos hulladékkezelési politikát akarnak folytatni, és a hulladékot határaikon belül akarják tartani például azért, hogy teljesen kihasználják a költséges hulladékégetőket, hulladéklerakókat vagy hulladékkezelő berendezéseket. 38 Bíróság C 203/96 (1998) eset, ECR I 4075: "A 75/442 Irányelv és a 259/93 Rendelet rendelkezéseiből, valamint az utóbbi általános rendszeréből következik, hogy egyik szöveg sem rendelkezik annak az elvnek az alkalmazásáról, amely a hulladék saját országban vagy a lehető legközelebb történő hasznosítását sürgeti " 39 75/442 Irányelv (11. lábjegyzet), 5. cikkely: "1. A tagországok megfelelő intézkedéseket hoznak ahol ez szükséges vagy tanácsos, ott más tagországokkal együttműködve, hogy létrehozzák a hulladékot ártalmatlanító létesítmények integrált és elégséges hálózatát, számításba véve a rendelkezésre álló legjobb technológiák közül azokat, amelyek nem járnak rendkívüli költségekkel. A hálózatnak a Közösség egészét képessé kell tennie arra, hogy a hulladék ártalmatlanításban önellátóvá váljon, a tagországokat pedig arra, hogy az önellátás felé haladjanak, figyelembe véve a földrajzi adottságokat, és azt, hogy egyes hulladékfajták esetében speciális létesítményekre van szükség. 2. A hálózatnak azt is lehetővé kell tennie, hogy a legközelebbi megfelelő létesítmények egyikében, a legjalkalmasabb módszerekkel és technológiákkal ártalmatlanítsanak, és így biztosítsák a környezet és az emberi egészség magas szintű védelmét". 61
14 A forrásnál történő fellépés elve Ez az alapelv az ET alapító szerződésének 174(2) cikkelyében jelenik meg. Azt állítja, hogy: a környezeti kárt lehetőség szerint annak forrásánál kell elhárítani. Az elvet a Bíróság egyszer alkalmazta, amikor a veszélyes hulladékok importálásának nemzeti tilalmát igazolta Erőforrás gazdálkodás Az EU 6. környezetvédelmi akcióterve irányt mutat az erőforrások fenntartható felhasználásához és kezeléséhez. A tevékenységbe beletartozik az anyagáramlás és a hulladékmozgás elemzése, valamint az erőforrás hatékonyság, a környezeti hatékonyság és a fenntartható nyersanyag felhasználás fejlesztése és nyomon követése érdekében hozott minden intézkedés. Az erőforrás gazdálkodás fogalma meglehetősen homályos, egyelőre még nincs pontos tartalma A prioritási sorrend AZ EU hulladékgazdálkodási prioritási sorrendjének célja, hogy jelezze a környezetvédelmi szempontból előnyös hulladékgazdálkodási mód elsőbbségét. Ez a rangsor közvetett úton több rendelkezésből levezethető: először is a Szerződés 174. cikkelye szerint a környezeti kárt, ha lehetséges, a forrásnál kell elhárítani, és biztosítani kell a természeti erőforrások megfontolt felhasználását. Másodszor a 75/442 Irányelv 3. cikkelye rámutat, hogy a tagországoknak arra kell törekedniük, hogy elsősorban a hulladékképződés megelőzését, azután az anyagok újrahasznosítását, majd az energianyeréssel járó égetést biztosítsák, és csak legvégül kerüljön sor a hulladékok ártalmatlanítására (lerakás, égetés). Ezek az elemek együtt alkotják azt az elvet, amely a hulladékpolitika keretét irányítja vagyis a hulladékgazdálkodási lehetőségek prioritási sorrendjét: a) megelőzés b) újrahasználat c) újrahasznosítás d) hulladékégetés energianyeréssel e) hulladékártalmatlanítás 40 Bíróság, C 2/90 eset, Bizottság kontra Belgium (6 lábjegyzet) 34. paragrafus: "Az az alapelv, hogy a környezeti kárt lehetőség szerint a forrásánál kell elhárítani ( ) azt jelenti, hogy minden egyes régiónak, településnek vagy más helyi entitásnak megfelelő intézkedéseket kell hoznia saját hulladékának fogadására, feldolgozására vagy ártalmatlanítására. Következésképpen a hulladékot előállítási helyéhez a legközelebb kell ártalmatlanítani, annak érdekében, hogy a hulladékszállítás a lehető legkisebb legyen". 62
