text:
Heilmann Angéla – Nagy Ágnes Petra
A régészeti örökség büntetőjogi védelme[1]
A régészeti örökség országunk múltjának, történelmének, hagyományainak és titkainak őrzője. Minden ország régészeti hagyatéka hozzájárulhat az emberi sokféleség és így az ember mivoltának megértéséhez.[2] Kétségtelen, hogy a tárgykörbe tartozó elemeket fokozottan kell védeni ahhoz, hogy a jövő generációi számára is fennmaradjon a bennük rejlő pótolhatatlan tartalom.[3] Ez történhet egyrészt tudományos eszközökkel, amikor a régész felelősséget vállal a gondjaira bízott régészeti örökségért, ezért törekszik arra, hogy a régészeti örökség forrásértékének[4] fennmaradása minél teljesebben biztosított legyen.[5] Másrészt az állam is belép a védelmi struktúrába és a szakmai alapon működő szervezetrendszer kiépítésével megfelelő kereteket biztosít a feltáró munkának.
Azonban felmerül a kérdés, mi az indoka annak, hogy a régészeti örökséget büntetőjogi szempontból is védeni kell? Egyáltalán kikkel szemben kell védenünk a lelőhelyeket és a leleteket? A tudomány szempontjából – a fent említettek alapján - a régészeti lelőhelyekben és a régészeti leletekben a forrásérték a kulcsfontosságú tartalom. A régész a speciális történeti forrásként megjelenő lelőhelyekből és leletekből von le következtetéseket a régészeti korokat, illetve régészeti kultúrákat illetően. Amennyiben a régészeti lelőhely, a régészeti lelet és ezáltal a benne foglalt forrásérték pusztulásra ítéltetett, ezáltal elvész annak lehetősége, hogy rekonstruáljuk a jelen számára fennmaradt múltat. Az illegális műkincs-kereskedelem megélénkülésével azonban az engedély nélküli lelőhely-felderítés ma már virágzó megélhetési formává vált. Ennek következtében olyan mértékűvé vált a lelőhelyekben rejlő pénzzé tehető értékek utáni „kutatás”, amely belátható időn belül a régészeti örökségben visszafordíthatatlan pusztulást fog eredményezni.
A tanulmány elkészítésével az volt a célunk, hogy választ kapjunk arra, miért elenyésző a régészeti lelőhelyekkel kapcsolatos feljelentések száma.[6] Azon tényállások vonatkozásában, amelyek a régészeti örökség szempontjából relevánsak, azt vizsgáltuk, hogy a jogi tárgy hogyan került meghatározásra. Célunk volt, hogy olyan de lege ferenda javaslatot készítsünk el, amely hiánytalanul és dogmatikai szempontból megfelelő módon szabályozhatná a régészeti örökség elemeinek büntetőjogi védelmét.
A téma szakirodalmi feldolgozottságának hiányában vizsgálódásunkat kriminológiai aspektusból indítottuk és azt vizsgáltuk meg, hogy a tárgykört illetően miért nincsenek jogerős büntetőjogi ítéletek.[7] Módszerünk egyrészt a kérdőíves kutatás volt, melynek során a gyakorlatban dolgozó régészek tapasztalataira kérdeztünk rá,[8] másrészt aktakutatást[9] végeztünk a Kulturális Örökségvédelmi Hivatal (továbbiakban: KÖH) regionális irodáiban. Az aktakutatás során azt vizsgáltuk, hogy a régészeti felügyelők hatáskörébe tartozó örökségvédelmi bírság kiszabása során milyen arányban tesznek a hatóság munkatársai feljelentést. Az általunk választott témát gyakorlati oldaláról közelítettük meg, ezért vizsgáltuk első lépésként a régészek által aggályosnak tartott kérdéseket, mégpedig azért, hogy legyen egy kiindulási koncepciónk a területet illetően. Tettük ezt azért, mivel álláspontunk szerint a jogalkalmazói oldal részéről érkezett meglátások és tapasztalatok világítanak rá a legélesebben a jogi szabályozás esetleges ellentmondásaira. Kutatásunk során a KÖH Dél-alföldi, illetve Észak-alföldi regionális irodájának aktáit dolgoztuk fel. Azon ügyekkel foglalkoztunk, melyekben a KÖH örökségvédelmi bírságot szabott ki 2006-tól kezdődően. Célunk az volt, hogy egy átfogó képet kapjunk arról, hogy azon magatartások, melyeket örökségvédelmi bírsággal szankcionálnak, milyen százalékban valósítanának meg esetlegesen bűncselekményt is, és ezen ügyekben milyen arányban tesz a KÖH feljelentést régészeti lelőhelyek rongálása vagy régészeti lelet lopása miatt. Nem állt módunkban az egész országra kiterjedő aktakutatást végezni, mivel egyrészt a KÖH Ügyiratkezelési Osztályától és Hatósági Irodájától azt a tájékoztatást kaptuk, hogy erre nincsen mód és adatbázis, másrészt a regionális irodákban a feljelentésekre vonatkozó arány – elmondásuk szerint - megegyezik: szinte elenyésző mértékű. .
A kutatásunk célja, hogy a régészeti lelőhelyek büntetőjogi védelmére vonatkozó csekély szakirodalom és a jogi szabályozás feldolgozása után, átfogó és átlátható büntetőjogi szabályozási javaslatot mutassunk be. Fontosnak tartjuk ehelyütt jelezni, hogy a nemzetközi szakirodalmat és szabályanyagot csak a vonatkozó nemzetközi kötelezettségek szintjén érintettük, ennek oka, hogy koherens magyar büntetőjogi szabályozási javaslat elkészítése volt a célunk, nem pedig jogi szabályozási technikák és rendszerek összehasonlítása. Továbbá elkerülhetetlen volt a kulturális javak megrongálása (Btk. 216/A. §) és a műemlék megrongálása (Btk. 216. §) tényállások érintése, mivel a kulturális örökség, mint jogi tárgy megkövetelte, hogy ezen tényállásokat is vizsgáljuk. Azonban az említett két tényállás csak a jogi tárgy szempontjából került feldolgozásra, így vonatkozásukban bővebb elemzésre nem kerül sor.
Az első részben a kulturális örökség védelmére vonatkozó jogi eszközöket mutatjuk be. Az ezt követő fejezetben az aktakutatás és a kérdőíves kutatás eredményeinek ismertetése történik. A dolgozat harmadik részében a régészeti örökség büntetőjogi védelmének kérdéseivel foglalkozunk, majd a tanulmányt a jelenlegi szabályozás átalakítására vonatkozó javaslataink zárják. A régészek számára készített kérdőívet mellékletként tartalmazza a dolgozat.
A kézirat lezárása (2010. augusztus 31.) óta szervezeti változások történtek a KÖH hivatali felépítésében: 2011. január 1-jétől a korábbi regionális irodák helyett létrejöttek a kulturális örökségvédelmi irodák, melyek betagozódva a megyei és fővárosi kormányhivatalokba, mint szakigazgatási szervek látják el az elsőfokú hatósági feladatokat.[10]
1. A kulturális örökség védelmének jogi eszközei
1.1. Nemzetközi egyezményekben vállalt kötelezettségek
A következőkben két olyan nemzetközi egyezmény tartalmát fogjuk felvázolni, amelynek hazánk is részese. A kulturális örökség, azon belül is a lopott vagy jogellenesen külföldre vitt kulturális javak védelmét hivatott szolgálni az 1995. június 24-én Rómában aláírt, Magyarországon a 2001. évi XXVIII. törvénnyel kihirdetett UNIDROIT Egyezmény (továbbiakban: UNIDROIT Egyezmény). A részes államok egyetértettek abban, hogy a kulturális javakkal történő illegális kereskedelem helyrehozhatatlan károkat okoz. Különösen igaz ez a régészeti lelőhelyek „fosztogatása” esetére, amikor pótolhatatlan régészeti, történelmi és tudományos információk vesznek el. A felek megállapodtak azon minimális közös szabályokban, amelyek hatékony eszközei lehetnek a jogellenes cselekmények elleni küzdelemnek.[11] A törvény hatálya a lopott,[12] valamint a jogellenesen külföldre vitt[13] kulturális javakra terjed ki, melyeket birtokosa köteles visszaadni az Egyezmény értelmében. A visszaszerzésre vonatkozó követelést minden esetben a lopás időpontjától számított ötven éven belül, továbbá attól az időponttól számított három éven belül kell előterjeszteni, amikor a követelést előterjesztő tudomást szerez a kulturális tárgy hollétéről és a birtokos személyazonosságáról.[14] Ennek ellenére bármely, az Egyezményben részes állam bejelentheti, hogy a követelés előterjesztésére vonatkozó elévülési idő 75 év vagy még több, ahogyan saját törvényei szabályozzák.[15]
A jogellenesen külföldre vitt kulturális javak vonatkozásában a sérelmet elszenvedett állam bírósága vagy más hatósága köteles az ilyen tárgy visszaadását a törvényben meghatározott feltételek megléte esetén[16] elrendelni. A kérelmet annak az államnak a bírósága vagy más hatósága elé kell terjeszteni, ahol a kulturális tárgy található. Az Egyezményben foglaltak gyakorlati működésének ellenőrzésére a Magánjog Egységesítése Nemzetközi Intézetének (UNIDROIT) elnöke által összehívott Bizottság jogosult.[17]
A régészeti örökség védelmének kiemelt jelentőségét az Európa Tanács is felismerte, 1992. január 16-án született meg Valettában (Málta) a Régészeti Örökség védelméről szóló Egyezmény (továbbiakban: Valetta-i Egyezmény). A megállapodás kihirdetése Magyarországon az 149/2000. (VIII. 31.) Korm. rendelettel történt. Az Európa Tanács és a csatlakozó államok közös álláspontja szerint a régészeti örökség alapvető fontosságú az emberiség történetének megismerésében. Ennek jegyében az Egyezmény célja az európai kollektív emlékezet forrásának és a történeti és tudományos tanulmányok eszközének minősülő régészeti örökség védelme.[18]
A részes felek vállalják, hogy megfelelő eszközökkel létrehozzák a régészeti örökség védelmének jogi rendszerét, így nyilvántartást vezetnek; tartósan megőrzendő, régészet szempontjából kiemelt jelentőséggel bíró védett területeket alakítanak ki; a lelet megtalálóját kötelezik a bejelentésre. A régészeti kutatómunka tudományos jelentőségének szavatolása érdekében a felek biztosítják, hogy ásatásokat kizárólag csak képzett, külön engedéllyel rendelkező személyek végezhetnek; valamint, hogy olyan eljárást alkalmaznak, amely megakadályozza a lelőhelyeken történő tiltott kutatást, a régészeti örökség elemeinek törvénytelen elmozdítását. A Valetta-i Egyezményben rögzítésre kerül, hogy az aláíró tagállamok a kutatások, illetve a lelőhely állagmegóvását közpénzből finanszírozzák, ezekről nyilvántartást vezetnek, valamint munkájukkal elősegítik, hogy a közvélemény felismerje a régészeti örökség értékét. Ezek érvényesítését az Európa Tanács által felállított szakértői bizottság kíséri figyelemmel. Ennek keretében jelentést tesz az Európa Tanács Miniszteri Bizottságának a régészeti örökség védelmét szolgáló politika helyzetéről az Egyezmény tagállamaiban, javaslatot terjeszt a Bizottság elé a rendelkezések érvényesítését szolgáló intézkedések megtételére, ajánlásokat tehet arra nézve, hogy mely tagállamok csatlakozzanak.
A bemutatott két nemzetközi dokumentum közös vonása, hogy mindkettő a kulturális örökség védelmét hivatott szolgálni. Az UNIDROIT Egyezmény lényegében a lopott, illetve jogellenesen külföldre vitt kulturális javak vonatkozásában rögzíti az államok közötti együttműködés jogi kereteit és kölcsönösen elismert eljárási szabályok alkotásával a részes felek célja, hogy hatékonyan fel tudjanak lépni a jogellenes cselekményekkel szemben. A Valetta-i Egyezmény a kulturális örökség egy szeletének, a régészeti örökség védelme érdekében, általános jelleggel határoz meg olyan kötelezettségeket, amelyeknek a részes államok jogalkotásuk útján eleget kell tenni.
A következőkben azt fogjuk bemutatni, hogy az ezekre épülő hatályos magyar szabályozás alapján a kulturális örökség védelmére milyen jogi eszközök állnak rendelkezésre.
1.2. A kulturális javak védelmét szolgáló közigazgatási, szabálysértési, illetve büntetőjogi diszpozíciók
A kulturális örökség védelméről szóló 2001. évi LXIV. törvény (továbbiakban: Kötv.) bevezette az örökségvédelmi bírságot,[19] mint közigazgatási szankciót. A törvény indokolásában kifejtettek alapján az örökségvédelmi bírság bevezetésének az volt a célja, hogy a nem természetes személyek kategóriájába tartozó egyéb más személyekre is kivethessék, akik a polgári jog általános kárfelelősségi tétele alapján jogok és kötelezettségek alanyai lehetnek. A jogalkotó ezzel kívánja a gazdasági szférát is olyan irányba terelni, hogy az üzletvitelében és gazdálkodásában már a tervezési és technológiai szisztéma kialakításánál figyelembe vegyék a jogi személyek a kulturális örökségben rejlő értéket. Ezzel érheti el igazán a törvény azt a célját, hogy a kulturális örökség ne legyen alárendelve a piac által meghatározott üzleti szemléletnek.[20] Ezek alapján megállapítható, hogy a jogalkotó elsődleges célja a szabályozással az volt, hogy a jogi személyeket is szankcióval sújtsa, amennyiben régészeti lelőhelyre vonatkozóan fejtik ki jogellenes tevékenységüket.
Az örökségvédelmi bírság kiszabását megalapozó diszpozíció tényállási elemei megegyeznek a régészeti lelőhely rongálása (Btk. 324. § (3) bek. b) 1.) objektív oldalának egyes elemeivel, hiszen az elkövetési magatartás[21] és az elkövetési tárgy is ugyanaz. Az engedély nélküli tevékenység végzése a hatályos szabályozás alapján kimeríti az egyes szabálysértésekről szóló 218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet (Szr.) 144. §-ban szabályozott régészeti szabálysértés tényállását. Mindebből az a következtetés vonható le, hogy minden olyan esetben, amikor a bírság kiszabásra kerül, az elkövető természetes vagy jogi személy szabálysértési, illetőleg büntetőjogi tényállásba ütköző cselekményt valósított meg az objektív oldalt illetően. Vajon a gyakorlatban ezen esetekben a közigazgatási szankció kiszabását ténylegesen követi-e büntetőjogi felelősségre vonás? E kérdés megválaszolására a következő fejezetben térünk ki.