15 A prioritási sorrend potenciálisan a környezeti hatások csökkentésének hatékony és pragmatikus eszköze. Ez a megközelítés tükröződik a speciális hulladékokról szóló jogszabályokban, és ez az alapja a kötelező célok kitűzésének és annak az elsőbbségnek, amit a kötelező célokon belül az újrahasznosítás az energianyerés más formáival szemben kap. Ezért vonnak ki a forgalomból egyes veszélyes anyagokat vagy adnak meg határértékeket rájuk 41. A mennyiségi megelőzésre azonban nem született megfelelő kötelező előírás. a) Hulladékmegelőzés Amíg az újrahasznosítás termelési folyamat, amely az újrahasznosítandó anyagok szállításával, energiafelhasználással, valamint az újrahasznosítás során keletkezett maradékok ártalmatlanításával jár, a hulladékmegelőzés elkerüli ezeket. Az OECD definíciói szerint (ld. a Fogalmi zűrzavar c. részt a kiadvány elején) hulladékmegelőző intézkedésnek lehet tekinteni a megelőzést, a forrásnál történő hulladékcsökkentést és az újrahasználatot. Közvetlen megelőzési intézkedésnek tekinthető, ha rögzítik a termékek gyártásának vagy összeállításának szabályait, ezzel korlátozva a gyártók mérlegelési lehetőségét. Közvetett megelőzés során az intézkedésekkel a gyártók vagy a kereskedők viselkedését próbálják befolyásolni, például úgy, hogy az adók vagy díjak hatására a nyersanyagok ára magasabb lesz. A magas árak a vásárlót/felhasználót is befolyásolhatják, mint ahogy az ökocímkék vagy más információk is. Az EU szintjén sajnos nem sok hulladékmegelőzésre irányuló rendelkezés született. A 75/442 Irányelv az eszközök között a tiszta technológiákat és a kevésbé veszélyes termékek marketingjét említi, de szándékosan nem tesz említést a kulcskérdésről, nevezetesen arról, hogy az anyagok nem mindjárt hulladékként kezdik életüket, hanem előbb termékként jelennek meg. Ily módon a hulladékmegelőzési politikának magában kell foglalnia a termékpolitikát is. Számos oknál fogva az EU nem kíván magára vállalni egy olyan átfogó termékpolitikát, amely szisztematikusan határt szabna az árutermelés anyagfelhasználásának, csökkentené a veszélyes anyagok, például a nehézfémek felhasználását, és növelné az újrahasznosítás lehetőségét. Számos irányelvben találhatunk a termékek veszélyes anyag tartalmára vonatkozó tiltást vagy korlátozást, foglalkoznak az elemekben lévő higannyal, valamint a csomagolóanyagokban, autókban vagy elektromos/elektronikus hulladékokban található nehézfémekkel. Összességében azonban nincsenek igazi megelőző intézkedések. 41 Ilyen rendelkezések születtek a szárazelemekben lévő veszélyes anyagok mennyiségének csökkentéséről, az elhasználódott járművekről és a hulladékká vált elektromos és elektronikus termékekről. 63
16 Az EU 5. környezetvédelmi akciótervének (1993) az a célja, hogy a kommunális hulladék képződését 300 kg/főre csökkentse 42, nem járt mérhető hatással. Ez azért is történhetett, mert a megvalósításra és ellenőrzésre vonatkozó intézkedéseket nem rögzítették. A Bizottság a hulladékgazdálkodásról szóló 1997 es határozatában ugyan célként jelölte meg, hogy a műszaki szabványok környezetvédelmi tartalmát fejlesszék, hogy ahol lehetséges, ott a veszélyes anyagokat kiváltsák (nem veszélyes vagy kevésbé veszélyes anyagokkal), hogy a fogyasztókat tájékoztassák és oktassák, és hogy a hulladékképződés csökkenésének mértékét jelző célokat állapítsanak meg, 2004 végéig azonban az EU szintjén konkrét intézkedéseket nem hoztak. b) Újrahasznosítás Ahogy azt korábban említettük, a Bizottság 1996 os hulladékgazdálkodási stratégiája rámutatott, hogy az anyagok újrahasznosítása általában előnyben részesítendő az energianyeréssel járó hulladékégetéssel szemben 43. Ez a kijelentés a Bizottságtól óvatos támogatást kapott 44. Eltekintve a már említett speciális hulladékfajtákkal foglalkozó irányelvektől, az újrahasznosítás ügyében az EU szintjén nem sok kezdeményezés történt. A tagállamok nem láttak okot arra, hogy gyakorlatukat újragondolják, így általában a lerakásra és az égetésre koncentráltak. Még nyitott kérdés, hogy a tervbe vett újrahasznosítási tematikus stratégia konkrét EU szintű lépésekhez vezet e. 42 Az EU 5. környezetvédelmi akcióterve "A fenntarthatóság felé" (1993) OJ C 138 p.5 43 Bizottság COM(96) 399, 42.paragrafus: "Az anyaghasznosításba beletartozik a forrásoknak a keletkezés helyén történő szétválasztása. Ez a végfelhasználókat és a fogyasztókat bevonja a hulladékgazdálkodási láncba, akikben így jobban tudatosul a hulladékképződés csökkentésének szükségessége, és az is, hogy ennek mik a módjai. Valójában a végfelhasználóknak és a fogyasztóknak kell végrehajtaniuk a hulladékok ártalmatlanítás előtti szétválogatását, annak érdekében, hogy az újrahasznosítható hulladékok visszakerüljenek a termelési ciklusba. Ráadásul azok az energiastartégiák, amelyek a hulladékszállításra építenek, nem szabad, hogy gátolják a megelőzés és az anyaghasznosítás elveinek megvalósulását. Sőt, sok esetben azt feltételezhetjük, hogy ha megőrizzük a hasznosítandó hulladék jelenlegi anyagszerkezetét, akkor minimálisra csökkenthetjük az új termék előállításához szükséges pótlólagos anyag és energiabevitelt. Az is tény, hogy az anyaghasznosítás azokra az aggodalmakra is választ jelent, amelyek a hulladékégető létesítményekből kibocsátott szennyezések miatt alakulnak ki. A fentiek fényében, ahol az környezetvédelmi szempontból ésszerű, az anyaghasznosításnak elsőbbséget kell adni az energianyerést célzó műveletekkel szemben, hiszen a megelőzést az anyagvisszanyerés jobban szolgálja, mint az égetésből fakadó energianyerés." 44 Tanácsi Határozat, február 24. (1997) OJ C 76 p.1, 22. paragrafus: "A hasznosítási lehetőségekkel kapcsolatban (a Tanács) elismeri, hogy a lehetőségek megválasztásában minden konkrét esetben tekintettel kell lenni a környezeti és gazdasági hatásokra, ám úgy tartja, hogy jelenleg, amíg a tudományos és technológiai haladás más megoldást előtérbe nem helyez, és az életút elemzések nem fejlődnek tovább, az újrahasználatot és az anyaghasznosítást kell előnyben részesítenünk, ahol és amennyiben környezetvédelmi szempontból ezek jelentik a legjobb választást ". 64
17 c) Hulladékégetés 3. Hulladékpolitika az Európai Unióban Az ipari hulladéktermelők a hulladékégetést általában előnyben részesítik az anyagok újrahasznosításával szemben, mert az anyagok újrahasznosítása sokszor idő és költségigényes tevékenység. Az állampolgárok azonban nem szeretik, ha a szomszédságukban szemétégetők működnek. Ha az égetőt egyszer nagy költségekkel megépítik, akkor azt egész élettartama alatt ami 30 év, vagy akár több is lehet táplálni kell. Ezért aztán az üzemeltetők célja, hogy a hulladékot minél több helyről az adott égetőműbe hozzák, még akkor is, ha egyébként máshova olcsóbb lenne szállítani vagy a hulladék kezelésére