Az Szr. a kulturális javak körében elkövetett három szabálysértést szabályoz: régészeti szabálysértés (144. §),[22] kulturális javak engedély nélküli másolása (145. §),[23] és kulturális javakkal kapcsolatos kötelezettségek elmulasztása (146. §).[24] A hatályos Büntető Törvénykönyvben a kulturális javak körében elkövetett jogellenes cselekmények két, egymástól eltérő cím alatt vannak szabályozva. A Btk. XV. fejezetében az államigazgatás, igazságszolgáltatás és a közélet tisztasága elleni bűncselekmények között, a rendészeti bűncselekmények (II. cím) alatt szerepelnek a műemlék megrongálása (Btk. 216. §), a kulturális javak megrongálása (Btk. 217. §), illetve a visszaélés kulturális javakkal (Btk. 216/B. §) tényállások. A kulturális javak megrongálása és a visszaélés kulturális javakkal tényállások e cím alatt történő elhelyezésének indoka, hogy a saját tulajdonban álló műemlék, kulturális javak ellen elkövetett rongálás esetén is megállapítható legyen a büntetőjogi felelősség,[25] hiszen a vagyon elleni bűncselekmények esetén az elkövetési tárgynak idegennek kell lennie.
A visszaélés kulturális javakkal (Btk. 216/B. §) bűncselekmény esetén az elkövetési tárgy részbeni azonossága miatt mutat hasonlóságot a már említett másik két deliktummal. Az elkövetési magatartás jellege azonban teljesen eltérő. A kulturális javak körébe tartozó védett tárgy, illetve védett tárgyegyüttes darabjának elidegenítéséhez a Kötv. 51. § (2) bekezdése értelmében a hatóság előzetes hozzájárulása szükséges. Aki ezen kötelezettségének nem tesz eleget, megvalósítja a tényállást. A Kötv. 52. § (3) bekezdése rögzíti azt is, hogy a védetté nyilvánított kulturális javakkal kapcsolatos tulajdonváltozást, valamint azok őrzésének helyét a tulajdonos a tudomására jutástól számított 8 napon belül köteles a hatóságnak bejelenteni. Önmagában az őrzési hely megváltozása, - ha a tulajdonos nem változik - bejelentésének elmulasztása az Szr. 146. §-a szerinti szabálysértést valósítja meg. A kulturális javakkal visszaélés a Btk. 216/B. § (2) bekezdése értelmében megvalósul akkor is, ha a kiviteli engedélyhez kötött tárgyat e nélkül juttatják külföldre vagy a megadott engedély kereteit túllépik.[26]
A vagyon elleni bűncselekmények körében a lopás (Btk. 316. § (4) bek. 2. pont), a sikkasztás (Btk. 317. § (4) bek. c.), a jogtalan elsajátítás (Btk. 325. § (2) bek.), illetve az orgazdaság (Btk. 326. § (3) bek.) minősítő körülményeként szabályozza, ha ezen deliktumokat kulturális javak körébe tartozó tárgyra követik el. Sajátos módon a szabálysértésekről szóló 1999. évi LXIX. törvény (Sztv.) a tulajdon elleni szabálysértést meghatározó 157. § (3) bekezdésében még a Kötv. hatálybalépése előtti „muzeális tárgy” fogalmát használja.
A továbbiakban megválaszolásra váró kérdés, hogy vajon a hatályos jogi szabályozás megfelelő eszköze-e a nemzetközi egyezményekben vállalt kötelezettségek megvalósításának, így különösen a kulturális örökséget magában foglaló nemzeti, történelmi, tudományos érték védelmének.
1.3. A régészeti örökség védelmének közigazgatási szervezeti kerete
A kulturális örökség védelmében és ezáltal a régészeti örökség védelmében résztvevő szervek teljes körű listájának ismertetése és a hozzájuk kapcsolt hatáskörök kifejtése nem célja a fejezetnek, mindössze egy rövid összefoglalót vázolunk fel.[27]
Az egész országra kiterjedő illetékességgel a védelem hatósági feladatait - hatósági és szakhatósági - a Kulturális Örökségvédelmi Hivatal látja el. A KÖH kihelyezett szervei a regionális irodák, melyek a területi jellegű feladatokat látják el több megyét átfogva, részben igazodva a közigazgatási régiós beosztáshoz.
A funkciók alapján különböző területeket tudunk megkülönböztetni a KÖH szervezetén belül, melyből a régészet területét kell kiemelnünk. A régészeti lelőhelyek vonatkozásában végzett szakhatósági tevékenysége kiemelten fontos számunkra, hiszen ebben a hatáskörében hozzájárulhat a védetté nyilvánított régészeti lelőhelyeken végzendő, a terület jellegét veszélyeztető, befolyásoló munkálatokhoz. A hatósági kötelezés körében széles körű jogosítványok illetik meg,[28] elrendeli az engedély nélkül, illetve az engedélytől eltérően végzett munkák esetében az eredeti állapot helyreállítását.[29] Az eljárás általában az építésügyi hatóság megkeresése folytán indul meg, amikor is a KÖH a régészeti lelőhelyen megvalósítani tervezett építkezés engedélyezési eljárásában szakhatósági állásfoglalást ad ki. Amennyiben megadja a szakhatósági hozzájárulást, akkor részletesen meghatározza, hogy milyen köztes régészeti munkákat kell elvégeztetnie (pl.: megelőző feltárás, régészeti megfigyelés) és milyen szabályokat kell betartania a kérelmezőnek.[30] Ettől kezdve a beruházó megkeresi a KÖH által megjelölt feltárásra jogosult szervet, hogy megkösse a feltárási szerződést, amely tartalmazza a megelőző feltárás feltételeit. Amennyiben nincsen ismert régészeti lelőhely a kivitelezési területen, de a munkálatok során régészeti objektumok kerülnek felszínre, akkor haladéktalanul értesítenie kell a beruházónak az illetékes múzeumot és a KÖH-öt.[31] A megelőző feltárás költségei a beruházót, míg a mentő feltárás költségei az önkormányzatot és a KÖH-öt terhelik.
A régészeti feltárás jogosultja kizárólag a területileg illetékes megyei múzeum (a fővárosban a Budapesti Történeti Múzeum), valamint a Magyar Nemzeti Múzeum és más régészeti gyűjtőkörrel rendelkező múzeum, a régészeti tanszékkel rendelkező egyetemek, és a Magyar Tudományos Akadémia Régészeti Intézete lehet. Az ország területén lévő régészeti lelőhely tudományos terv szerinti komplex feltárására a Magyar Nemzeti Múzeumnak elsőbbsége van.[32] A 2010. augusztus 1-jével megszűnt Kulturális Örökségvédelmi Szakszolgálat[33] helyét és hatáskörét a Magyar Nemzeti Múzeum vette át a nagyberuházások esetén folytatott megelőző feltárásokat illetően.[34] A feltárási engedély iránti kérelmet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalhoz kell a feltárásra jogosultnak benyújtani.
2. A jogalkalmazók tapasztalatai
2.2. Mennyiben hatékony az örökségvédelmi bírság, mint szankció? A Kulturális Örökségvédelmi Hivatalban végzett aktakutatás összegzése
Az örökségvédelmi bírság kiszabásának feltételeit és eseteit a Kötv. tartalmazza.[35] A bírság kiszabásakor a hatóság munkatársai mérlegelik a kulturális örökség eszmei jelentőségét, annak egyediségét és az abban okozott kár nagyságát. Erre vonatkozóan az örökségvédelmi bírságról szóló 191/2001. (X. 18.) Korm. rendelet (Öbr.) ad iránymutatást. A rendelet különböző kategóriákat különít el: figyelemmel kell lenni a kulturális örökséghez tartozó elemek korára, ritkaságára, a kulturális örökség egészén, valamint az érintett társadalmi (etnikai, kulturális, vallási stb.) közösségen belüli jelentőségére. Továbbá szorzószámokkal kell beszorozni a meghatározott bírságalapot, annak függvényében, hogy veszélyeztették, rongálták, részlegesen megsemmisítették vagy teljesen elpusztították az adott kulturális örökségi elemet. [36]
Az örökségvédelmi bírság kiszabásának gyakorlata[37] és az annak alapjául szolgáló ügyek vizsgálata azért szükséges a témánk szempontjából, mivel ezzel rávilágíthatunk arra, hogy milyen elenyésző mértékben indítanak ezek mellett büntetőeljárást.
Az Egységes Nyomozóhatósági és Ügyészségi Bűnügyi Statisztika nem tartalmazza minősített esetek szerinti bontásban a rongálás és lopás tényálláson belül azt, hogy pl. az elmúlt évben milyen arányban indult büntetőeljárás a fentebb említett bűncselekmények miatt, ezért semmilyen statisztikai adat, illetve nyilvántartás sem állt a rendelkezésünkre a számszerűsítéshez.[38]
A Dél-alföldi és Észak-alföldi regionális irodák aktáiból 47 ügyiratot dolgoztunk fel, melyből mindössze 4 esetben tettek feljelentést, azt is kizárólag az Észak-alföldi Irodában. A feldolgozott esetek 90%-ában indokolt lett volna büntető feljelentés megtétele, hiszen a régészeti lelőhely sérülése olyan mértékű volt, hogy a rongálás elkövetési magatartását kimerítette.
Ilyen volt például az a beruházás, amely a Hódmezővásárhely, Kopáncs I. Olasz tanya 592., 593., 11. számú lelőhelyeket részlegesen megsemmisítette, mivel a KÖH engedélyét figyelmen kívül hagyva, a lelőhely észak-keleti részét egyszerűen elhordták a földmunkák során. Rézkori (Badeni-kultúra) és neolitikumi településrészek ilyen nagy területen kizárólag ezen a lelőhelyen találhatóak Magyarországon, a KÖH mégsem tett feljelentést, bár kiszabott 7.800.000 Ft-os örökségvédelmi bírságot.[39] Hasonlóképp rongálták meg a Makó 41. számú lelőhelyet, ahol bányamunkák során a KÖH megelőző feltárást előíró engedélyét megint csak figyelmen kívül hagyva kb. 40.000 m2 nagyságú területen semmisítették meg a régészeti lelőhelyet. A KÖH kiszabott 6.600.000 Ft-os örökségvédelmi bírságot, de a feljelentés megtétele ebben az esetben is elmaradt.[40] Szintén nem tettek feljelentést a Debrecen-Haláp (KÖH azonosító: 30526) lelőhely rongálása ügyében, ahol a lelőhely északi részét teljesen és déli részét részben megsemmisítették.[41]
A régészeti felügyelők elmondása alapján gyakori eset, hogy a KÖH már csak akkor szerez tudomást a rongálásról, amikor a műszaki átadás-átvétel időpontjában megjelennek a helyszínen, és szembesülnek azzal, hogy a területen nem történt meg a régészeti feltárás és a beépítettség miatt erre már utólagosan nincs is mód.[42]
Az ügyiratok mindegyike tartalmazta a „rongálás” és „megsemmisítés” kifejezést, tehát a hivatal munkatársai a rongálás (Btk. 324. §) elkövetési magatartását nevesítették.
A KÖH munkatársaival folytatott beszélgetés során megtudtuk, hogy a KÖH-ön belül nincsen elnöki utasítás a feljelentés megtételére vonatkozóan, így nem áll semmilyen iránymutatás a munkatársak részére arra vonatkozóan, hogy mikor kellene megtenniük a feljelentést. A régészeti lelőhelyek rongálásának és a régészeti leletek lopásának évről-évre növekvő számát csak úgy lehetne megállítani, ha ezek a cselekmények a nyomozati szervek tudomására jutnának és ennek egyetlen útja az, ha a KÖH munkatársai megteszik ezeket a feljelentéseket.
A KÖH munkatársainak véleménye szerint az örökségvédelmi bírság nem megfelelő szankció, mivel nincsen visszatartó ereje a komoly tőkével rendelkező beruházók esetében. Álláspontjuk szerint egy szűkebb költségvetéssel gazdálkodó jogi személy vagy önkormányzat, illetve természetes személy vonatkozásában ez már nem áll fenn, tehát ezekben az esetekben a jogellenes tevékenységet kifejtő elkövető a továbbiakban tartózkodik hasonló cselekmény elkövetésétől. Az elkövetők bíznak abban, hogy nem jut a KÖH tudomására cselekményük, esetleg mérlegelnek és inkább kifizetik a bírságot, semmint a régészeti feltárás miatti határidő túllépés magas kötbérköltségét kelljen állniuk. A KÖH munkatársainak elmondása szerint van olyan beruházó, akinek a bírság megfizetésére elkülönített fejezete van a költségvetésén belül.