léteznének kedvezőbb megoldások is (pl. újrahasznosítás vagy komposztálás). Németországban ez a gyakorlat oda vezetett, hogy megalkották az Anschluss und Benutzungszwang (Csatlakozási és hasznosítási kényszer) nevű rendelkezést, amely a hulladéktermelőket arra kötelezi, hogy hulladékaikat egy meghatározott égetőbe szállítsák. A kombinált égetőművekkel (acélművek, cementégetők, erőművek) szembeni nyilvános tiltakozások kevésbé jellemzőek, annak ellenére, hogy a környezeti kockázataik legalább ugyanakkorák, mint a hulladékégetők esetében. Ez a tény, valamint a kombinált égetésben érdekelt ipari oldal felől érezhető nyomás oda vezetett, hogy az elmúlt évtizedekben a kombinált égetés aránya jelentősen megnövekedett. d) Hulladéklerakás Bár a tagországok között nagy különbségek mutatkoznak, összességében az EUban keletkező hulladékok mintegy kétharmada továbbra is lerakóhelyekre kerül. Szinte valamennyi EU tagországban számos lerakó működik engedély nélkül. Ezek a lerakók általában nem rendelkeznek a szükséges környezetvédelmi és biztonsági berendezésekkel, illetve az elhelyezésük sem megfelelő. Az EU joganyaga szerint minden olyan hely, ahol több mint három évig hulladékot tárolnak, hulladéklerakónak minősül. Az EU hulladékpolitikája megpróbálja csökkenteni a lerakókra kerülő hulladék mennyiségét, hiszen az anyagokat lerakás helyett újrahasznosíthatnák, vagy égethetnék, vagy más módon kerülhetnének vissza a gazdasági folyamatokba Eszközök és döntéshozatal Amely területeken EU jogszabályokat fogadtak el, ott ezek konfliktus esetén elsőbbséget élveznek a nemzeti szabályozással szemben. A hulladékgazdálkodási politika terén az EU mostanáig majdnem kizárólag kötelező jogszabályi eszközökkel, irányelvekkel és rendeletekkel élt. Ezek az eszközök általában az ET 65
18 alapító szerződésének 175. cikkelyén alapulnak. Előfordult, hogy az intézkedések elsősorban nem a hulladékot, hanem a terméket érintették, ilyenek voltak azok az irányelvek, amelyek a csomagolásról és csomagolóanyagokról, az elemekről, az elektromos és elektronikus termékek veszélyes anyag tartalmának tilalmáról szóltak. Ezekben az esetekben kivételesen a Szerződés 95. cikkelye jelentette a jogi alapot, abból a megfontolásból, hogy az EU belső piacán egységes rendelkezéseket biztosítsanak. Rendeleteket csak a hulladékszállítás és a mezőgazdasági hulladékok területén hoztak. Ennek oka mindkét esetben az volt, hogy az egész EU ra érvényes rendelkezéseket akartak, amit a nemzeti törvényhozás nem tud nehézségek nélkül módosítani 45. Nem kötelező érvényű jogi eszközöket az EU csak kivételesen használt ben elfogadtak egy ajánlást a papír újrahasznosításáról 46. Azonban ezt az ajánlást a szakmabeliek és a kormányok is szinte teljesen figyelmen kívül hagyták, így semmiféle hatása nem volt. Néhányszor a szakértők megpróbálták meggyőzni az EU intézményeket, hogy önkéntes megállapodásokkal támogassák az ipari kötelezettségvállalást (a fő cél az volt, hogy elkerüljék a törvényhozói intézkedéseket), eddig azonban ezek a próbálkozások nem jártak sikerrel. Ennek ellenére nem lehet kizárni, hogy a jövőben hasonló próbálkozások születnek. Az ajánlások és az önkéntes megállapodások nem igazán illenek a hulladékszektorhoz, amelyre az az alaphelyzet jellemző, hogy a hulladékoktól mindenki meg akar szabadulni; ez határozott különbséget jelent a termékekhez képest, hiszen azokat az emberek meg akarják szerezni. Közegészségügyi megfontolásból biztosítani kell, hogy a hulladékot rendszeresen összegyűjtsék, és gondosan megválasztott helyeken vagy létesítményekben ártalmatlanítsák. Figyelembe véve, hogy a tagországok hulladékgazdálkodását irányító szervezetek rendkívül különbözőek, a nem kötelező érvényű eszközök alkalmazásának folyamatos nyomon követése pedig igen nehéz, nincs értelme ilyen eszközöket EU szinten elfogadni. Emellett úgy tűnik, hogy a hulladékszektor szakmai szervezetei és gyakran a termékek gyártói is jobban kedvelik a konkrét jogi eszközöket, mint a megállapításokat, különbségtételeket és egyéb változatos formulákat. 45 Az EU rendelet teljes egészében kötelező érvényű, és közvetlenül alkalmazandó valamennyi tagországban, ezért rendes körülmények között nem kell áttenni a nemzeti szabályozásba, nem úgy, mint az irányelveket, amelyeket a tagországok törvényei közé fel kell venni. Ráadásul, a 175. cikkelyen alapuló EU jogszabályok esetében a tagországok egyes érdekeiket védő törvényeket elfogadhatnak vagy fenntarthatnak (lásd a Szerződés 176. cikkelyét). Ha az EU jogszabályok a Szerződés 95. cikkelyén alapulnak, akkor a nemzeti törvények fenntartására vagy újak bevezetésére csak a 95. cikkely (4 8. paragrafus) rendkívül korlátozó feltételei között van mód. Amikor pedig az EU törvénykezés a Szerződés 37. cikkelyén alapul, mint amilyen a Rendelet az állati hulladékokról, akkor a tagországok országos szintű módosító jogszabályokat egyáltalán nem fogadhatnak el. 46 Tanácsi ajánlás a hulladékpapír újbóli felhasználásáról és az újrahasznosított papír használatáról. (1981) OJ L 355 p
19 A csomagolás területén az EU megpróbálta elfogadni az új közelítésmód nevű jogi módszert. Ennek lényege, hogy az Irányelv a csomagolásokról és a csomagolóanyagokról csak általános rendelkezéseket rögzített az elérendő környezetvédelmi célokkal kapcsolatban, és a CEN t (Európai Szabványügyi Bizottság) bízta meg, hogy a megelőzésre, a visszaváltandó és újrahasznosítandó termékekre illetve egyéb szempontokra európai szabványokat dolgozzon ki. A közelítésmód teljes kudarcnak bizonyult. Bár a CEN részletes megbízást kapott, a CEN szabványok olyan gyengére sikerültek, hogy a Bizottság az új közelítésmód részeként nem fogadta el azokat 47. Az EU jogszabályai nem biztosítanak olyan közgazdasági eszközöket, mint amilyenek az adók, a díjak vagy az illetmények lehetnének. Ezeket az intézkedéseket a tagállamokra hagyták, főképpen a szubszidiaritás elvére hivatkozva. Eddig az EU minden olyan törekvését visszautasították, amely ebben a témában Unió szintű intézkedést kívánt bevezetni A hulladékpolitika eszközei és intézkedései A hulladékok meghatározása és a hulladékok keletkezési helye Az EU a hulladék fogalmát így határozza meg: bármely olyan anyag, amelytől a birtokosa megszabadul, megszabadulni köteles vagy megszabadulni akar. Ez a definíció igazodik az ENSZ Egyezmény a veszélyes hulladékok szállításáról című dokumentumához (Bázeli Egyezmény). Egy anyagot tehát vagy az elhagyása teszi hulladékká, vagy pedig az, hogy egyes rendelkezések megszabják, hogy a hulladékok közé kell sorolni. Ennek oka az lehet, hogy az adott anyagot már nem lehet használni, például azért, mert az adott termék nem felel meg a jogi követelményeknek. Fontos megjegyezni, hogy a hulladék definíciója a hulladék besorolását nem teszi függővé az anyag gazdasági értékétől. 49. Ha valaki kirak egy TV készüléket a járdára azzal a céllal, hogy azt a település szemétgyűjtői elvigyék, akkor a TV szemétté válik, bár lehet, hogy még használható állapotban van. Emellett a gazdasági érték olyan fogalom, ami az országhatároktól független: minden anyagnak lehet a világon valahol értéke /524 (2001) Határozat, OJ L 190 p Lásd pl. a 94/62 Irányelv a csomagolásról és csomagolási hulladékról 15. cikkelyét (30. lábjegyzet), amely úgy rendelkezik, hogy: "A Szerződés idevágó rendelkezései alapján a Tanács gazdasági eszközöket fogad el, hogy elősegítse az irányelvben meghatározott célok megvalósítását. Eddig még ilyen intézkedéseket nem fogadtak el. 49 Lásd például: Európai Bíróság, C 304/94 Tombesi, (1997) ECR I