Az aktakutatás és a régészeti felügyelőkkel folytatott beszélgetés következtetéseként levonható az, hogy nagyrészt útépítés, kábelfektetés, ill. külfejtéses bányamunkák okozták a legnagyobb kárt a régészeti lelőhelyekben. Ezeket a beruházásokat jellemzően jogi személyek rendelik meg, ezért az örökségvédelmi bírság kifizetése egy nagyobb cégnek nem okoz anyagi problémát, sőt nemegyszer azzal is találkoztunk, hogy a bírságot a kivitelező átvállalta.[43] Az elmúlt évek tapasztalataiból könnyen levonhatják a beruházók és kivitelezők azt a következtetést, hogy büntetőeljárással való fenyegetéstől nem kell tartaniuk. Azon ügyek, melyek mégis eljutnak a nyomozóhatósághoz, általában megszüntetésre kerülnek. Erre példa, amikor a rendőrség - gépjármű ellenőrzés során - a gyanúsított azon állítását nem vonta kétségbe, hogy a magánál tartott 55 db régészeti leletet egy budapesti utcán lévő szeméttároló mellé kihelyezett szekrényben találta. Állítása szerint a leleteket be akarta szolgáltatni az államnak, de előtte tudakozódott azok vagyoni értékéről. Az eljárást azzal az indoklással szüntették meg, hogy nem vonható le olyan következtetés, hogy a tárgyak birtoklásával bármilyen bűncselekményt megvalósított volna a gyanúsított.[44]
Amennyiben a büntetőjogon kívüli, enyhébb jogi eszközök nem jelentenek megfelelő védelmet, akkor nyílik meg az út a büntetőjog előtt, érvényesül az ultima ratio jellege, tehát csak a „legvégső esetben lehet a legutolsó eszköz”.[45]
Esetünkben a büntetőjogi szankciók nem is tudják kifejteni esetleges visszatartó hatásukat, mivel az örökségvédelmi bírság kiszabása az egyetlen mozzanat a cselekmények elleni fellépések terén. Nem lehet kategorikusan kijelenteni, hogy a büntetőjogi szankciók nem hatékonyabbak, mint a közigazgatásiak, mivel nem áll rendelkezésünkre erre vonatkozó büntetőjogi gyakorlat. A büntetőjogi fellépés nyomós indokát az szolgáltatja, hogy az elkövetési tárgy olyan kiemelkedő jelentőségű nemzeti érték, melynek ilyen fokú pusztulása hatalmas károkat okozhat tudományos szempontból is. A múlt megismerhetőségének hiányában tudományos ismereteink mértéke beszűkül, ugyanis az elpusztított lelőhelyekből semmilyen információ nem nyerhető történelmünkre vonatkozóan. Az elmúlt években kiszabott örökségvédelmi bírságok nagyságához és gyakoriságához képest szinte elenyésző büntetőeljárás indult ezen a területen, amitől nem is várhatjuk azt, hogy a beruházók és a kivitelezők komolyan vennék a közigazgatási eljárást. A rongálás és lopás minősített eseteként valóban „jelen vannak” a Btk.-ban a régészeti lelőhelyek és a régészeti leletek, ámde ez korántsem jelenti azt, hogy ezt mind jogalkotói, mind pedig jogalkalmazói oldalról megfelelően kezelnék.
A közigazgatási eljárás és a büntetőeljárás nem zárja ki egymást, elviekben a két eljárás egymás mellet is folyhatna, de a KÖH munkatársai mégsem élnek ezzel a lehetőséggel. A kulturális örökség védelmét szolgáló büntetőjogi tényállások, kiváltképpen a régészeti lelőhelyre elkövetett rongálási cselekmény (Btk. 324. § (3) bek. c) 1.) gyakorlati alkalmazásának problémái nem pusztán a hatóság munkatársainak hozzáállásában keresendőek. Látszólag az a helyzet áll fent, hogy az arra hivatott szervek nem teszik meg a feljelentést, holott a törvények biztosítják ezen kiemelt érdekek védelmét. Mindemellett azonban felmerülhet a jogalkotó felelőssége is, hiszen következetlenséget jelezhet, hogy egy közigazgatási szankció (örökségvédelmi bírság) alkalmazási feltételei megegyeznek egy büntetőjogi diszpozíció objektív oldalának egyes tényállási elemeivel. A közigazgatási bírságnak az a funkciója, hogy a társadalomra kevésbé veszélyes tevékenységek ellen a maga szankciós lehetőségével fellépjen. A büntetőjogi beavatkozás egyben azt jelzi, hogy az adott magatartás által sértett érdek súlyosabb, mint egy közigazgatási diszpozícióba ütköző magatartás. Az örökségvédelmi bírsággal sújtható cselekmények jelenlegi tényállási elemeivel a jogalkotó e két jogterület által betöltött funkciót mossa össze, amely megítélésünk szerint egyik oka a hatósági jogalkalmazás problémáinak. A végrehajtó szervek közötti „munkamegosztás” következtében büntetőjogi tényállások alkalmazása elsődlegesen a bűnüldöző, illetve igazságügyi szervek feladata kell hogy legyen.
2.3. A régészek körében végzett kérdőíves kutatás tapasztalatai
A régészeti lelőhely, illetve a régészeti leletre elkövetett deliktumok képezik vizsgálódásunk tárgyát, ezért a hatályos szabályozás anomáliáinak bemutatását követően az általunk helyesnek vélt javaslatok megtétele előtt szükségesnek tartjuk részletezni a „régész szakma” által gyakorlatban érzékelt problémákat. Mindez a téma szempontjából azért jelentős, hiszen mindazon fogalmak esetében, amelyekkel egy-egy büntetőjogi tényállás operál, a keretdiszpozíciót kitöltő jogszabályban meghatározott definíciók az irányadóak.[46] Ezen ismérvek kialakulásában elengedhetetlen szerep jut a régészek által képviselt szakmai tudásnak, melynek figyelembe vétele nélkül egy adott tényállás nem tölti be az általa elérni kívánt célt. A jogilag releváns adatok kiszűrése érdekében kérdőívet készítettünk, melyet az ország területén minden, feltárási joggal rendelkező régésznek kiküldtünk.[47] A kérdések nagyrészt a régészeti lelet, illetve a lelőhely elleni cselekmények előfordulásának gyakoriságával, a törvényi fogalomhasználattal, az egyéni intézkedések módjával, a „fémkeresőzők”[48] tevékenységének megítélésével kapcsolatosak. A kérdőív végén 1-1 fiktív jogesettel azt kívántunk felmérni, hogy a szakma felől a régészeti örökség elemei védelme érdekében felmerül-e igény a büntetőjogi felelősségre vonásra akkor is, ha az elkövető szándéka nem terjedt ki a sértő eredmény bekövetkeztére.
Elöljáróban fontosnak tartjuk leszögezni, hogy ezen kérdőívvel nem az volt a célunk, hogy a régészek által felvetett problémákat, az általuk javasolt esetleges megoldásokat jogi fogalmak értelmének megfelelően „büntetőjog-kompatibilissé” tegyük, hanem egyrészt rávilágítsunk azon tényre, hogy valójában gyakran előforduló deliktumokról van szó, annak ellenére, hogy kutatásunk során nem találkoztunk az elkövető büntetőjogi felelősségét megállapító jogerős bírósági ítélettel. Másrészt, hogy a jelenlegi büntetőjogi szabályozás átalakítására vonatkozó javaslatunk megtételekor mindazon elgondolásokat, amelyek a szakma irányából érkeznek és a dogmatikai rendszerbe beilleszthetők, valamint büntetőjogi alapelvvel összhangban állnak, figyelembe vegyünk.
Összesen harminc kérdőív került feldolgozásra, melyből megállapítható a régészeti lelet lopásának, és leginkább a lelőhely rongálásának gyakorisága. Ez utóbbi bűncselekmény esetén a válaszadók több mint fele, 23 régész volt már szemtanúja lelőhely rongálásának, melyből 5 személy eddigi tevékenysége során egyszer. Régészeti lelet lopása esetén ez az arány nem ilyen magas: összesen 11 fő számolt be arról, hogy tetten ért már elkövetőket. A kérdőívben megkérdeztük, hogy ezen esetekben milyen intézkedést alkalmaztak a tettesekkel szemben. A rongálás esetében a legtöbb válaszadó, a 23-ból 17 régész a KÖH felé jelezte a jogsértést, 2 archeológus rendőrségen feljelentést tett, további 3 válaszadó „önállóan intézkedett”, amely a mi szempontunkból nem tekintendő relevánsnak. Régészeti lelet lopása körében 5 feljelentés érkezett a rendőrséghez, hét megkérdezett a KÖH-nek jelezte a cselekményeket, négyen önállóan intézkedtek. Ezen adatokból világosan látszik, hogy előfordultak esetek, mikor egy-egy régész mindkét hatósághoz bejelentést tett, illetve a választható lehetőségek közül többet is alkalmazott.
Figyelemre méltó, hogy a harminc válaszadóból csak három értett egyet a régészeti lelőhely jelenlegi fogalmával.[49] Ennek a három személynek a kivételével mindegyik régész szankcionálná a régészeti lelőhely rongálását, függetlenül attól, hogy az nyilvántartott vagy sem. Megfogalmazták, hogy a régész szakmán belül többször felvetődött a hatályos jogi szabályozás fogalomhasználatával kapcsolatos probléma. Meglátásuk szerint azzal, hogy kizárólag a KÖH által nyilvántartásba vett lelőhelyek rendelkeznek törvényi védelemmel - a büntetőjogi tényállás vonatkozásában is ezen fogalom az irányadó -, a tényleges lelőhelyek körülbelül kétharmada figyelmen kívül marad. A régészeti megfigyelések alapján négyzetkilométerenként 1-2 lelőhellyel lehet számolni, ezáltal 100.000- 200.000-re tehető ezek száma, szemben a nyilvántartásba vett ötvenezerrel. A szakma egy részének álláspontja szerint erre a helyzetre megoldást nyújtana, ha a jövőben minden nagyberuházás, építkezés és kisebb földmunkákat megelőzően egy szakértői testület állapítaná meg a terület régészeti érintettségét.[50] E felvetés már azért is problémás, mivel a lelőhelyek megbolygatását nem csupán beruházók végzik, hanem bárki, akár olyan személy is, akinek saját tulajdonú területén található a lelőhely, akitől nem várható el, hogy minden ilyen esetben az adott szakmai testülettől régészeti érintettség megállapítását kérje. Másrészt ezt lenne hivatott szolgálni a KÖH által a beruházás érdekében előírt örökségvédelmi hatástanulmány is.[51] A régészeti lelőhely fogalmára – ellentétben a szakma álláspontjával – a Kötv.-ben meghatározott fogalmat megfelelőnek tartjuk, ennek indokát a következő fejezetben fejtjük ki részletesen.
Az illegális leletfelderítést végzők (fémkeresőzők) tevékenységének megítélésével kapcsolatban feltett kérdésekre a válaszok egyöntetűek voltak abban, hogy az ilyen eszköz használata csak engedéllyel rendelkező régész számára lehet megengedett. Hatályos szabályozásunk alapján, a Kötv. értelmében feltárást csak a feltárási rendeletben meghatározott intézmények és az itt meghatározott személyek végezhetnek.[52] Így a feltárási engedéllyel nem rendelkező személyek régészeti lelőhelyen ásatást, egyéb munkálatokat nem végezhetnek.[53] Amíg a fémkeresős személy magatartása nem valósít meg rongálást, lopást, a cselekményét a régészeti szabálysértés diszpozíciója alapján kell megítélni. A szakma szerint ezen személyek a legkártékonyabbak, hiszen a fémkereső egy eszköz a kezükben, annak érdekében, hogy segítségével felfedezzék mindazon helyeket, ahol régészeti leletek nagy számban előfordulnak és a lelőhely fosztogatásokat ezáltal megkezdhessék. Gyakorlatban többször előfordult, hogy a tettenéréskor az egyetlen bizonyítható eszköz az elkövető kezében a fémkereső detektor volt, azonban tekintve, hogy az eszköz birtoklása jogilag nem szankcionált tevékenység, a rendőrség tehetetlen volt. Azonban a szabálysértési feljelentést sem tették meg.
Mindennek következtében a szakma felől megfogalmazódott az engedély nélküli régészeti tevékenység kriminalizációjának igénye. Ezt jól mutatják a kérdőív adatai, hiszen a válaszadók kétharmada szerint is büntetőjogi beavatkozás szükséges. Mindezt azonban azért nem tartjuk elfogadható nézetnek, mert a büntetőjog ultima ratio elvével áll szemben. A szabálysértési tényállások arra hivatottak, hogy a cselekmények olyan esetekben, amikor a normaszegés súlyosságának mértékéből adódóan nem igényli büntetőjogi beavatkozást, ezen diszpozíciók alapján kerüljenek megítélésre. Így tehát az engedély nélküli tevékenységre vonatkozó hatályos szabályozás megfelelő, a gyakorlatban felmerült problémák megítélésünk szerint nem a bűncselekménnyé nyilvánítás eszközével oldhatók meg.
A kérdőív kérdéseire adott válaszok jelentősége abban rejlik, hogy ezáltal rávilágíthatunk olyan tényekre, amelyek felvetik a hatályos büntetőjogi szabályozás megfelelőségének kérdését. A bemutatott adatokból feltételezhető, hogy a régészeti leletre és lelőhelyre elkövetett deliktumok hatványozottabban vannak jelen a bűnelkövetésben, mint ahogy az e tárgyban indult nyomozati vagy bírósági eljárások számából kitűnik. A gyakorlatban felmerült problémák megoldására, egyúttal ezen diszpozíciók tényleges érvényre juttatására nem újabb kriminalizáció nyújt megoldást, sokkal inkább a régészeti lelőhely rongálás, régészeti lelet lopás tényállások által ténylegesen védeni célzott érdekek előtérbe állítása lehetne eredményes.
3. A régészeti örökség büntetőjogi védelme
3.1. A jogi tárgyra vonatkozó javaslat
A kérdőívekből kiszűrhető megoldási javaslatok szerint kizárólag kriminalizáció útján lehetne hatékonyabban fellépni az említett bűncselekmények elkövetőivel szemben, ám ezt nem tartjuk követendőnek. Mindennek oka egyrészt keresendő a büntetőjog mint jogág szubszidiárius jellegében. A büntetőjogi eszközök abban az esetben alkalmazhatóak, ha olyan súlyos a tanúsított magatartás, hogy a társadalomban keletkezett kár elengedhetetlenné teszi ennek a legsúlyosabb felelősségi formának az érvényesítését.[54] Másrészt a hatályos szabályozásban meghatározott büntetéssel való fenyegetés mértékét, a diszpozíciókban deklarált egyes elkövetési magatartásokat a tényállások többségében megfelelőnek tartjuk.
Mindezek alapján felmerülhet a kérdés, hogy miben rejlik a hatályos szabályozás problematikája? Egyértelmű, hogy a hatóságok, kiváltképpen a KÖH büntető tényállásokkal szembeni tájékozatlansága, valamint azon tény, hogy e közigazgatási szerv alkalmazottai egyéni jogérzetükre hagyatkozva, a büntetőjogszabályok figyelmen kívül hagyásával ítélnek meg egyes cselekményeket, jelentősen hozzájárul a régészeti lelőhely védelmét szolgáló diszpozíciók figyelmen kívül hagyásához. Mivel a bűncselekmények nem kerülnek a nyomozati szervek tudomására, ezért ezen szervek tényállásra vonatkozó ismeretei sem teljesek, hiszen szinte egyáltalán nem foglalkoznak napi munkájuk során a diszpozíciókkal. Megítélésünk szerint azonban nem kizárólag a KÖH passzivitása az egyetlen közreható tényező abban, hogy ezen elkövetési tárgyak védelme a gyakorlatban hatástalan. E körben felvetődik a kérdés, amikor a régészeti lelőhely, kulturális javak megrongálásának védelmét szolgáló tényállásokat a jogalkotó létrehozta, figyelembe vette-e, hogy a védendő érdekek köre és a meghatározott jogi tárgy összhangban áll-e azon érdekekkel, amelyeket a törvényhozó e rendelkezésekkel védeni kívánt? A kérdés megválaszolására az említett elkövetési tárgyakat érintő hatályos büntetőjogi norma értelmezése szükséges, melynek legmegfelelőbb eszköze a teleologikus, vagyis jogtárgyharmonikus értelmezés.[55]
Ezen elkövetési tárgy rongálása a Btk.-ban a vagyon elleni bűncselekmények között, a rongálás (Btk. 324. §) tényállásának minősített esetét képezi, mely három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő. Súlyosabban minősül az elkövető cselekménye, ha magatartásának következtében a régészeti lelőhely megsemmisül. A deliktum által védett érdek a tulajdonjog és ezen belül minden olyan jog, tehát a birtoklás, használat vagy a rendelkezés joga, amelynek érvényesülése feltételezi a tulajdonjog tárgyiasult formájának, a vagyontárgy állagának épségét.[56] Mindebből következik, hogy a régészeti lelőhely megrongálása azért pönalizált tevékenység, mert ennek következtében az állam tulajdonjoga sérül. Vajon a régészeti lelőhely büntetőjogi védelmének megfelelő indoka a tulajdon védelme, illetve a törvényi tényállás megfelelő módon védelmezi-e ezt az érdeket?
A kulturális javak védelméről és muzeális intézményekről szóló 1997. évi CXL. törvény érdemi hatást gyakorolt a büntetőjogi szabályozásra, mivel 1998. július 1-jei hatállyal a kulturális javak, a régészeti lelőhely és a műemlék, mint speciális elkövetési tárgyak bekerültek a törvénykönyvbe.[57] A KÖH felállítása miatt, a szervezeti egységesítés okán alkották meg az ezen törvény helyébe lépő Kötv.-t, mely a büntetőjogi diszpozíciókra érdemi hatást gyakorolt, ugyanis tartalmazza a régészeti lelőhely definícióját. E törvény meghatározza a kulturális örökség védelmének kiemelt jelentőségét: „kulturális örökségünk hazánk múltjának és jelenének pótolhatatlan, egyedi és meg nem újítható forrása, a nemzeti és az egyetemes kultúra elválaszthatatlan összetevője.”[58] Az Országgyűlés abból a célból alkotta meg a törvényt, hogy a nemzeti és egyetemes történelem során felhalmozott kulturális örökség feltárásának, tudományos feldolgozásának, megóvásának, védelmének, fenntartható használatának és közkinccsé tételének törvényi feltételét megteremtse.[59] Ezen jogszabály vezeti be az örökségvédelmi bírságot, mint közigazgatási szankciót. Figyelemre méltó a törvényi indokolás, mely a bírságolás indokát abban látja, hogy a szakszerűtlen beavatkozás (rongálás, rombolás) ellen megfelelő visszatartó erő legyen.
Összegzésképpen elmondhatjuk, hogy a jogalkotó már a közigazgatás szintjén kiemelten kezeli a régészeti örökség védelmét, mindez megállapítható az előbb hivatkozott indokolásból, illetve az örökségvédelmi bírság tényéből, valamint a törvény preambulumában megfogalmazott gondolatokból.
A hatályos büntető törvénykönyvben azonban a régészeti lelőhely védelmének indoka a tulajdonjog védelme, mivel a vagyon elleni bűncselekmények között szabályozza. Ez azonban magával a tényleges jogalkotói akarattal áll szemben. Mivel a jogalkotó a Kötv. szerint a régészeti lelőhelyekben meglévő történeti forrást mint tudományos értéket védi, ez pedig nem indokolja a vagyon elleni bűncselekmények körében történő elhelyezést. Így tehát kiindulva a kezdő gondolatunkból, a jogtárgyharmonikus értelmezés[60] eszközével arra a megállapításra jutunk, hogy jelen esetben a régészeti lelőhely rongálásának tényállása által védett érdek ellentétben áll a törvényhozó szándékával, mivel nem azt védi, amit a jogalkotó azzal védeni kívánt.
Más oldalról megközelítve, azért tartjuk szükségesnek a védendő érdekek fontosságát hangsúlyozni, hiszen a jogi tárgy a büntetendővé nyilvánítás indokát, tartalmi legitimitását hivatott szolgálni,[61] ezáltal a jogalkotói döntések megkérdőjelezhetőek, amennyiben a büntetendőség tartalmi indokát nem tartjuk megfelelőnek.[62] A régészeti lelőhely rongálása esetén, megítélésünk szerint e cselekmény által elsődlegesen a kulturális örökség, mint nemzeti, tudományos forrás kerül veszélybe, illetve az e jogtárgyhoz fűződő állami és tudományos érdek szenved sérelmet, valamint az UNIDROIT Egyezmény által említett tudományos információk (forrásérték) kerülnek veszélybe. Felmerülhet a kérdés, hogy amennyiben a régészeti lelőhely rongálásának tényállását az előbb meghatározott védendő érdek köré szerveznénk, rendszertani szempontból mely diszpozíciók körében helyezhetnénk el e deliktumot. A Btk.-ban a vagyon elleni bűncselekmények körén kívül a XV. fejezetben, a rendészeti bűncselekmények között a műemlék megrongálása (Btk. 216. §), a kulturális javak megrongálása (Btk. 216/A. §), valamint visszaélés kulturális javakkal (Btk. 216/B. §) tényállások hivatottak a kulturális örökség védelmére. E három bűncselekmény azért nem tartozik a vagyon elleni deliktumok közé, mert az elkövetési tárgy minden esetben az elkövetési magatartást kifejtő személy saját tulajdonát képezi. A jogalkotó azzal, hogy e három tényállást a kulturális örökség védelme érdekében megalkotta, utal arra, hogy a törvényhozó ezen érdeket kiemelten fontosan kezeli, mely egyben megegyezik a Kötv.-ben foglalt, a jogalkotó által kitűzött céllal. A Kötv. 7. § (5) bekezdése értelmében a kulturális örökség elemei közé a régészeti örökség, műemléki értékek, valamint a kulturális javak tartoznak. Mindebből következik, hogy a kulturális örökség részét képező elemek ellen intézett támadás, amennyiben a rongálás elkövetési magatartásában merül ki, a jogi tárgyak homogenitása folytán ugyanazon alcím alá kell, hogy tartozzanak.
Megítélésünk szerint a régészeti lelőhely mint speciális elkövetési tárgy megrongálásának a vagyon elleni bűncselekmények körében történő értékelése azért is képezheti vita tárgyát, mivel ez esetben a cselekménnyel okozott kár objektíve pénzben nem határozható meg. Ha az elkövető a rongálás tényállását cselekményével kimeríti, a minősítés az okozott kár függvényében alakul, mely meghatározásnak az alapja a reparációs költség. Régészeti lelőhely esetén azonban ezen összeg megállapítása lehetetlen, jól mutatja ezt, hogy a hatályos szabályozás is a büntetés mértékének meghatározásakor aszerint differenciál, hogy a lelőhely megrongálódott, avagy megsemmisült. Amennyiben a régészeti lelőhely, illetve kulturális javak rongálásának tényállása a kulturális örökséghez fűződő állami, tudományos és társadalmi érdek védelmét szolgálná, megoldódna azon probléma, hogy az elkövetési tárgyak azonossága ellenére a jogalkotó külön fejezet alatt és szerkezeti elkülönültségben foglalkozik ezen deliktumokkal. Mindez átlátható, világos és egyértelmű eligazodást nyújthatna a jogalkalmazó számára.
A vagyon elleni deliktumok körében a lopás, sikkasztás, jogtalan elsajátítás, valamint az orgazdaság tényállásának minősített esetét képezi, ha ezen bűncselekményeket kulturális javak körébe tartozó tárgyra követik el. Megítélésünk szerint - habár ezen elkövetési tárgyak a törvény erejénél fogva a kulturális örökség fogalma alá tartoznak -, az elkövető által megvalósított előbbi tényállások elsődlegesen a tulajdonjog ellen irányulnak. A kulturális javak jogtalan eltulajdonítása, lopása, azokkal való orgazdaságot kimerítő tevékenység esetén az elkövetési tárgyakban rejlő, objektíve kifejezhető pénzbeli érték tényén nem változtat a tulajdonváltozás. Ezen bűncselekmények esetén a sértő eredmény csakúgy, mint az alapeseti tényállásoknál, abban realizálódik, hogy a tulajdonost megfosztják az őt megillető jogosultságoktól, illetve vagyoni haszonszerzés célzattal hozzájárulnak az így megszerzett kulturális javak továbbításához.[63] E speciális elkövetési tárgyak minősítő körülményként történő jogalkotói értékelése jelzi a kulturális javakban rejlő értékek kiemelt jelentőségét.
Mindezek alapján tehát megfogalmazásra került a kulturális örökség, mint büntetőjog által védeni szükséges érdek, valamint az ezen jogi tárgy köré szerveződő deliktumok köré. A továbbiakban arra kívánunk választ adni, hogy pontosan mit értünk régészeti lelőhely, kulturális javak, mint speciális elkövetési tárgyak fogalma alatt. Mindezzel célunk, hogy megszüntessük a fogalomhasználatból eredő eddigi tisztázatlanságot.
3.2. A régészeti lelőhely fogalma
A régészeti lelőhely fogalmának tisztázása büntetőjogi szempontból azért nélkülözhetetlen, mivel a büntetőjogi védelem a definíció által meghatározott és körülhatárolt területet illeti meg. Amennyiben a régészeti lelőhely a rongálás elkövetési tárgya, akkor annak fogalmi tisztázása elkerülhetetlen, mivel az elkövetési magatartás a régészeti lelőhelyre irányul vagy arra gyakorol behatást.
A régészeti lelőhely fogalmát a Kötv. definiálja.[64] Ahogy arra már utaltunk a „régész szakma” a fenti fogalmat azért sérelmezi, mivel a „nyilvántartásba vétel” kitétel miatt azok a lelőhelyek, melyek nincsenek bejegyezve a KÖH nyilvántartásába, tulajdonképpen nem élveznek büntetőjogi védelmet. A régészeti lelőhelyre elkövetett bűncselekmények esetén csak akkor beszélhetünk elkövetési tárgyról, ha ezek a régészeti lelőhelyek be vannak jegyezve a KÖH nyilvántartásába. A kérdőívet kitöltők sérelmezik továbbá, hogy a nyilvántartásba vétel miatt kiszolgáltatják a lelőhelyek adatait a „kincsvadászoknak”.[65] Ebből világosan az következik, hogy azok a földtörténeti, régészeti helyszínek, amelyeket még nem ismerünk, ezért nem lehet térképen lokalizálni és ezáltal a KÖH nyilvántartásában sem szerepelnek, ma nem tekinthetők régészeti lelőhelynek és nem élveznek büntetőjogi védelmet sem.[66] A régészet rendelkezik tudományosan kimunkált régészeti lelőhely fogalommal, de ez olyan bizonytalansági tényezőket foglal magában, melyek mellett egy nem szakembertől nem várható el a lelőhely felismerése. Azt is nehéz meghatározni, hogy melyik felszíni leletegyüttes jelent valóságos felszín alatti lelőhelyet, hiszen a feltételek szezonról-szezonra változnak, a leletek megjelennek, majd eltűnnek, az emberi tevékenység is elmozdíthatja azokat.[67] Mivel a régészeti lelőhely jogi fogalmában a KÖH nyilvántartásában való szereplés szükségképpeni elem, ezért csak azokban az esetekben beszélhetünk régészeti lelőhelyekről, amikor azokat bejegyezték a KÖH nyilvántartásba.
Nem terheli büntetőjogi felelősség azt a személyt, aki ilyen ismeretlen, nyilvántartásba nem vett lelőhelyet tár fel vagy rongál meg, mivel a szándékosságot ebben az esetben nem lehet megállapítani, hiszen az elkövető nem tudhatott arról, hogy az adott terület régészeti lelőhely, mivel az nem szerepelt a KÖH nyilvántartásában. Mégpedig azért nem, mivel a szándéknak át kell fognia a rongálásnál a törvényi tényállás minden elemét és esetünkben ez hiányzik, mivel nem volt annak tudatában az elkövető, hogy a területen régészeti jelentőségű objektumok találhatóak. Nincs is elkövetési tárgy, mivel ezek az ismeretlen régészeti lelőhelyek nincsenek bejegyezve a KÖH nyilvántartásába. Bár a szabálysértési joganyag tartalmaz arra vonatkozó tényállást, amely az engedély nélküli régészeti feltárást szankcionálja,[68] de ha ezt nem nyilvántartásba vett területen követik el, akkor nincs büntetőjogi relevanciája. Sőt az is elképzelhető, hogy engedély nélkül is végezhetnek szakmailag megfelelő és forrásértéket megtartó feltárást.
A régészeti lelőhelyeket különböző csoportba sorolja a Kötv. a védelem szempontjából:
1. Általános védelem: a régészeti lelőhelyek általános védelem alatt állnak, amelyet azonban a Kötv. nem definiál pontosan.[69]
2. Védett régészeti lelőhely: ezeken nem lehet olyan tevékenységet folytatni, amely a lelőhelynek akár részleges állapotromlását eredményezheti.[70] A védett lelőhelyeket lehet még külön kategorizálni:
a) kiemelten védett régészeti lelőhely;[71]
b) fokozottan védett régészeti lelőhely.[72]
A régészeti lelőhelyek jelentőségét bizonyítja az a tény, hogy a kiemelkedő történeti és kulturális jelentőségű régészeti lelőhelyeket nem hatósági eljárással, hanem kizárólag jogszabályban lehet védetté nyilvánítani.[73] A védetté nyilvánított régészeti lelőhelyeken a KÖH engedélye szükséges a 30 cm mélységet meghaladó földmunkával járó tevékenységekhez.[74]
A tudományos információk (forrásérték) megőrzése indokolná, hogy a büntetőjogi védelem ne csak a nyilvántartásba vett lelőhelyeket illesse meg, hiszen nagy lehet akár annak a valószínűsége is, hogy az eddig még fel nem tárt és ismeretlen területek sokkal több, gazdagabb információval rendelkeznek, mint egy már feltárt és nyilvántartásba vett terület. Jóllehet a régész szakma követeli a Kötv. régészeti lelőhely fogalmából a „nyilvántartásba vett” kitétel törlését, mert így meglátásuk szerint biztosítható lenne pótolhatatlan kulturális örökségünk megfelelő büntetőjogi védelme, ám dogmatikai szempontból ez kivitelezhetetlen. Ennek oka, hogy a régészeti lelőhely rongálását csak és kizárólag szándékosan lehet elkövetni. Ha a lelőhely-fogalom minden feltárt és feltáratlan lelőhelyet lefedne, akkor ezzel felmerülne az a probléma, hogy a szándékosság tudati oldala kiszélesedne. Egy laikustól azonban nem várható el az a tudattartalom, hogy felismerje a régészeti lelőhelyet, így a nyilvántartásba vételre vonatkozó fogalmi elemet szükségesnek tartjuk. A régészeti lelőhely fogalma alatt így olyan területet értünk, amely régészeti jelenségek, objektumok, leletek sajátos kontextusban találhatóak, de ezek földrajzi meghatározottsága és térbeli helyzete ismert kell legyen, hogy a régészeti lelőhely mint elkövetési tárgy büntetőjogi szempontból meghatározható legyen. Erre szolgál a KÖH nyilvántartása, amit azonban nem tüntet fel hiánytalanul a KÖH saját honlapján. Érdemes lenne megfontolni a lelőhelyek ingatlan-nyilvántartásba való bejegyzését, amely így lehetővé tenné a tulajdonosok számára is a megismerhetőséget.
3.3. A régészeti lelet fogalma
A régészeti lelőhely fogalmának kifejtése mellett foglalkoznunk kell a régészeti lelet fogalmával[75] is. Ennek oka, hogy a régészeti örökség védelme erre a két elemre terjed ki.
Az általunk vizsgált büntetőjogi tényállások egyikében sem minősül elkövetési tárgynak a régészeti lelet, kizárólag a kulturális javak körébe tartozást jelöli meg minősítő körülményként az egyes bűncselekményeknél a jogalkotó. A kulturális örökség elemei közé tartoznak a régészeti örökség ingatlan elemei, a műemlékek, valamint a kulturális javak.[76] Felmerül a kérdés, hogy hová sorolható ilyen logikai lánc alapján a régészeti lelet, mint ingó tárgy. Az OKRI munkatársai megfogalmazzák azon kérdésüket, hogy ezen a gondolatmeneten elindulva, kulturális javak körébe tartozó tárgynak tekinthetjük-e a régészeti leletet?[77] Értelmezésük szerint a kulturális örökség elemei a Kötv. 7. § 4. pontjában meghatározott kulturális javak; a Kötv. ebből következően a kulturális örökség fogalomból szűk értelemben csak a régészeti örökség ingatlan elemeit vette ki.[78] Megítélésünk szerint a régészeti lelet törvényi definíciójából kiindulva, rendszertani értelmezéssel megállapítható, hogy a régészeti lelet a kulturális javak körébe tartozó tárgy. Azáltal, hogy a törvényi definícióban az szerepel, hogy „nem minősülnek régészeti leletnek azon kulturális javak” a jogalkotó a kulturális javak (vagyis ingó kulturális örökségi elemek) gyűjtőfogalma alá sorolta a régészeti leletet.[79]
Mindebből következik, hogy a kulturális javak, illetve régészeti lelőhely jelenlegi törvényi fogalma megfelelő a keretdiszpozíció kitöltéséhez, valamint, hogy a régészeti lelet a kulturális javak körében értelmezendő.
4. De lege ferenda javaslatok
Ahogy azt a korábbi fejezetben már kifejtettük, a régészeti lelőhely, kulturális javak, valamint műemlék rongálásának diszpozíciói a kulturális örökség védelmét hivatottak szolgálni, ezért e deliktumokat a Btk. XV. fejezetében, az államigazgatás, az igazságszolgáltatás és közélet tisztasága elleni bűncselekmények között, új, közös cím alatt, a kulturális örökség elleni bűncselekmények körében tartjuk szükségesnek szabályozni.
4.1. A régészeti lelőhely rongálása
A régészeti lelőhely megrongálásának tényállására az alábbi javaslatot tesszük.
Btk…. § (1) Aki a régészeti lelőhelyet megrongálja és ezáltal a benne rejlő régészeti forrásértéket megszünteti, bűntettet követ el és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
a) üzletszerűen
A bűncselekmény jogi tárgya tágabb értelemben a kulturális örökség, melynek részét képezi a régészeti örökség, mint ezen deliktum által közvetlenül védett érdek. E fogalom a Kötv.-ben meghatározottaknak megfelelően: 7. § 22. pont „az emberi létnek a föld felszínén, a föld vagy a vizek felszíne alatt és a természetes vagy mesterséges üregekben 1711 előtt keletkezett érzékelhető nyoma, mely segít rekonstruálni az emberiség történetét és kapcsolatát környezetével”. Ilyen formában tehát a régészeti lelőhely védelme által válik biztosítottá, hogy e területekben rejlő tudományos forrást a régészettudomány fel tudja használja, valamint a történelemről így fennmaradt információkat hasznosítani tudja.
A bűncselekmény elkövetési magatartása a rongálás, mely minden olyan szándékosan kifejtett közvetlen vagy közvetett magatartást magában foglal, amelynek következtében a régészeti lelőhely állagában károsodik vagy megsemmisül.[80] Az elkövetési magatartás e deliktum esetében csak tevéssel valósulhat meg. Tényállásszerű minden olyan magatartás, amely az elkövetési tárgy régészeti objektum összefüggését megbolygatja. Ilyen cselekmény többek között az ásás, föld elhordás, gépi munkálatok végzése, kábelfektetés.
A tényállás befejezetté akkor válik, ha a rongálás következtében a régészeti lelőhelynek a forrásértéke megszűnik. Mindez akkor valósul meg, ha a lelőhely rongálás utáni állapotából nem lehet következtetni az elkövetési tárgy által magában hordozott, a régészet- tudomány szempontjából kiemelt jelentőséggel bíró információkra. A régészeti lelőhely elemei eredeti fekvésükben tartalmazzák azokat a tudományos információkat, amelyek a behatás következtében megismerhetetlenné válnak. Ez valósul meg akkor, ha a károkozó magatartás miatt nem lehet megállapítani például a sírban fekvő elhelyezkedését, mely azért lenne fontos, mert ebből lehetne következtetni a temetkezési szokásokra, mely jelezné, hogy a lelőhely milyen korból, az elhunyt személy mely vallási közösségből származik, valamint árulkodhat az adott személy társadalomban betöltött pozíciójáról. Ezen információk elsődlegesen a régészet, mint a történelmi múlttal foglalkozó tudomány számára jelentősek, hiszen ezáltal kaphatunk képet egy adott történelmi korszakról, népcsoportról. Ahhoz, hogy a forrásérték megszűnése megállapítást nyerjen minden esetben régész szakértői közreműködésre lenne szükség, hiszen egy régészeti tudományos kérdésről beszélünk, melyet csak ilyen végzettséggel és gyakorlati tudással rendelkező személy képes vizsgálni.
A bűncselekmény kísérlete valósul meg, ha az elkövető a rongáló magatartását megkezdi, de azt nem fejezi be, így például tettenérés esetén vagy az elkövetési magatartás ugyan megvalósul, de a szakértő nem állapítja meg a forrásérték megszűnését.
A bűncselekmény tettese bárki lehet, az a személy is, akinek saját tulajdonú területén található a régészeti lelőhely. Mindezzel kiküszöbölhetővé válik a hatályos szabályozás egyik problematikája, nevezetesen, hogy a saját tulajdonú földterületen található régészeti lelőhely rongálását az ingatlan tulajdonosa nem követheti el. Ez következik abból, hogy a rongálás deliktuma csak idegen vagyontárgyakra követhető el. Így tehát ha a régészeti lelőhely saját tulajdonban álló területen található, a Btk. 324. § (3) bekezdés 1. pontja nem volt megállapítható. Az általunk tett javaslat elfogadásával a régészeti lelőhelyben rejlő forrásérték - függetlenül a terület tulajdonosi jellegétől - büntetőjogi védelem alatt állna. A tettes személy régész végzettségű is lehet, ha szakszerűtlen cselekményével a lelőhelyben olyan kárt okoz, amelynek következtében a benne rejlő forrásérték megszűnik.
A deliktum csak szándékosan követhető el. A szándéknak át kell fognia az objektív tényállási elemek körét, így a terület régészeti lelőhelyi minőségét, az elkövetési magatartást, okozati összefüggést, valamint, hogy cselekménye következtében a lelőhely eredeti összefüggéseiben és abban található forrásérték megszűnik. Nem kell azonban kiterjednie arra, hogy milyen információkat semmisített meg.
Minősítő körülményként tartanánk szükségesnek a Btk.-ba iktatni az üzletszerűség, illetve a bűnszövetségben történő elkövetést. Mindkettő fogalomra az értelmező rendelkezésekben foglalt definíciók irányadóak.[81] E minősített esetek indokát abban látjuk, hogy a régészeti lelőhelyeket csoportosan, haszonszerzési célzattal fosztogató személyek cselekménye az alapeseti tényálláshoz képest sokkal inkább veszélyes a társadalomra és egyben a lelőhelyekben rejlő tudományos információ nagyobb mértékű pusztulását okozza.
4.2. A kulturális javak rongálása
A kulturális örökség védelmét szolgáló tényállás a kulturális javak megrongálása, melyre az alábbi a javaslatunk:
Btk…. § (1) Aki a tulajdonában álló, a kulturális javak körébe tartozó és védett tárgyat, illetve aki a kulturális javak körébe tartozó idegen tárgyat megrongálja, bűntettet követ el, és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
(2) Aki az (1) bekezdés szerinti tárgyat megsemmisíti, öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
Ezen deliktumnak a jogi tárgya, ahogy már említettük, a Kötv.-ben foglaltaknak megfelelően a kulturális örökség, melynek védelmét a közérdek, a nyilvánosság és a tudományos kutatás számára történő hozzáférés, illetve az utókor számára történő megőrzés teszi indokolttá.
Az (1) bekezdésben meghatározott elkövetési magatartás a rongálás. Akár tevéssel, akár mulasztással is megvalósulhat e bűncselekmény, így például amennyiben a tulajdonos egy kulturális javak körébe tartozó könyvtári, muzeális dokumentumot nem megfelelő módon tárol, a környezeti behatások következtében annak állagában sérülés következhet be.
A bűncselekmény elkövetési tárgya a kulturális javak körébe tartozó tárgy, melynek fogalma, ahogy arra már utaltunk, megegyezik a Kötv.-ben (7. § 4. pont) meghatározottal. E fogalom alá vonható a régészeti lelet is. Amennyiben a kulturális javak körébe tartozó tárgy saját tulajdonú, további feltétel, hogy az védett legyen. A törvény értelmében ezen javak akkor minősülnek védettnek, ha a bennük rejlő pótolhatatlan és kiemelkedő kulturális örökségi jelleg miatt a KÖH hatósági eljárás során határozattal azzá nyilvánítja. E kitétel megvalósulása egyrészt azért szükséges, mivel ennek hiányában e tényállást realizálná az a személy is, aki saját maga alkotta a kulturális javak körébe tartozó tárgyat, hiszen az alkotó tulajdonában lévő kulturális javak védetté nyilvánítása a Kötv. alapján kizárt. Másrészt, abban az esetben, ha a nem védett, saját tulajdont képező kulturális javak körébe tartozó tárgyra is el lehetne követni e deliktumot, oda vezetne, hogy minden, a tudomány szempontjából bármilyen jelentőséggel bíró tárgy ellen elkövetett rongálás vagy megsemmisítés büntetőjogi szankciót vonna maga után. Így például amennyiben egy fényre érzékeny grafika tulajdonosa olyan helyiségben helyezi el a műtárgyat, ahol rendszeresen napsugárzásnak van kitéve, melynek következtében az időmúlásával megfakul és értékét veszti, megvalósítaná e tényállását. Megítélésünk szerint mindez indokolatlan kriminalizációhoz vezetne és egyben a büntetőjog ultima ratio alapelvébe ütközne.
Abban az esetben, ha az elkövetési tárgy idegen, nem saját tulajdonú, akkor a védettség nem szükséges, hiszen a kulturális javak ex lege törvényi védelem alatt állnak. E többletfeltételt azért sem követelhetjük meg, hiszen ez esetben a büntetőjogi védelem alól kikerülnének mindazon elkövetési tárgyak, amelyeket a hatóság nem vett nyilvántartásba. Sok esetben maga az elkövető az, aki először jut a birtokába a kulturális javak körébe tartozó tárgynak, például régészeti lelet esetén, így tehát az előzetes hatósági nyilvántartásba vétel fogalmilag kizárt.[82]
A bűncselekmény elkövetője, amennyiben saját tulajdont képez az elkövetési tárgy, csak a tulajdonos lehet. E deliktum tettese nem lehet az a személy, aki maga alkotja a kulturális javak körébe tartozó tárgyat, mivel ez esetben e tárgy nem nyilvánítható védetté.[83] Az idegen kulturális javak vonatkozásában értelemszerűen a cselekmény tettese csak az lehet, akinek nem áll tulajdonában az elkövetési tárgy.
A deliktum minősített esetét képezi, ha az elkövetési tárgy megsemmisül. Előbbi elkövetési magatartás akkor valósul meg, ha a kulturális javak körébe tartozó tárgy olyan fokú sérelmet szenved el, amelynek folytán a benne rejlő tudományos, kulturális érték teljes mértékben elvész és ezáltal nem hordozza azt a specialitást, amely indokolttá teszi más vagyontárgyaktól való megkülönböztetését.
4.3. Műemlék megrongálása
A kulturális örökség körébe tartozó elemek harmadik csoportját a műemlékek képezik, mely ellen elkövetett rongálás esetén is ugyanazon jogi tárgy szenved sérelmet, mint a kulturális javak, illetve régészeti lelőhely esetén. A hatályos szabályozás értelmében a Btk. 216. § alapján a saját tulajdonú műemlék megrongálása, valamint annak megsemmisítése, illetve helyrehozhatatlan károsodásának előidézése büntetőjogi szankciót von maga után. A más tulajdonában álló (idegen) műemlék elleni rongálás a vagyon elleni bűncselekmények körében, a Btk. 324. § minősített eseteként nyer értékelést.
Megítélésünk szerint a védendő érdek homogenitása folytán jelen esetben sem indokolt a más tulajdonát képező, illetve a saját tulajdonban álló műemlék közötti törvényi differenciálás, hiszen mindkét esetben az elkövetési magatartással a kulturális örökség, mint jogi tárgy szenved sérelmet. Mindezekre tekintettel a műemlék megrongálásának tényállását az alábbi szövegezéssel tartjuk szükségesnek a Btk.-ba iktatni:
Btk…. § (1) Aki a műemléket megrongálja, bűntettet követ el, és három évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
A bűncselekmény elkövetési tárgya a műemlék, melynek fogalmát a Kötv. 7. § 8. pontja határozza meg: „Olyan műemléki érték, amelyet e törvény alapján jogszabállyal védetté nyilvánítottak.” Mindebből következik tehát, hogy műemlék a műemlékké nyilvántartást deklaráló jogszabály erejénél fogva védett,[84] így e bűncselekmény esetében indokolatlan a differenciálás a saját, illetve más tulajdonában lévő elkövetési tárgyak között.
Jelen deliktum esetében, eltérően ezen cím alatt szabályozott másik két bűncselekménytől, speciális elkövetési magatartást képez a műemlék helyrehozhatatlan károsodásának előidézése. Ezen elkövetési magatartás akkor valósul meg, ha a műemlék rongálással okozott károsodás olyan fokú, hogy az javítással, restaurációval vagy más mesterséges úton sem állítható helyre. Mindennek következtében a dolog elveszti műemléki jellegét, tehát a sérelemnek olyan tulajdonság vonatkozásában kell megvalósulnia, amely a védetté nyilvánítást indokolta.[85]
Megítélésünk szerint e három bűncselekmény az általunk javasolt tényállási elemekkel megfelelő lenne a kulturális örökség védelméhez fűződő érdek érvényre juttatására. A diszpozíciók mindegyikének elkövetési magatartása rongálásban merül ki, mely az elkövetési tárgyban előidézett állagromlásban nyilvánul meg és ezen jogellenes cselekmény által szenved a kulturális örökség részét képező műemlék, kulturális javak, régészeti örökség sérelmet. A kulturális javakkal visszaélés tényállását nem tartjuk indokoltnak az előbb említett három bűncselekmény körében szabályozni, hiszen ezen tényállás elsődlegesen annak a védelmét szolgálja, hogy az állam nyomon tudja követni a kulturális örökség elemeit képező javak, tárgyak forgalmát. Ennek érdekében külön törvény - a Kötv.- vonatkozik a kulturális javak elidegenítésére és ezen rendelkezések megszegőivel szemben tartja a jogalkotó szükségesnek a mulasztások miatti büntetőjogi szankcionálást.[86] Mindezzel ténylegesen az államigazgatás rendje, mint önálló jogi tárgy sérül, így úgy gondoljuk, hogy e deliktumnak a rendészeti bűncselekmények közötti jelenlegi szabályozása megfelelő.
4.4. Kulturális javakra elkövetett vagyon elleni bűncselekmények
Egyetértünk azzal, hogy a kulturális javak ellen elkövetett vagyon elleni bűncselekmények minősítő körülményeként kerül szabályozásra ezen érték védelme. Oka ennek, hogy a tulajdonjog mint jogi tárgy megfelelő módon került meghatározásra a jogalkotó által. A lopás, sikkasztás, orgazdaság bűncselekmények esetén mindig a tulajdonosi jogosítványok ellen irányul - akár közvetett módon - az elkövetési magatartás, mivel a tulajdonos rendelkezési jogosultságát vonja el a dolog felett. A minősítési rendszert tekintve a jogalkotó azonban következetlen, mivel a kulturális javak minősítő körülményként való meghatározását egyetlen esetben emeli be a tényállásokba, ez pedig megegyezik a nagyobb értékre elkövetett vagyon elleni deliktumok büntetési tételével. A jogalkotó következetlensége így abban ragadható meg, hogy csak egyetlen esetben értékeli minősítő körülményként ezen speciális elkövetési tárgyakat. Például ha az eltulajdonított kulturális javak körébe tartozó tárgy értéke 20.000 Ft és 200.000 Ft között van - amely az alapeseti tényállás értékkategóriája - , akkor a Btk. 316. § (4) bekezdés 3. pontja alapján a minősített eset kerül megállapításra, míg ha a lopást kulturális javak körébe tartozó olyan tárgyra követik el, amely a jelentős, különösen nagy, különösen jelentős értékkategóriába tartozna, akkor nem jelent minősítő körülményt, hogy a cselekményt a kulturális javak körébe tartozó tárgyra követik el.[87] A büntetéssel fenyegetés három évig terjedő szabadságvesztés a kulturális javak ellen elkövetett vagyon elleni bűncselekmények esetén, csakúgy mint a nagyobb értékre elkövetett, illetve a kisebb értékre meghatározott minősítő körülménnyel realizált vagyon elleni bűncselekmények esetén.
Véleményünk szerint a vázolt helyzetre az jelentene megoldást, ha a kulturális javak mint minősítő körülmény megjelenne a lopás, sikkasztás, orgazdaság tényállásán belül minden egyes értékkategóriában, és ezáltal az elkövető cselekménye egy magasabb büntetési tétellel fenyegetett tényállási fordulatot realizálna. Példaként felhozható a lopás, amelynél a bűnszövetségben, közveszély színhelyén, dolog elleni erőszakkal, üzletszerűen elkövetett cselekmények minden egyes értékkategóriában külön minősítő körülményként vannak feltüntetve. Így ha az elkövető szabálysértési értékre, de a kulturális javak körébe tartozó tárgyra követné el a lopást, akkor ezzel a lopás vétségét valósítja meg, ugyanígy ha kisebb értékre, de a kulturális javak körébe tartozó tárgyra követné el a cselekményét, akkor cselekménye ugyanúgy minősül, mint a nagyobb értékre elkövetett lopás.
4.5. Jogi személy büntetőjogi felelősségének kérdése
Az előzőekben már utaltunk arra, hogy a lelőhelyek rongálásának legnagyobb hányadát beruházások megvalósítása közben követik el. A vizsgált 47 esetből mindössze 7 esetben volt az elkövető természetes személy. A beruházók a gyakorlatban jelentős arányban jogi személyek, amely felveti büntetőjogi felelősségük kérdését ebben az esetkörben. A felelősségre vonás lehetőségével azért kívánunk foglalkozni, mivel az aktakutatás során levontuk azt a következtetést, hogy az örökségvédelmi bírságnak a jogi személyekkel szemben nincsen visszatartó ereje. Míg egy szerény költségvetésű önkormányzat egyszeri bírság kivetése következtében a következő alkalommal figyelemmel lesz a régészeti lelőhelyek védelmére,[88] addig egy nagyvállalatnak lehet akár erre a célra elkülönített költségvetési előirányzata is lehet a kivitelezési tervében. A maximálisan kiszabható örökségvédelmi bírság sok esetben nem közelíti meg az átadás késése miatt fizetendő kötbér mértékét, ez pedig ahhoz a gyakorlathoz vezet, hogy rendszeresen figyelmen kívül hagyják a KÖH által kiadott engedély feltételeit, vagy meg sem kötik az illetékes múzeummal a feltárási szerződést.[89]
Hazánkban a 2001. évi CIV. törvény szabályozza a jogi személlyel szemben alkalmazható büntetőjogi intézkedések rendszerét és a felelősségre vonás feltételeit. A magyar szabályozási rendszerben a jogi személy felelősségre vonásának feltétele a természetes személy elkövető felelősségének megállapítása.[90] Feltétel továbbá, hogy az elkövetett bűncselekmény szándékos legyen, illetve vagyoni előnyt eredményezzen. A jogi személyekkel szemben alkalmazandó szankciók tekintetében alapvető cél, hogy olyan reakcióeszközök legyenek alkalmazhatóak, amelyek mellett nem „kifizetődő” a jogi személy jogsértő magatartása.[91] A régészeti lelőhelyek rongálása esetében az előbb idézett, kívánt kriminálpolitikai cél egyáltalán nem valósul meg, hiszen e bűncselekmények nem terelődnek büntetőjogi síkra.
A büntetőjogi fellépés jelentős indokát szolgáltathatja, ha egy jogállamban a személyegyesülésekre kiszabható közigazgatási, polgári- vagy gazdasági jogi szankciók nem elég hatékonyak.[92] Esetünkben ez teljes mértékben megvalósul, mivel az örökségvédelmi bírság, mint közigazgatási jogi szankció egyáltalán nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Párhuzamot vonhatunk a kulturális örökségvédelmi és a közbeszerzési (2003. évi CXXIV.) vagy akár a koncesszióról szóló törvény (1991. évi XVI.) között.[93] Az utóbbi két törvény lehetőséget biztosít arra, hogy a büntetőeljárás jogerős befejezését követően a felelősségre vont jogi személyt kizárják meghatározott kedvezményekből vagy akár a koncessziós eljárásból. Felmerülhet a kérdés, hogy vajon milyen visszatartó ereje lenne a tevékenység korlátozása büntetőjogi intézkedés következetes alkalmazásának a jogerős büntetőjogi ítéletekben, amennyiben a jogi személy beruházása folytán régészeti lelőhelyet rongál meg. Véleményünk szerint a régészeti lelőhelyek védelme biztosítva lenne, hiszen ez olyan fokú anyagi veszteséget okozhatna a beruházóknak, amely már megfontolásra késztetné őket a feltárási szerződés megkötését illetően. A társadalomra veszélyesség oldaláról azonban vizsgálnunk kell azt, hogy a régészeti lelőhelyek milyen fokú sérelme vonhatná maga után a tevékenység korlátozásának szankcióját.
A törvény bírósági mérlegelés körébe utalja a taxatív felsorolásban nem szereplő tevékenységtől való eltiltást, így ezen törvényi rendelkezés alapján a bíróság ténylegesen bármely tevékenység gyakorlásától eltilthatja a jogi személyt.[94] Meglátásunk szerint, ha a KÖH munkatársai megtennék minden esetben a feljelentést, és ennek következtében elmarasztaló bírósági ítéletek születnének, akkor a jogalkalmazó kialakíthatna egy olyan gyakorlatot, hogy meghatározott időintervallumon belül nem engedélyezi a tevékenység folytatását a jogi személy számára. Azonban a tevékenység korlátozása a jelenlegi törvényi szabályozást tekintve egy évtől három évig terjedő időtartamra rendelhető el. A nemzetgazdasági érdekek miatt azonban nem indokolt ilyen hosszú időtartamon keresztül az építési és kivitelezési profillal rendelkező vállalatok tevékenységének megvonása. Sajnálatos az a helyzet, hogy amennyiben a KÖH munkatársai bűncselekmény elkövetését észlelik vagy arra utaló gyanújuk merül fel, nem tesznek feljelentést. Amennyiben ennek következetesen eleget tennének, akkor ennek folyományaként olyan normakövetés alakulhatna ki a beruházók oldaláról, amely lehetőséget teremthet a még megmaradt régészeti örökség megóvására.
Azzal, hogy hazánk részese az e tárgykörben született UNIDROIT, illetve Valetta-i Egyezménynek, egyben jelzi, hogy a jogalkotó részéről is megfogalmazódott a kulturális örökség védelmének kiemelt fontossága. Mindezt alátámasztja a Kötv. miniszteri indokolása is, melynek megfogalmazása szerint a kulturális örökség értékeit érintő bármilyen mértékű károkozás, rombolás, pusztítás pótolhatatlan és jóvátehetetlen veszteséget okoz. Ennek megakadályozása érdekében vezette be a törvényhozó az örökségvédelmi bírság szankcióját, melyről aktakutatásunk során tapasztaltakra hivatkozva leszögezhetjük, hogy hatékonyságát tekintve nem megfelelő.
Megítélésünk szerint a kulturális örökség hatékony védelme akkor lenne biztosított, ha a jogalkotó ezen - általa is kiemelten fontosnak tekintett - értéket önálló jogi tárgyként kezelné és ennek védelme érdekében alkotná meg a három tényállást. Mindezzel a jogalkalmazó felé is egységes és világos képet nyújtana, megszüntetve ezáltal a hatályos szabályozásban rejlő rendszertelenséget. A vagyon elleni bűncselekmények körében a kulturális javakra megvalósított deliktumok esetén minden értékkategóriát súlyosabban minősülne, ha ezen speciális elkövetési tárgyakra hajtanák végre.
Ennek jegyében javasoljuk, hogy a Büntető Törvénykönyvben a XV. fejezetben a kulturális örökség védelmét szolgáló tényállások a fent ismertetett szövegezéssel kerüljenek beiktatásra. Javaslatunkkal kiküszöbölhetővé válhatna a jelenlegi szabályozásban rejlő azon ellentmondás, hogy a jogellenes magatartást kifejtő személy saját tulajdonában álló területen található régészeti lelőhely vonatkozásában nem követheti el a rongálást.
Az általunk ismertetett javaslat elfogadásával a kulturális örökségben rejlő kiemelt érdek védelme dogmatikailag tisztázottá válhatna és mindez a jelenlegi gyakorlat problémáinak kiküszöböléséhez vezethetne.
1978. évi IV. törvény a Büntető Törvénykönyvről (Btk.)
1999. évi LXIX. törvény a szabálysértésekről (Sztv.)
2001. évi XXVIII. törvény a lopott vagy jogellenesen külföldre vitt kulturális javak nemzetközi visszaadásáról szóló, Rómában, 1995. év június hó 24. napján aláírt UNIDROIT Egyezmény kihirdetéséről (UNIDROIT Egyezmény)
149/2000. (VIII. 31.) Korm. rendelet a Magyar Köztársaság Kormánya és az Európa Tanács tagállamai között, 1992. január 16-án kelt, Vallettában aláírt, a régészeti örökség védelméről szóló Európai Egyezmény kihirdetéséről (Valetta-i Egyezmény)
218/1999. (XII. 28.) Korm. rendelet az egyes szabálysértésekről (Szr.)
191/2001. (X. 18.) Korm. rendelet az örökségvédelmi bírságról (Öbr.)
10/2006. (V. 9.) NKÖM rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivataleljárásairól
308/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról
5/2010. (VIII. 18.) NEFMI rendelet a régészeti lelőhelyek feltárásának, illetve a régészeti lelőhely, lelet megtalálója anyagi elismerésének részletes szabályairól (Fr.)
324/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról a kulturális örökségvédelmi szakigazgatási szervekről és eljárásaikra vonatkozó általános szabályokról
A Magyar Régész Szövetség tagjainak Etikai Kódexe http://www.regeszet.org.hu/dokumentumok/ec.pdf
Erdősi 2000 = Erdősi Péter: A kulturális örökség meghatározásának kísérletei Magyarországon. Regio (Kisebbség, Politika, Társadalom) 2000/4, 26-44.
Erdősy 2005 = Erdősy Emil: A vagyon elleni bűncselekmények. In: Magyar Büntetőjog. Különös rész. Szerk.: Tóth Mihály. Osiris Kiadó Budapest, 2005, 489-549.
Fantoly 2008 = Fantoly Zsanett: A jogi személyek büntetőjogi felelőssége. HVGORAC Budapest, 2008.
Földvári 2002 = Földvári József: Magyar Büntetőjog. Általános rész. Osiris Kiadó Budapest, 2002.
Karsai 2010 = Karsai Krisztina: Büntetőjogi jogtárgyak a hamis áruk elleni küzdelemben. Magyar Jog 2010/12, 720-726.
Kereszty - Szomora 2009 = Kereszty Béla, Szomora Zsolt: A vagyon elleni bűncselekmények. In: A magyar büntetőjog különös része. Szerk.: Nagy Ferenc. HVGORAC Budapest, 2009, 594-664.
Korinek 2006 = Korinek László: A kriminológiai kutatási módszerek. In: Kriminológia- Szakkriminológia. Szerk.: Gönczöl Katalin, Kerezsi Klára, Korinek László, Lévay Miklós. Complex Kiadó Budapest, 2006, 203-218.
Jankovich 1993 = Jankovich B. Dénes: A felszíni leletgyűjtés módszerei és szerepe a régészeti kutatásban. Magyar Nemzeti Múzeum-MTA Régészeti Intézet Budapest, 1993.
Kármán - Kriston - Stankowsky 2004 = Kármán Gabriella, Kriston László, Stankowsky Andrea: A kulturális örökség védelmével kapcsolatos büntetőjogi gyakorlat tapasztalatai. Jogtudományi Közlöny 2004/4, 140-148.
Kis - Hollán - Gellér 2006 = Kis Norbert, Hollán Miklós, Gellér Balázs: A Büntető Törvénykönyv magyarázata. II. kötet. Különös rész (1). Magyar Hivatalos Közlönykiadó Budapest, 2006.
Kulturális 2006 = Kulturális Örökségvédelmi Hivatal, Műtárgyfelügyeleti Iroda: Kulturális örökségünk védelme (konferencia beszámoló). Ügyészek Lapja 2006/1, 27-31.
Nagy 2010 = Nagy Ferenc: A magyar büntetőjog általános része. HVGORAC Budapest, 2010.
Paulovics 2003 = Paulovics Anita: A kulturális javak védelme a nemzetközi összehasonlítás tükrében. Bíbor Kiadó Miskolc, 2003.
Renfrew − Bahn 1999 = Renfrew, Colin; Bahn, Paul: Régészet (elmélet, módszer, gyakorlat). Osiris Kiadó Budapest, 1999.
Szabó 2004 = Szabó Annamária Eszter: A közös kulturális örökség védelme az Európai Unióban. Miskolci Doktoranduszok Jogtudományi Tanulmányai Tomus 5/2. 2004, 141-149.
Szabó 2005 = Szabó Annamária Eszter: A kulturális örökség szervezetrendszere. Collega 2005/2, 44-49.
Szabó 2006 = Szabó Annamária Eszter: Együttműködés a kulturális igazgatás terén az Európai Unióban. Collega 2006/2-3, 59-63.
Szabó 2010 = Szabó Annamária Eszter: Adalékok a közigazgatási szervek kulturális örökségvédelmi szerepének elemzéséhez. Sectio Juridica et Politica. Tomus XXVIII. Miskolc, 2010, 297-313.
Szomora 2009 = Szomora Zsolt: A jogi tárgy funkciói és a jogtárgyharmonikus értelmezés. Bűnügyi Szemle 2009/2, 11-17.
Védtelenné váló régészeti lelőhelyek. http://www.nepszava.hu/articles/article.php?id=70586 (2010. 08. 10.)
Wollák - Zsidi 2003 = Wollák Katalin, Zsidi Paula: A régészeti örökség védelmének jogi háttere és fővárosi gyakorlata. In.: Vándorutak. Múzeumi örökség. Tanulmánykötet Bodó Sándor tiszteletére, 60. születésnapja alkalmából. Archaeolingua Budapest, 2003, 241-255.
www.crimestat.b-m.hu
www.archeo.mta.hu
Hivatkozott ügyiratok:
490/0605/001/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda
490/2642/002/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda
480/707/3/2010 KÖH, Észak-alföldi Iroda
480/0283/2008 KÖH, Észak-alföldi Iroda
480/3182/2007 KÖH, Észak- alföldi Iroda
490/3047/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda
490/1118/2007 KÖH, Dél-alföldi Iroda
/0424/2005 KÖH, Észak-alföldi Iroda
2. Mióta dolgozik régészként (évszám)?
3. Mit tekint Ön régészeti lelet lopásának?
a) az adott személy elviszi a régészeti lelőhelyről a leletet, majd eladja
b) az adott személy elviszi a régészeti lelőhelyről a leletet és eljuttatja múzeumhoz
c) az adott személy elviszi a régészeti lelőhelyről a leletet és otthon kiteszi dísznek a nappalijába
4. Volt-e már szemtanúja régészeti lelet lopásának?
a) igen, többször is
b) igen, egy esetben
5. Amennyiben igen, mit tett?
a) rendőrségen feljelentést tettem
b) Kulturális Örökségvédelmi Hivatal (továbbiakban: KÖH) felé jeleztem a jogsértést
c) önállóan intézkedtem
d) nem tettem semmit
6. Hány régészeti lelettel kapcsolatos lopásról hallott a megye területén 2009-ben?
7. Mit tekint Ön régészeti lelőhely rongálásának?
a) gyermekek egy csoportja homokozónak használja a kunhalom területét
b) ittas egyetemisták összerugdossák a feltárt Árpád-kori templom falmaradványait
c) népvándorláskori temető területén építenek fel egy irodaházat
d) szarmata sírt önállóan tár fel egy műkedvelő idősekből álló csoport
8. Volt-e már szemtanúja régészeti lelőhely rongálásának?
9. Amennyiben igen, mit tett?
b) KÖH felé jeleztem a jogsértést
10. Hány régészeti lelőhely rongálási esetről hallott a megyében 2009-ben?
11. Amennyiben tett feljelentést (akár lopás, akár rongálás miatt), mi lett a következménye?
a) a bíróság büntetést szabott ki az elkövetőre
b) megszüntették az eljárást
c) nincs információm
d) szabálysértést állapítottak meg
12. Amennyiben tett feljelentést, mennyire elégedett a hatóság munkájával?
1: egyáltalán nem - 5: teljes mértékben
Értékelje skálán! 1 2 3 4 5
13. Egyetért-e Ön a régészeti lelőhely alábbi fogalmával: régészeti lelőhely az a földrajzilag körülhatárolható terület, amelyen a régészeti örökség elemei történeti összefüggéseikben találhatók, és amelyet a hatóság nyilvántartásba vett.
a) igen, teljes mértékben
b) nem, mivel a hatósági nyilvántartásba nem vett régészeti lelőhelyet nem tekinti annak
c) a fogalom semelyik részével nem értek egyet
14. Szükséges-e Ön szerint a régészeti lelőhely rongálását szankcionálni?
a) igen, de csak a hatósági nyilvántartásba vett régészeti lelőhelyek vonatkozásában
b) igen, minden esetben, függetlenül attól h nyílván van-e tartva vagy nem
c) egyáltalán nem tartom szükségesnek
15. Jogilag lehetővé tenné-e Ön a fémkereső használatát bárki számára olyan helyen, mely nem nyilvántartott régészeti lelőhely?
a) igen, mivel így hozzájárulnak ezek a személyek ahhoz, hogy előkerüljön minél több lelet
b) igen, mivel akinek a „kincskeresés” a hobbija, annak ez elengedhetetlen eszköz
c) nem, azt kizárólag csak engedéllyel rendelkező régészek használhatják
16. Jogilag lehetővé tenné-e Ön a fémkereső használatát bárki számára a régészeti lelőhelyeken?
17. Ön szerint a régészeti lelőhelynek pénzben pontosan kifejezhető értéke van?
a) nem, eszmei értékénél fogva nem lehet pénzben kifejezni
b) igen, kifejezhető, csakúgy, mint más vagyontárgy
18. Ön hogyan járna el a régészeti feltárás céljából jogszabályban előírt engedély nélkül ásatást végző személyekkel vagy az engedély kereteit túllépő személyekkel szemben?
a) KÖH-nek kellene eljárást indítani velük szemben
b) büntetőeljárást kellene indítani velük szemben
c) nem lenne ezen cselekményeknek semmilyen következménye
19. Ön büntetné-e az elkövetőt az alábbi esetekben?
Szeged város határában fiatalok gyorsulási versenyt rendeznek. A területen régészeti feltárás van folyamatban, de erről a fiatalok nem tudnak. Egyikük olyan gyorsan veszi be a kanyart, hogy kisodródik és ennek folyamán a régészeti lelőhely egy részét a motor csúszás közben tönkreteszi?
a) Nem, mert
b) Igen, mert
20. Ön büntetné-e a szomszédot az alábbi esetben?
Ön, mint régész valószínűsíti, hogy a szomszédja kertjében egy Árpád-kori temető található. A szomszédja ezen a területen szőlőt telepít, amely ezáltal nagy kárt okoz a temetőben. Felhívja a figyelmet erre a tényre, de a szomszéd nem hagy fel a szőlő telepítésével.
a) Nem, mert …
b) Igen, mert …
21. Hasznosnak találja-e Ön a kérdőívet a cél eléréséhez?
22. Mi hiányzik Ön szerint a kérdőívből? (legfeljebb 3 dolgot jelöljön meg)
[1] A tanulmány a 2011. április 18-20. között megrendezett XXX. OTDK-n Büntetőjog Különös részi tagozatban I. helyezést ért el. Konzulensek: Dr. Bató Szilvia (tudományos munkatárs) és Dr. Karsai Krisztina (egyetemi docens) SZTE ÁJTK, Büntetőjogi és Büntető Eljárásjogi Tanszék.
A szerzők ezúton is köszönetüket fejezik ki a Kulturális Örökségvédelmi Hivatal akkori elnökének, Dr. Mezős Tamásnak a kutatás engedélyezéséért (ügyiratszám: 160/0134/001/2010), továbbá munkatársainak, Hajducsek Jánosnak, Újlaki Pongrácz Zsuzsánnának, Vida Katalinnak és Wollák Katalinnak a közreműködésükért. Köszönjük továbbá Dr. Bálint Mariannának (Észak-alföldi Iroda), Harkai Istvánnak, dr. Horváth Andreának és Mészáros Patríciának (Dél-alföldi Iroda) a kutatáshoz nyújtott segítségüket. Külön köszönetünket fejezzük ki a Magyar Régész Szövetség elnökének, Dr. Jankovich-Bésán Dénesnek a kérdőívek régészekhez történt továbbításáért. Külön köszönet illeti azon közreműködő régészeket, akik a kérdőív kitöltésével megosztották velünk tapasztalataikat.
[2] Renfrew – Bahn 1999, 536.
[3] A közérdek, a nyilvánosság és a tudományos kutatás számára történő hozzáférés is indokolttá teszi a védelmet. Kulturális 2006, 27.
[4] Forrásérték alatt azt a tudományos információt értjük, melyből a régész az adott régészeti lelőhely és régészeti lelet vonatkozásában tudományos megállapításokat tud tenni.
[5] A Magyar Régész Szövetség tagjainak Etikai Kódexe http://www.regeszet.org.hu/dokumentumok/ec.pdf (letöltés: 2010. 08. 17.).
[6] A Kulturális Örökségvédelmi Hivatal munkatársaival való beszélgetés során megtudtuk, hogy a hivatal országos szinten nagyon kevés esetben kezdeményezi a büntetőeljárás megindítását.
[7] Szintén a KÖH munkatársaitól értesültünk arról, hogy nincsen jogerős bírósági ítélet e tárgykörben, illetve a Csongrád Megyei Főügyészséggel történt egyeztetés során megtudtuk, hogy ilyen ügyek szinte nem is jutnak bírósági szakba, korábban megszüntetésre kerülnek.
[8] Korinek 2006, 211. Függelékként csatoltuk a kérdőívet.
[9] Korinek 2006, 210.
[10] A 308/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról helyébe lépett a 324/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról, a kulturális örökségvédelmi szakigazgatási szervekről és eljárásaikra vonatkozó általános szabályokról.
[11] Wollák - Zsidi 2003, 243; Szabó 2006.
[12] UNIDROIT Egyezmény 3. Cikk (2) bek.: „Az egyezmény alkalmazása során lopottnak tekintendő a jogellenesen kiásott, vagy törvényesen kiásott, de jogellenesen megtartott kulturális tárgy, amennyiben ez összhangban van az ásatás helyszínét adó állam törvényeivel.”
[13] Az 5. cikk (2) bekezdése értelmében ilyennek minősülnek „azon kulturális javak, amelyeket a kérelmet előterjesztő állam területéről a kulturális javak kivitelére a kulturális örökség védelme céljából megalkotott törvények szerint kiállított engedély alapján ideiglenesen vittek ki kiállítás, kutatás, restaurálás céljából, de az engedélyben meghatározott feltételekkel ellentétben nem vittek vissza.”
[14] UNIDROIT Egyezmény 3. Cikk (3) bek.
[15] UNIDROIT Egyezmény 5. Cikk (1) bek.
[16] UNIDROIT Egyezmény 5. Cikk (3) bek.: „Abban az esetben, ha a kérelmet előterjesztő állam bebizonyítja, hogy a tárgy eltávolítása területéről lényegesen sért egy vagy több, a következőkben felsorolt érdeket:
d) a kulturális tárgy hagyományok szerinti vagy rituális használata törzsi vagy őslakos közösségek által, illetve bebizonyítja, hogy a tárgy a kérelmet előterjesztő állam számára kulturális szempontból kiemelkedően fontos.”
[17] UNIDROIT Egyezmény 20. cikk.
[18] Szabó 2004.
[19] Kötv. 82. § (1) „Azt a természetes vagy jogi személyt és jogi személyiséggel nem rendelkező szervezetet, aki (amely) az e törvényben engedélyhez kötött tevékenységet engedély nélkül vagy attól eltérő módon végzi, illetve a védetté nyilvánított, vagy e törvény erejénél fogva védelem alatt álló kulturális örökség elemeit jogellenesen megsemmisíti, vagy megrongálja, illetve a védett kulturális örökségi elemet kötelezettségének elmulasztásával veszélyezteti, örökségvédelmi bírsággal (a továbbiakban: bírság) kell sújtani. Az örökségvédelmi bírság kiszabása nem mentesít egyéb, építésügyi eljárásban kiszabható bírság alól.
(2) Bírsággal sújtható az, aki a jogszabály által előírt bejelentési kötelezettségének nem tesz eleget.”
[20] A Kötv. részletes indokolása a 82-85. §-okhoz.
[21] Az elkövetési magatartás a kulturális örökség elemeinek (melybe e törvény erejénél fogva a régészeti lelőhely is beletartozik) megrongálása, illetve megsemmisítése.
[22] Szr. 144. § „Aki a) régészeti feltárás céljából jogszabályban előírt engedély nélkül ásatást, megelőző feltárást, falkutatást, műszeres lelet- és lelőhelyfelderítést végez vagy végeztet, b) régészeti és természettudományos feltárásokra, lelőhelyekre, továbbá a régészeti jelentőségű védett földterületekre vonatkozó jogszabályi kötelezettségét megszegi, százezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.”
[23] Szr. 145. § „Aki közgyűjteményben, illetve muzeális intézményben őrzött vagy védetté nyilvánított kulturális javakról engedély nélkül másolatot forgalomba hozatal céljából sokszorosít, ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.”
[24] Szr. 146. § „Aki a kulturális javakra és ezek gyűjteményére vonatkozó kötelességét megszegi, ötvenezer forintig terjedő pénzbírsággal sújtható.”
[25] Kis – Hollán - Gellér 2006, 766.
[26] Kis − Hollán − Gellér 2006, 809.
[27] Az Országgyűlés, a Kormány és a Nemzeti Erőforrás Minisztérium hatáskörét és feladatait ehelyütt nem ismertetjük, mivel az általunk tárgyalt kérdés fő vonalához nem kötődik szorosan. Ehhez Szabó 2010.
[29] Szabó 2010, 302; Paulovics 2003, 118.
[30] 308/2006. (XII. 23.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról, illetve a kutatás lezárása óta hatályba lépett 324/2010. (XII. 27.) Korm. rendelet a Kulturális Örökségvédelmi Hivatalról, a kulturális örökségvédelmi szakigazgatási szervekről és eljárásaikra vonatkozó általános szabályokról.
[31] Kötv. 24. § (7) „Ha a régészeti emlék vagy a lelet veszélyeztetése nélkül a tevékenység még részlegesen sem folytatható, a tevékenység jellege szerint hatáskörrel és illetékességgel rendelkező hatóság köteles annak folytatását azonnali hatállyal megtiltani és legfeljebb 30 napra felfüggeszteni, és intézkedéséről a hatóságot értesíteni.
(9) Ha a mentő feltárást nem lehet 30 nap alatt elvégezni, a hatóság ideiglenesen védetté nyilváníthatja a földterületet.”
Kötv. 7. § „A régészeti feltárásra jogosultak által végezhető tevékenységek:
1. Régészeti megfigyelés: földmunkával járó fejlesztések, beruházások régész által a helyszínen történő folyamatos figyelemmel kísérése és annak dokumentálása.
2. Próbafeltárás: a régészeti lelőhelyek állapotfelmérését, jellegük, térbeli kiterjedésük és rétegsoraik megállapítását célzó tevékenység.
3. Megelőző feltárás: régészeti emlék vagy lelet régészeti feltáráson kívüli, váratlan előkerülése során alkalmazandó, a közvetlenül érintett elemek szakszerű megmentésére irányuló azonnali beavatkozás.
4. Mentő feltárás: a hatóság által jóváhagyott írásbeli szerződés alapján végzett olyan régészeti kutatási tevékenység, amely a földmunkával járó fejlesztések, beruházások által érintett régészeti lelőhelyek feltárására irányul.”
[32] Kötv. 20. § (2) bek., a régészeti feltárás részletes szabályait az 5/2010. (VIII. 18.) NEFMI rendelet (Fr.) állapítja meg.
[33] Eszközei a Magyar Nemzeti Múzeumra szállnak, s önálló szervezeti egységként működik a múzeumon belül, ezután Nemzeti Örökségvédelmi Központ néven. http://www.nefmi.gov.hu/kereses?searchStr=K%C3%96SZ (letöltés: 2010. 08. 25).
[34] Fr. 21. § (1) „A beruházó a megelőző feltárásra vonatkozó engedély iránti kérelem benyújtását megelőzően, a nagyberuházás által érintett területen a terület régészeti érintettségének egyértelmű tisztázása, a régészeti örökségi elemekre vonatkozó ismeretek (különösen a lelőhely jellegének, korának, kiterjedésének és intenzitásának) megszerzése és pontosítása, valamint az ebből következően elvégzendő régészeti feladatellátás formájának, idő- és költségvonzatainak meghatározása érdekében, a 4. § (1) bekezdésében meghatározott régészeti feltárási módok - a régészeti megfigyelést kivéve - alkalmazásával előzetes dokumentációt köteles készíttetni a régészeti feltárásra jogosulttal.”
[35] Kötv. 82. § (1) bek.
[36] Öbr. 5/A. § (1) „A bírság kiszabása során meg kell állapítani a bírság alapját.
(2) A bírság alapját
b) a helyreállítás lehetősége, időbeni és pénzügyi mértéke,
c) a kötelességszegés tartama jellege, ismétlődése figyelembevételével úgy kell meghatározni, hogy az a kötelezettet a további, az örökségvédelem értékeit sértő magatartástól visszatartsa.”
[37] „Az örökségvédelmi bírság kiszabásának gyakorlata: az okozott kár összegének megállapításához a bolygatott területen elmaradt feltárás összegéből indulnak ki, és a megelőző feltárási szerződésben foglalt m2 árat veszik figyelembe.” 130/0329/001/2006 számú másodfokú KÖH határozat.
[38] http://crimestat.b-m.hu/ (letöltés: 2010. 08. 24.).
[39] Ügyiratszám: 490/0605/001/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda.
[40] Ügyiratszám: 490/2642/002/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda.
[41] Ügyiratszám: 480/707/3/2010 KÖH, Észak-alföldi Iroda.
[42] Pl.: ügyiratszám: 480/0283/2008 KÖH, Észak-alföldi Iroda; 480/3182/2007 KÖH, Észak-alföldi Iroda, 490/3047/2010 KÖH, Dél-alföldi Iroda.
[43] Pl.: ügyiratszám: 490/1118/2007 KÖH, Dél-alföldi Iroda.
[44] Bü. 480/4112/2008 Mátészalkai Rendőrkapitányság.
[45] Nagy 2010, 59.
[46] Pl.: a kulturális javak, a régészeti lelet és a lelőhely fogalma a Kötv.-ben szerepel. Nagy 2010, 68.
[47] Fr. 2. § (1) „A régészeti feltárást csak szakirányú mesterfokozattal és szakképzettséggel rendelkező régész vagy a régészet tárgyban doktori fokozatot szerzett személy vezetheti, aki a feltárást végző intézménnyel munkavégzésre irányuló jogviszonyban áll.” A kérdőíveket eljutattuk a megyei és országos feltárási joggal rendelkező szervezeteknek, illetve a Magyar Régész Szövetségnek, hogy minden régészt megkereshessünk. Becslések szerint kb. 200 aktív régész lehet az országban.
[48] A régészek a gyakorlatban azt a személyt nevezik fémkeresőzőnek, aki engedély nélkül, anyagi haszonszerzés céljából végzi a régészeti lelőhelyek felkutatását és „feltárását.”
[49] A Kötv. értelmében (7. § 20. pont): „régészeti lelőhely az a földrajzilag körülhatárolt terület, amelyen a régészeti örökség elemei történeti összefüggéseiben találhatóak, és amelyet a hatóság nyilvántartásba vett.”
[50] Kármán – Kriston – Stankowsky 2004, 144-145.
[51] 4/2003. (II. 20.) NKÖM rendelet az örökségvédelmi hatástanulmányról.
[52] Fr. 2. § (1) bek.
[53] Szr. 144. §.
[54] Földvári 2003, 37.
[55] Szomora 2009, 13.
[56] Kereszty - Szomora 2009, 626.
[57] Kármán - Kriston - Stankowsky 2004, 140.
[58] Kötv. Preambulum.
[59] Kötv. Preambulum.
[60] Szomora 2009, 13.
[61] Karsai 2010, 720.
[62] Szomora 2009, 12; Nagy 2010, 103.
[63] Erdősy 2005, 492.
[64] Kötv. 7. §. 20. pont.
[65] Védtelenné váló régészeti lelőhelyek. http://www.nepszava.hu/articles/article.php?id=70586 (2009.02.15).
[66] Bánffy Eszter (MTA Régészeti Intézet) és Raczky Pál (ELTE Régészettudományi Intézet) Népszabadság számára közlésre leadott írása. http://www.archeo.mta.hu/hir/aktualishir/?p=7 (2009.05.04.).
[67] Jankovich 1993, 9.
[68] Szr. 144. §
[69] Kötv. 11. §.
[70] Kötv. 13. § (1) bek.
[71] Kötv. 13. § (4) bek.: „Kiemelten védett az a lelőhely, mely kivételes tudományos jelentőséggel, és nemzetközi vagy országos szempontból kiemelkedő fontossággal bír.”
[72] Kötv. 13. § (4) bek.: „Fokozottan védett az a régészeti lelőhely, melynek tudományos jelentősége megállapítható, és egy nagyobb tájegységre nézve kiemelkedő fontossággal bír.”
[73] Kötv. 12-16. §; 3/2002. (II. 15.) NKÖM rendelet.
[74] Kötv. 63. § (1) bek.
[75] Kötv. 7. § 19. pont: „Régészeti lelet: a régészeti örökség érzékelt, felfedezett, feltárt – jellegénél fogva – ingó eleme, függetlenül attól, hogy eredeti helyéről, összefüggéseiből, állapotából elmozdult, elmozdították-e, vagy sem. Nem minősülnek régészeti leletnek azon kulturális javak, amelyek 1711 előtt keletkeztek és bizonyítottan műgyűjteményben maradtak fenn.”
[76] Kötv. 7. § 4. pont. „A kulturális javak az élettelen és élő természet keletkezésének, fejlődésének, az emberiség, a magyar nemzet, Magyarország történelmének kiemelkedő és jellemző tárgyi, képi, hangrögzített, írásos emlékei és egyéb bizonyítékai - az ingatlanok kivételével -, valamint a művészeti alkotások.”
[77] Megjegyeznénk, hogy egyetértünk azzal a megállapítással, hogy a kulturális javak fogalmának meghatározása körüli tisztázatlanság és a fogalom gyakran téves értelmezése a kulturális örökség kárát okozza. A kérdéskört felvető tanulmány: Erdősi 2000.
[78] Kármán - Kriston – Stankowsky 2004, 141.
[79] Kötv. 7. § 19. pont
[80] Kereszty - Szomora 2009, 627.
[81] Btk. 137. § 7. és 9. pont.
[82] Ezen érvelés alapján a kulturális javak védetti minőségét a vagyon elleni bűncselekmények esetén sem lehet megkövetelni.
[83] Kötv. 47. § (2) bek.: „Nem lehet védetté nyilvánítani az alkotójuk tulajdonába lévő kulturális javakat.”
[84] Pl.: 1/2009. (I. 23.) OKM rendelet.
[85] Kis - Hollán - Gellér 2006, 806.
[86] A Btk. 216/B. § alapján kulturális javak visszaélés elkövetési magatartása háromféleképpen valósulhat meg: jogszabályban előírt előzetes hozzájárulás nélkül elidegeníti, jogszabályban előírt bejelentési kötelezettséget elmulasztja, illetve az engedélyhez kötött tárgyat enélkül külföldre juttatja.
[87] Btk. 316. § (5)-(7) bek.
[88] Ügyiratszám: 480/0424/2005 KÖH, Észak-alföldi Iroda.
[89] Öbr. 4. §: maximálisan kiszabható örökségvédelmi bírság 250 millió Ft lehet, amennyiben a 25 millió Ft-os bírságalap kategóriájába tartozó kulturális örökségi elemet teljesen megsemmisítik.
[90] 2001. évi CIV. tv. 2. §: „A természetes személy elkövető mint a jogi személy ügyvezetésre vagy képviseletre feljogosított tagja vagy tisztségviselője, felügyelőbizottságának tagja, illetve ezek megbízottja a jogi személy tevékenységi körében követi el a bűncselekményt, vagy a jogi személy tagja vagy alkalmazottja a jogi személy tevékenységi körében követi el a bűncselekményt, és azt a vezető tisztségviselő felügyeleti vagy ellenőrzési kötelezettségének teljesítése megakadályozhatta volna.”
[91] Fantoly 2008, 201.
[92] Fantoly 2008, 10.
[93] Fantoly 2008, 200.
[94] Fantoly 2008, 200.

matches:
de lege ferenda
§ 4
De lege ferenda
§ 22
§ 4
§ 8
bíróság
bíróság
§ 20
§ 19
§ 4
§ 19
§ 7