20 A gazdaság működtetői kitartóan próbálkoznak azzal, hogy a hulladék fogalmából kizárják azokat az anyagokat, amelyeknek gazdasági értékük van, amelyek alkalmasak arra, hogy újrahasználják, újrahasznosítsák vagy gazdasági értelemben másként felhasználják őket. Ha sikerrel járnának, akkor a kérdéses anyagokat a termékek közé sorolnák. Ha a törvényhozó engedne ennek a kérelemnek, az azt jelentené, hogy nem keletkezne hulladék a nemesfém előállítás során, és általában nem lenne fém, fa, üveghulladék, hiszen mindezeket az anyagokat újrahasználják vagy újrahasznosítják, vagy legalábbis megvan ennek a lehetősége. Eddig a Bíróság minden ilyen próbálkozást visszautasított, azzal érvelve, hogy egy ilyen felfogás ellentmondana a hulladék EU ban elfogadott definíciójának. Abban az esetben, ha egy anyagot hulladék kategóriába sorolnak, akkor az hulladék marad, amíg az újrahasznosítási folyamat vagy újrahasználat be nem fejeződik. A problémát jól jellemzi a Bíróság egyik ítélete: egy kamionsofőrt megállított a rendőrség, mert anélkül szállított hulladékot, hogy szállítási engedélye lett volna. Azzal az érvvel védte magát, hogy az anyagot egy speciális létesítménybe szállítja, ahol hasznosítani fogják, ezért aztán az anyag termék, és nem hulladék. A Bíróság kitartott amellett, hogy a hasznosítási folyamatnak be kell fejeződnie, amíg ez nem történik meg, addig az anyag hulladéknak számít 50. Ahogy azt korábban említettük a veszélyes hulladék definíciója teljes egészében a veszélyes hulladék listára hivatkozik. Így tehát minden olyan hulladék, amely neve mellett a hulladék listában csillag szerepel, veszélyes hulladéknak minősül. Bizonyos feltételek mellett a tagállamok más hulladékokat is a veszélyes kategóriába sorolhatnak. A veszélyes hulladék besorolásnak az a következménye, hogy ezeknek a hulladékoknak a kezelésére szigorúbb feltételek mellett adnak engedélyt, valamint hogy az ilyen hulladékok keverése nem megengedett, illetve hogy ezen hulladékok szállítására és lerakására szigorúbb követelmények vonatkoznak. Az EU létrehozta a veszélyes és nem veszélyes hulladékok listáját 51. Az az anyag, amely a listában szerepel, hulladék, feltéve, hogy a hulladék definíciójának megfelel. A jegyzéket az összes fejléccel és alcímmel együtt kell használni, de nagyon hasznos információt ad, különösen arra a kérdésre, hogy egy hulladék veszélyesnek minősül e. A nukleáris hulladékokra az Euratom Szerződés szabályai vonatkoznak, az EU hulladékra vonatkozó jogszabályai ezzel a témával de facto nem foglalkoznak. Az 50 Bíróság, C 359/88 eset, Zanetti a.o. (1990) ECR I A 94/3 Határozat felváltására hozott 2000/532 Bizottsági Határozat, amely a 75/442 Irányelv a hulladékokról 1(a) cikkelyének megfelelően létrehozza a hulladékok listáját, és a 94/904 Határozat, amely a 91/689 Irányelv a veszélyes hulladékokról 1(4) cikkelyének megfelelően létrehozza a veszélyes hulladékok listáját. (2000) OJ L 226 p.3. 68

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság