text:
Ítélet a "Bud" közösségi végjegyként történő lajstromozásáról | hírek | Jogi Fórum
Ítélet a "Bud" közösségi végjegyként történő lajstromozásáról
Az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi az OHIM-nak a "Bud" megjelölés többek között a sör tekintetében, közösségi végjegyként történő lajstromozására vonatkozó határozatait.
Az Elsőfokú Bíróság T‑225/06., T‑255/06., T‑257/06. és T‑309/06. sz. egyesített ügyekben hozott ítélete - Budějovický Budvar kontra OHIM:
Az OHIM számos hibát követett el azáltal, hogy elutasította a Budějovický Budvarnak az Anheuser‑Busch lajstromozás iránti kérelmeivel szembeni felszólalásait.
Az Anheuser‑Busch amerikai sörfőző 1996. és 2000. között kérte a Belső Piaci Harmonizációs Hivataltól (OHIM) a BUD szómegjelölés és a „bud” kifejezést tartalmazó ábrás védjegy számos áru és szolgáltatás, és különösen a sör tekintetében közösségi védjegyként történő lajstromozását.
A Budějovický Budvar cseh sörfőző felszólalt a közösségi védjegyek lajstromozása iránti kérelmekkel szemben, mégpedig valamennyi áru tekintetében. Felszólalásainak alátámasztása céljából a cseh társaság többek között a sör tekintetében a Lisszaboni Megállapodás [1] alapján korábban lajstromozott és Franciaországban eredetmegjelölésként oltalom alatt álló „bud” eredetmegjelölésre, valamint az Ausztria és az egykori Csehszlovák Szocialista Köztársaság között létrejött kétoldalú egyezmény [2] alapján oltalom alatt álló „bud” elnevezésre hivatkozott.
Az OHIM teljes egészében elutasította a Budějovický Budvar felszólalásait azzal az indokolással, hogy a BUD megjelölést nem lehet eredetmegjelölésnek tekinteni, hogy a cseh vállalat nem bizonyította a „bud” eredetmegjelölés kereskedelmi forgalomban történő tényleges használatát, és hogy ezen eredetmegjelölés nem biztosítja a Budějovický Budvarnak a „bud” kifejezés Ausztriában vagy Franciaországban védjegyként történő használatának a megtiltását. Különösen az OHIM azon a véleményen volt, hogy az európai fogyasztók a „bud” kifejezést nem érzékelhetik a Česke Budějovice – németül Budweis – cseh város nevének rövidítéseként.
A Budějovický Budvar az Elsőfokú Bíróság előtt kereseteket indított a felszólalásait elutasító határozatok ellen.
Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megjegyzi, hogy az OHIM‑nak figyelembe kell vennie a tagállamokban oltalom alatt álló korábbi jogokat anélkül, hogy azok minősítését megkérdőjelezhetné. Következésképpen mivel a „bud” elnevezésnek Ausztriában és Franciaországban nyújtott oltalma érvényes ezen államok nemzeti joga alapján, az OHIM‑nak figyelembe kell vennie ezen oltalom hatályát.
Ezt követően az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az OHIM tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy megkövetelte a Budějovický Budvartól, hogy bizonyítsa a „bud” elnevezések „tényleges” használatát, és mindezt minden egyes olyan területtel kapcsolatban, amelyeken fennáll ezen elnevezések oltalma. Az OHIM‑nak ugyanis csupán meg kellett volna vizsgálnia, hogy a szóban forgó megjelöléseket gazdasági előnyre törekvő kereskedelmi tevékenység keretében és nem magáncélból használták-e, függetlenül az e használat által érintett területtől.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a cseh társaság bizonyítani tudta, hogy a szóban forgó elnevezéseket a kereskedelmi forgalomban használják. Az OHIM azon állításaival kapcsolatban, miszerint a Budějovický Budvar védjegyként használta a BUD megjelölést, az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy semmi nem utal arra, hogy a „bud” kifejezés a szóban forgó termékeken feltüntetve inkább a termék kereskedelmi eredetére, mint annak földrajzi eredetére utalna.
Végül az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az OHIM hibát követett el, mivel nem vette figyelembe az összes releváns ténybeli és jogi elemet annak meghatározása céljából, hogy az osztrák és francia jog biztosítja‑e a Budvarnak a későbbi védjegy használata megtiltásának a jogát.
Ezen okok összességére tekintettel az Elsőfokú Bíróság hatályon kívül helyezi az OHIM határozatait.
[1] Az eredetmegjelölések oltalmára és nemzetközi lajstromozására vonatkozó, 1958. október 31‑én elfogadott, 1967. július 14‑én Stockholmban felülvizsgált és 1979. szeptember 28‑án módosított Lisszaboni Megállapodás.
[2] Az eredetjelzők, az eredetmegjelölések és a mezőgazdasági és ipari termékek eredetének egyéb elnevezései oltalmára vonatkozó, Ausztria és a Csehszlovák Szocialista Köztársaság között 1976. június 11‑én aláírt és ezt követően a Cseh Köztársaság jogrendszerébe illesztett szerződés.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
IV/01342/2018
. IV/01342/2018
Első irat érkezett: 09/03/2018
Az ügy tárgya: A Kúria Kfv.V.35.598/2017/13. számú ítélete elleni alkotmányjogi panasz (felügyeleti bírság)
Az indítványozó - az Abtv. 27. § alapján - a Kúria Kfv.V.35.598/2017/13. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését kérte az Alkotmánybíróságtól, mivel figyelmen kívül hagyták an MNB tv. 13. § (11) bekezdésével kapcsolatos jogalkotói célt, ezzel a bíróságok megsértették az Alaptörvény R) cikk (2) bekezdésében és a 28. cikkében foglaltakat, továbbá az indítványozó tisztességes eljáráshoz és jogorvoslathoz való jogát, valamint ellehetetlenítették az indítványozónak az Alaptörvény 41. cikk (2) bekezdésében foglalt feladata teljesítését, amely garantálja az indítványozó függetlenségét és feladatkörét..
Kúria Kfv.V.35.598/2017/13. számú ítélete
41. cikk (2) bekezdés
IV_1342_0_2018_inditvany_anonimizált.pdf
IV_1342_2018_4. sz. melléklet.pdf
A határozat száma: 3146/2020. (V. 15.) AB végzés
2020.04.28 9:00:00 1. öttagú tanács
3146_2020 AB végzés.pdf
Az Alkotmánybíróság a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Kfv.V.35.598/2017/13. számú ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt visszautasítja.
[1]	1. A dr. Baffia Gergely Gábor és dr. Szomolai Csaba jogtanácsosok által képviselt Magyar Nemzeti Bank (a továbbiakban: MNB) indítványozó alkotmányjogi panasszal fordult az Alkotmánybírósághoz.
[2]	Az indítványozó az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt terjesztett elő a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Kfv.V.35.598/2017/13. számú ítélete ellen és kérte annak alaptörvény-ellenessége megállapítását és megsemmisítését. A panasz a támadott bírói döntéseket az Alaptörvény B) cikk (1) bekezdésével, C) cikk (1) bekezdésével, R) cikk (2) bekezdésével, XXVIII. cikk (1) bekezdésével, XXVIII. cikk (7) bekezdésével és 28. cikkével tartotta ellentétesnek.
[3]	Az indítványozó alkotmányjogi panaszában az ügy háttereként előadta, hogy a 2013. október 1-jén hatályba lépett a Magyar Nemzeti Bankról szóló 2013. évi CXXXIX. törvény (a továbbiakban: MNB tv.) 2014. február 25. napjától hatályos 13. § (11) bekezdése lehetővé tette a kiadmányozási jog átruházását az MNB által alkalmazott vezetői megbízatással rendelkező személyre. Az ügyrend a kiadmányozás fogalma körében rögzítette a döntés jogát és meghatározta, hogy a különböző döntéseket milyen szinten kell meghozni. Az indítványozó 2014. február 25. napjától kezdődően ezen ügyrendben foglaltak szerint járt el.
[4]	Az indítványozó az MNB tv. 62. §-ában, 64. § (1) bekezdés b) pontjában, 64. § (4) bekezdése alapján – hivatalból – ellenőrzési eljárás keretében célvizsgálatot indított egy alkusszal szemben. A vizsgálatot követően meghozott H-JÉ-II-B-50/201. számú határozat (a továbbiakban: Határozat) az igazgatósági tagot felügyeleti bírság megfizetésére kötelezte. Az érdemi döntés az MNB nevében eljáró Pénzügyi Stabilitási Tanács (a továbbiakban: PST) felhatalmazása alapján került meghozatalra. A határozatot dr. Windisch László alelnök írta alá és MNB alelnöki pecséttel látta el.
[5]	Az igazgatósági tag keresetében az indítványozó határozatának hatályon kívül helyezését kérte, azzal az indokkal, hogy az indítványozó érdemi döntését „nem tisztességes eljárás eredményeként hozta meg”, ezért az semmisnek tekintendő. Az elsőfokú bíróság jogerős ítéletében a Határozatot hatályon kívül helyezte. Érdemi döntését azzal indokolta, hogy a Határozat semmis, mert az érdemi döntést a jogszabály testületi hatáskörbe, azaz a PST hatáskörébe utalja, illetve megállapította azt is, hogy sérült az igazgatósági tag tisztességes eljáráshoz való joga. Az indítványozó felülvizsgálati kérelmében elsődlegesen a jogerős ítélet hatályon kívül helyezését, a kereset elutasítását, másodlagosan az elsőfokú bíróság új eljárásra és új határozat meghozatalára utasítását kérte.
[6]	A Kúria a jogerős ítéletet hatályon kívül helyezte és az indítványozót új eljárásra kötelezte. A Kúria döntésének lényegét a kiadmányozás fogalmának értelmezése képezi, álláspontja szerint a kiadmányozási jogkörben eljáró személynek csak aláírási joga van, amely aláírási jog nem tartalmaz döntési jogosultságot, csupán tanúsítja azt, hogy a kiadott döntés hiteles, egyező tartalmú azzal az eredeti példánnyal, amelyet a hatáskör címzettje hozott és aláírt. A Kúria kiemelte, hogy a közigazgatási hatósági eljárás és szolgáltatás általános szabályairól szóló 2004. évi CXL. törvény „egyértelmű szabályozására” tekintettel nem látott indokot az Alaptörvény 28. cikk alkalmazására.
[7]	Az indítványozó álláspontja szerint a Kúria kifogásolt ítéletében figyelmen kívül hagyta az MNB tv. 13. § (11) bekezdésével kapcsolatos jogalkotói célt, ezzel a megsértette az Alaptörvény R) cikk (2) bekezdésében és 28. cikkében foglaltakat, továbbá az indítványozónak az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében és (7) bekezdésében foglalt jogait, valamint érdemben ellehetetlenítették az indítványozónak az Alaptörvény 41. cikk (2) bekezdésében foglalt feladata teljesítését, amely sérti az indítványozó sarkalatos törvény garantálta függetlenségét és feladatkörét. Az indítványozó kérte továbbá annak megállapítását, hogy az MNB tv. 13. § (11) bekezdésével összefüggésben a kiadmányozás kizárólag aláírásként történő értelmezése a jogalkotói céllal ellentétes.
[8]	2. Az Abtv. 56. § (1) bekezdése alapján az Alkotmánybíróság az Ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról, az 56. § (2) bekezdése értelmében pedig a befogadhatóságról dönteni jogosult tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 26–27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29–31. § szerinti feltételeket.
[9]	A befogadás visszautasítása esetén a tanács rövidített indokolással ellátott végzést hoz, amelyben megjelöli a visszautasítás indokát.
[10]	A befogadhatóság feltételeit vizsgálva az Alkotmánybíróság tanácsa az alábbiakat állapította meg.
[11]	Az Alkotmánybíróság hangsúlyozza, hogy az 23/2018. (XII. 28.) AB határozat mindenkire kötelező érvénnyel [vö. Abtv. 39. § (1) bekezdés] kimondta, hogy „az Alaptörvény 28. cikkében foglalt, észszerű és gazdaságos célra vonatkozó jogszabály-értelmezési kötelezettségeknek az MNB tv. 13. § (11) bekezdésében foglalt kiadmányozás fogalmának azon értelmezése felel meg, amely lehetővé teszi a PST érintett hatósági döntései meghozatalának delegálását” (Indokolás [31]).
[12]	Az Alkotmánybíróság megjegyzi továbbá, hogy a Kúria Közigazgatási-Munkaügyi-Polgári Jogegységi Tanácsa a Kúria Közigazgatási-Munkaügyi Kollégiumának vezetője által indítványozott, a közigazgatási határozatok semmisségével kapcsolatos egyes kérdésekről szóló jogegységi eljárásban 2019. január 15-én meghozta az 1/2019. KMPJE jogegységi határozatát (a továbbiakban: jogegységi határozat). Ennek III.5.3. pontjában a jogegységi tanács rögzíti, hogy „[a] kiadmányozási jog gyakorlása tehát az egyedi döntés meghozatalát és természetesen aláírását jelenti, […] amely jelentés eltér a kiadmányozás iratkezelési fogalmától [vö.: 335/2005. (XII. 29.) Korm. rendelet 52–54. §], mert ez utóbbi értelemben az az aláírt döntés további példányainak hitelesítését és a hatóságon kívülre szóló, ügyfelekkel, eljárásban résztvevő harmadik személyekkel, stb. való közlést, az irat részükre történő továbbítását, lényegében az irat kiadását jelenti (iratkezelési fogalom).” Az Alaptörvény 25. cikk (2) bekezdése értelmében „[a] rendes bírósági szervezet legfőbb szerve a Kúria, amely biztosítja a rendes bíróságok jogalkalmazásának egységét, a rendes bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.”
[13]	A fentiek következtében a támadott ítéletében kifejtett jogi álláspont az új eljárás során nem érvényesíthető, így az alkotmányjogi panaszban kifejtett alaptörvény-ellenes sérelem a jelen ügyben lefolytatott új eljárásban nem ismétlődhet meg.
[14]	Ennek következtében az alkotmányjogi panasz sem a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet, sem alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést nem vet fel.
[15]	3. Az Alkotmánybíróság a fentiekre tekintettel az alkotmányjogi panaszt, az Ügyrend 30. § (2) bekezdés a) pontja alapján, visszautasította.
. 09/03/2018
. 3146/2020. (V. 15.)

matches: Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Pert nyert a Jobbik esztergomi elnöke a TV2-vel szemben | Alfahír
2014. 03. 18. 09:52
Pert nyert a Jobbik esztergomi elnöke a TV2-vel szemben
A Kúria 2014. január 29-i döntése értelmében a TV2 megsértette Zentai Plajner Zsolt esztergomi Jobbik-elnök jó hírnevét, azzal hogy a 2010. március 26-án sugárzott „Tények" című műsorban véleményét úgy mutatta be, mintha a melegeket állatokhoz hasonlította volna.
A Kúria Kötelezi a TV2-t, hogy az ítéletnek a jogsértést megállapító rendelkezését 15 napon belül ismertesse a perbeli közléssel azonos időpontban. Kötelezi a TV2-t, hogy a 2010. március 26-án sugárzott, a felperes személyét érintő riport elérhetőségét 15 napon belül szüntesse meg, azt a tv2.hu honlapról távolítsa el.
Előzmények: A 2010. évi országgyűlési -képviselői -választásokat megelőzően Esztergomban az Esztergomi Városi Televízió Zentai-Plajner Zsolttal interjút készített. A riportban többek között megkérdezte a riporter Király Andrásnak, a Jobbik volt szóvivőjének egy kanadai meleg felvonuláson készített, a sajtóban több helyen is megjelenő fényképeiről. Az elnök a riportban ezzel kapcsolatban elmondta:
„A meleg dolgokra gondolom nem kell válaszolnom, mert ebben az országban mindig minket vádolnak azzal, hogy mi vagyunk azok, akik homofóbok vagyunk, holott erről ugye szó nincs. Gondolom az Önöknek sem jelent semmiféle problémát, hogy valaki ilyen felvonuláson, mint az állatkertben, már elnézést, az állatkertben is szoktak odaállni mindenféle állatok mellé, épületek mellé is szoktak állni, és gondolom híres emberek mellé is azért állnak, mert valamiért ez érdekességet képez, valószínűleg ő ilyen megfontolásból állt oda."
A TV2 2010. március 26-án sugárzott „Tények" című műsorban a hírolvasó felvezetésként azt mondta: „Az állatkertben is szoktak odaállni mindenféle állatok mellé": ezt mondta a Jobbik esztergomi elnöke arra, hogy a párt volt szóvivője egy melegfelvonulás résztvevőivel fotóztatta magát".
A felkonferálásban ezután az szerepelt, hogy a Jobbik esztergomi vezetőjét erről kérdezték és miközben arról beszélt, hogy semmi bajuk a melegekkel, mégis csak az állatokhoz hasonlította őket.
Az ORTT és a Médiabizottság, sőt az elsőfokú bíróság is részben alaposnak találta az esztergomi elnök jogorvoslati kérelmét (felperesi keresetét), de a másodfokú bíróság (Győri Ítélőtábla) ezzel szemben arra a következtetésre jutott, hogy a TV2 ugyan a leközölt anyagot megvágta, de szerinte ez az eredeti közlés tartalmát nem változtatta meg, sőt a bíróság szerint az elhagyott részben Zentai Plajner Zsolt csak mintegy szépítgetni kívánta a kifogásolt állítását. (Csak emlékeztetésképpen, a Győri Ítélőtábla enyhítette a Marian Cozma gyilkosai ellen hozott elsőfokú ítéletet is)
A Kúria viszont arra a következtetésre jutott, hogy Zentai-Plajner Zsolt nem állította, hogy a melegek állatokhoz hasonlóak lennének, és ilyen látszatot sem keltett. Kúria álláspontja szerint a TV2 által alkalmazott megvágással olyan változtatás történt a riportban ami túlmutat a szerkesztés szabadságán, hiszen a mondat értelmét megváltoztató elhallgatás történt.
Mindezekre figyelemmel a Kúria a jogsértést megállapította, eltiltotta a TV2-t a további jogsértéstől. Továbbá kötelezte TV2-t arra, hogy az ítélet jogsértést megállapító rendelkezését 15 napon belül köteles ismertetni a perbeli közléssel azonos időpontban, valamint a Kúria kötelezte a TV2-t arra is, hogy a perbeli közlés internetes változatát a megadott határidőn belül távolítsa el, megszüntetve a jogsértő helyzetet.

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria


text:
Debreceni tömegszerencsétlenség: csak a véletlenen múlt, hogy nem történt súlyosabb baleset
A Debreceni Törvényszék 2020. július 9-én tartott nyilvános ülésen hirdetett ügydöntő határozatot abban a büntetőügyben, amelynek vádlottja az általa vezetett villamossal a közlekedési szabályt megszegve, a tilos jelzés ellenére a járművel elindult és a kereszteződésben nekiütközött az ott áthaladó autóbusz oldalának.
Elítélte a bíróság a Debrecen belvárosában verekedő vádlottakat
Bíróság elé állítás keretében hozott ítéletet a Debreceni Járásbíróság 2020. június 23-án annak a két vádlottnak az ügyében, akik Debrecen belvárosában több szórakozó fiatalt is súlyosan bántalmaztak. A tárgyaláson a vádlottak elismerték a tettüket.
A vád: lerántotta az idős férfit a kerékpárról, majd kirabolta
A Debreceni Járásbíróság 2020. július 6-án távmeghallgatás útján tartott előkészítő ülést annak a letartóztatásban lévő vádlottnak az ügyében, akivel szemben a bűncselekmény elhárítására idős koránál és fogyatékosságánál fogva korlátozottan képes személy sérelmére elkövetett rablás bűntette miatt emelt vádat az ügyészség.
Majdnem elszórták a lopott pénzt
A Berettyóújfalui Járásbíróság 2020. július 6-án, előkészítő ülésen hirdetett határozatot annak a két, büntetlen előéletű fiatalkorú vádlottnak az ügyében, akik gyermekkorú társukkal közösen több millió forintot loptak el a sértettől még 2019 májusában.
Bíróságon végződött egy előzés miatt kialakult konfliktus
A Berettyóújfalui Járásbíróság büntetővégzés meghozatalával – tárgyalás mellőzésével – ítélt el egy 55 éves román férfit ittas járművezetés vétsége miatt.
Büntetővégzésével a bíróság a Magyarországon büntetlen előéletű vádlottat 360.000 forint pénzbüntetésre ítélte és 1 év 6 hónapra eltiltotta a közúti járművezetéstől.
Egy gyalogos meghalt, egy pedig maradandó fogyatékosságot szenvedett a gázolás során – A bíróság jogerősen elítélte a sofőrt
A Debreceni Járásbíróság 2020. június 29-én, előkészítő ülésen hirdetett határozatot annak a vádlottnak az ügyében, aki egy debreceni kereszteződésben elütött két gyalogost még 2018 júniusában. A vádlott elismerte a terhére rótt bűncselekmény elkövetését, melyet a bíróság elfogadott, a tárgyaláshoz való jogáról a férfi lemondott.
Nem akart útdíjat fizetni, ezért leszerelte a rendszámát a vádlott, így „álcázva” a teherautóját
A Berettyóújfalui Járásbíróság büntetővégzés meghozatalával – tárgyalás mellőzésével – ítélt el egy 50 éves román férfit egyedi azonosító jellel visszaélés vétsége miatt.
A 2020. április 1-jén meghozott büntetővégzésével a bíróság a Magyarországon büntetlen előéletű vádlottat 1 év börtönbüntetésre ítélte, amelynek végrehajtását 2 év próbaidőre felfüggesztett.
Jogerősen 4 év börtönbüntetésre ítélte a bíróság azt a férfit, aki a nyíradonyi temető mellett rabolta ki a sértettet
Bíróság elé állítás keretében, távmeghallgatás útján hozott ítéletet a Debreceni Járásbíróság 2020. június 18-án annak a 18 éves fiatal férfinak az ügyében, aki a nyíradonyi temető mellett egy fadarabbal leütötte és kirabolta a sértettet. A tárgyaláson a vádlott elismerte a tettét.
A bíróság letartóztatta azt a férfit, aki a gyanú szerint minden ok nélkül ütött és súlyos sérülést okozott
A Debreceni Járásbíróság 2020. június 16-án egy hónapra elrendelte annak a 37 éves férfinak a letartóztatását, akivel szemben súlyos testi sértés bűntette és más bűncselekmény megalapozott gyanúja miatt rendelt el nyomozást a rendőrség.
Ki akart rabolni egy idős nőt, majd menekülés közben zsákutcába jutott
A Debreceni Járásbíróság 2020. június 16-án a távmeghallgató rendszeren keresztül előkészítő ülést tartott annak a vádlottnak az ügyében, aki 2019 júniusában megtámadott egy idős nőt Debrecenben. Az ügyészség a bűncselekmény elhárítására idős koránál fogva korlátozottan képes személy sérelmére elkövetett rablás bűntett kísérlete miatt emelt vádat a 41 éves férfival szemben.

matches: bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
Az igazságszolgáltatás jövőbeni alkotmányos helyzetéről I. rész - Szalay Kör
A bírósági szervezetet érintő egyenes ívű fejlődő tendenciát – úgy az alkotmányos működés, mint a materiális szervezeti keretek tekintetében – utoljára a dualizmus idején tapasztalhattunk. Az akkor kezdődő felívelő és – kisebb kitérőkkel (tanácsköztársaság, fehérterror) – a harmincas évek elejéig-derekáig, azaz a bírói működés átpolitizáltságának markáns megjelenéséig tartó szakasz megteremtette az egységes bírósági szervezet és működés alapjait, s máig szólóan – szinte változatlan tartalommal – meghatározza például az egyik legfontosabb alkotmányos követelmény: a bírósághoz jutás feltételeit. Döntően ma is ott működik bíróság, ahol akkor létrejött (s nem kis részben persze az akkori épületekben). Csak’ hogy az akkor modernnek számító rendszer fölött mára egyébként is eljárt volna az idő, így az egyenlő feltételek megteremtése érdekében mindenképpen korszerűsítésre szorulna. A szervezet működésében/működtetésében bekövetkezett gyakori visszalépések: hol a tudatos, politikai alapokon nyugvó korlátozás, hol a szervezet funkciójának, jelentőségének tudatlanságból eredő vagy szándékos lebecsülése pedig nem keveset rontottak a helyzeten. Ezzel szemben valódi bírósági reform a dualizmust követően – a többnyire rövid időintervallumot jelentő – „jó” időkben sem volt. A szervezet és annak működése/működtetése ekkor is különböző, (olykor politikai síkon fogant gondolatokra épülő) kontrollálatlan ízlésekből és izolált elgondolásokból táplálkozó, sokszor felszínes modellváltások között imbolygott.
A reformhoz – bármilyen területen – minimum: félelem nélküli, törhetetlen elkötelezettség, átgondolt elszánás, nyitott szellem, felkészült, magas szintű, az alkotmányos, a jogi és társadalomismeretek, nemzetközi elvárások szintetizálására képes, elmélyült, demokratikus gondolkodás, türelem, kitartás, alázat, határozottság egyaránt kell. Az elmúlt 7-8 évtizedben nem volt olyan csillagállás, hogy ezek a – hangsúlyozandóan – minimum feltételek Magyarországon, együttesen lettek volna jelen. A hiány(ok) torzító hatásának talaján építkező kesze-kusza és sokszor önmagukért való, más esetben pedig a megfelelés kényszerétől átitatott vagy „tűzoltásra szolgáló” változtatások ellenben szabad utat engedtek annak az alkotmányos és jogi Quasimodónak, amelyet ma szervezeti és működési értelemben bíróságnak nevezünk.
A vargabetűk mentén megtett úton a szervezeti kereteken messze túlmutató sérelmek is szép számmal estek. A szervezeti és az eljárásjogok szoros összefüggése folytán a visszafejlődés mára elérte az eljárásjogokat is. Azokat az eljárásjogokat, amelyek a XX. század elején követendő példaként álltak Európa számos országa előtt. A szabadság eminens garanciájaként működő azokat az eljárásjogokat, amelyek tudós megalkotói, így a kör névadója: Szalay László és későbbi kortársai (például Fayer László, Edvi Illés Károly) már a XIX. század második felében magától értetődően, nevesítve használtak olyan fogalmakat, mint a „tisztességes eljárás”, semmivel sem kevesebbet értve alatta, mint amit ma az Emberi Jogok Európai Bírósága (EJEB). Azokat az eljárásjogokat, amelyek a legvészterhesebb időkben is hagytak némi mozgásteret a felkészült és személyiségében autonóm, lelkében független, tartással rendelkező, tisztességes bírónak, s amelyek a megrázó erejű diktatórikus rombolásokból is újra- és újra képesek voltak felépíteni önmagukat.
A Szalay kör – küldetésének megfelelően – segítséget kíván nyújtani ahhoz, hogy a bírósági szervezet fejlődése visszataláljon arra az útra, amely eredeti, legjobb hagyományainak és a hatalommegosztás követelményének megfelel. Egyúttal támogatást nyújt ahhoz, hogy a bírósági igazgatás ráálljon arra a pályára, amelynek keretei között a függetlenségükben kikezdhetetlen bírák a bíráskodás lényegét: az igazságszolgáltatást az alkotmányos jogok védelmében és azokat tiszteletben tartva gyakorolhassák. Ennek első állomása a bírósági szervezet alkotmányos helyzetének megtisztítása azoktól az árnyékoktól, amelyek a bírói függetlenségbe vetett közbizalmat az utóbbi időben kikezdték. A folyamat első lépcsője az olyan bírósági igazgatás megteremtése, amely a bíráskodást, mint a szervezet eminens funkcióját a nyilvánosság számára is átláthatóan szolgálja, annak hatékonyságát költségkímélően, hosszú távon, magas szinten egyenletesen tartja.
I. A bírósági igazgatás lehetséges változatai
A bíróságok igazgatása mára minden modern államban – a bíráskodástól, mint igazságszolgáltatási feladattól elváló – olyan önálló „szakterületté” vált, amely a bírósági szervezet önfejlődéséért, a bíróságok napi és hosszú látra szóló működéséért egyszerre felelős. Csupán Európában körültekintve sem állíthatjuk azonban, hogy az igazgatás „legjobb gyakorlatának” lenne egységes receptje. Vannak országok, ahol a külső igazgatás – hagyományosan – hibátlanul működik (s persze szorosan együttműködik a bíróságokkal); ahol nem is értelmezhető az önigazgatás kivetülése (például: Svédország), másutt viszont az önigazgatási modell bevezetése hozta el a sikert. Az tény, hogy az önigazgatásra épülő változat a „fiatalabb gyermek”, arról azonban szó nincs, hogy a két fő típus terjedése egyszerűen az „időtényező függvényében” változott volna. Erre legjobb példa Finnország, ahol – miközben a bíróságok működése, szervezete, addigra Európában már szokatlan, töredezett, képet mutatott – csak 2000-re fejeződött be az igazságügyi reform, s ennek ellenére az ország mégsem a tiszta önigazgatási modellt választotta.
Meglehetős egyértelműséggel körvonalazódik, hogy a kemény (vagy ismétlődő) diktatúrákból szabaduló, az autokratizmus következményeitől hosszútávon szenvedő társadalmak elsősorban az önigazgatási modellt pártolják (például: Olaszország, Spanyolország, Románia), az erősebb demokratikus hagyományokkal rendelkező szerencsések pedig a külső igazgatás különböző változatait preferálják (például: Franciaország). Az is tény, hogy – a végrehajtó hatalom ellensúlyaként – a külső igazgatás prioritásai mellett működő államokban is szinte mindenhol létrejöttek a bírói tanácsok, amelyek döntően a szakmai kérdésekben, illetve a bírák kiválasztása, előmenetele körében rendelkeznek önálló kompetenciával. Ami a bírói tanácsok és a további hatalmi ágak vagy más alkotmányos ellensúlyok (például: köztársasági elnök) közötti együttműködést illeti, az egész kontinensen valójában nem is találunk két egyforma megoldást. (A kép csak színesedik, ha kitekintünk más kontinensek fejlődő demokráciáira.) A teljesség kedvéért megemlítendő, hogy vannak olyan nemzetek, ahol egyfajta coo-administration működik (például: Észtország, Finnország, Lengyelország) az igazságügy-minisztérium és a bíróságok belső igazgatását intézményesen megjelenítő szervezetek között.
Az, hogy melyik ország melyik modellt választja, erőteljesen függ a hagyományoktól, a történelmi fejlődéstől, s az sem példátlan, hogy olykor egy-egy botrány ad okot a változtatásra, az igazgatási jogkörök újraelosztására (például: Belgium 2008.). Az a fajta eklekticizmus viszont, ami jelenleg Magyarország sajátja, eleddig sehol nem volt tapasztalható. Ennek lényege szerint ugyanis külső igazgatás nincs, az önigazgató testületnek viszont nincs érdemi jogköre, mert azok átvándoroltak a testületi szervektől a rajtuk kívül álló, az adminisztrációért felelős hivatalvezetőhöz; aki emellé még a konkrét ügyekre kiterjedő drasztikus beavatkozási jogot is kapott az eljárásjogokba. Vannak ugyan olyan posztkommunista államok, ahol a bírói függetlenség védőbástyái csak kíméletlen csatározásokban és hosszúra nyúló utóvédharcokban alakultak, s még ma sem teljes az alkotmányos egyensúly, de mára már a kívánt irányba mutató, kedvező elmozdulások sorozata történt (például: Csehország). Az azonban még ezekben az országokban sem volt tapasztalható, hogy a szervezeten belüli, egyszemélyi, adminisztratív vezetői túlsúly – akár ideiglenesen – kifejlődjön.
II. A bírósági igazgatás magyarországi „önfejlődéséről”
A rendszerváltást követően – a bíróságokat érintő alacsony közbizalmi index mellett – erős társadalmi igény volt arra, hogy a bírói függetlenség valódi és látható garanciái megteremtődjenek. A nagybetűs „társadalomnak” ez természetes és jogos elvárása volt, de a folyamat mikéntjéről annak egyik rétege sem fejtett ki érdemi álláspontot. Így tehát ebben az esetben az ún. „társadalmi igény” ködös fogalma utólag sem alkalmas arra, hogy – miként az más ügyekben lenni szokott – bármiért is osztozzon a változások mikéntjére vonatkozó felelősségben.
A társadalom elvárásai mellett azonban a bírósági szervezeten belül – különösen az első kormány alatti, a bíró- és vezető-kinevezés kapcsán tapasztalt anomáliákat követően – elemi erővel tört fel az igény a miniszteri béklyótól, a külső igazgatástól való szabadulásra. Amikor azután a kormányváltást követően a második miniszter sem mindenben tekintette szent földnek a bírói szervezet belső működését, a bírák tökéletesen igazolva látták azon álláspontjukat, hogy: a mindenkori miniszter pártállástól függetlenül, szükségképpen autoriter, akitől távol áll a függetlenség szentségének tisztelete.
Kétségtelen, hogy a miniszterek lépései nem voltak a legszerencsésebbek, mi több, vitathatóak voltak, s azok súlyát utólag sem lehet eliminálni. A bírák/bíróságok állapotára azonban eleve rányomta a bélyegét, hogy az őket megelőző időszakban a miniszterek/minisztériumok vagy nem sokat törődtek a bíróság/bírák helyzetével, állapotával (s ez volt a jobbik eset), vagy lépten-nyomon tudatosítani igyekeztek, hogy a társadalmi hasznosságot tekintve a bírák a munkásosztályhoz és a parasztsághoz, de pláne az ország vezetőihez képest leginkább harmad-negyedleges állampolgárok.
A helyzetet utólag értékelve: szükségszerű volt tehát, hogy Magyarországon az önigazgatási modell kerüljön bevezetésre – vagy még inkább: egyszerűen elkerülhetetlen volt, hogy az bevezetésre kerüljön. A tervezés, a bevezetés körülményei ma is részben feltáratlanok, ahogyan lezáratlan az Országos Igazságszolgáltatási Tanács (OIT) működésének objektív, elemző értékelése is. Egyrészt tehát ezért sem állíthatjuk, hogy a sikertelenségekért a modellváltási folyamat elhibázottsága vagy az OIT nem kielégítő működése – egyesek szerint szereptévesztése – lenne kizárólagosan felelős. Másrészt, még az előző két tényező hibáit összeadva sem felejtkezhetünk el arról, hogy egy hagyományok nélküli modell kipróbálása akkor is hordoz magában kockázatokat, ha azt kedvező nemzetgazdasági helyzetben, „üzemeltetési” nehézségségekkel nem küszködő szervezetre „engedjük rá”. Lepusztult infrastruktúrára, hiányzó minőségi humán erőforrás mellett, általában válságmenedzselő szisztémát célszerű telepíteni, nem modellkísérletet.
A tényszerűséghez az is hozzátartozik továbbá, hogy az első önigazgatási modellek más országokban (Olaszország, Spanyolország) sem váltak azonnal sikertörténetté. Az első eufóriát követően, ott is többszörös átalakítási folyamaton ment át a rendszer, míg a teljesítőképessége kedvező tendenciákat kezdett mutatni. Más kérdés, hogy talán nem kellett volna megismételni a már ismert hibákat, amelyek az átláthatóság és hatékonyság hiánya, valamint a korporativizmus „mesterhármasából” adódtak. Ennek hangsúlyozása azért fontos, mert a hosszú távú, valódi reform megalapozása érdekében az OIT működésének tapasztalatait – a bevezetés körülményeire vonatkozó előzményekkel együtt – nem mulaszthatjuk el összefoglalóan értékelni. Meg kellene kímélni az állampolgárokat, az alig lélegző bírósági szervezetet és a költségvetést ugyanis attól, hogy ismét néhány – remélhetőleg és feltehetőleg egyébként csupa jó szándékú, felkészült, elszánt – reformer kényszerüljön adatokon és dokumentumokon alapuló elemző értékelés hiányában akár új modell bevezetésének szorgalmazása, akár a valódi átalakítás kivitelezésére.
Az OIT működéséről nagyon sok kritikai elemzés született, ellenben megannyi javaslat is készen állt gyakorlatának javítására. Mi több, az utolsó időszakban elindult egy szerves megújítás, aminek a befejezése a kormányváltás következtében leállt. Így azt nem tudhatjuk, hogy ennek a paradigmaváltásnak milyen végkimenetele lett volna, de földi halandónak arról is csak korlátozott ismeretei lehetnek, hogy a végcél: a valódi reform miként lett volna általa megvalósítható.
Ezeket a tapasztalatokat azonban a jövő érdekében nem lehet elvesztegetni.
III. A bíróságok alapjogvédelmi szerepének kiüresítése
„Leltározási késztetésektől” mentesen is megállapítható, hogy jelenleg a bírósági szervezet egyrészt számos tekintetben diszfunkcionálisan működik, ami az alkotmányos elvek és jogok sérelmét eredményezi. Ennek folytán ismét csökken a szervezetet érintő közbizalmi index. Másrészt a fejlesztésben, ellátottságban meglévő, lassan évszázados lemaradás következtében veszélyesen közel jár működőképessége határához.
1. Mindkét elem pregnánsan tükröződik az olyan intézményekben, mint az ügyáthelyezés vagy a már szinte kaotikussá vált, bíró ki- fel- és lerendelések – egyébként szervezeti törvényben látszólag legitimált – gyakorlata. Ez még akkor is így van, ha az adott jogintézmények működését tartalmilag sikerülne alkotmányos mederbe terelni, azaz (ahogyan az némiképp megkezdődött) lehántódna róla a hivatalvezetői túlsúly, és alkalmazásukat más tekintetben is a jelenleginél szigorúbb szabályok közé szorítanánk. Formailag természetesen nem több egy tollvonásnál „alaptörvényesíteni” egyiket sem (ti. beleíródik a gyakorlat az Alaptörvénybe), de az elvi sérelem akkor is megmarad, ha ezzel az Alaptörvényen belül keletkezik ellentmondás. Márpedig keletkezik.
Előre bocsátandó, hogy jószerével nincs a világon olyan civilizált ország, ahol olyan „mamut-szervezetek” esetében, mint a bíróság, ne következnének be kisebb-nagyobb zavarok az arányos munkateher-eloszlásban. Az aktuális terhelés – a szervezet egészének szintjén csakúgy, mint a részegységekben – ugyanis mérhetetlenül sok alleatorikus elem függvénye, amelyre a törvényhozónak is korlátozott ráhatása van. Ezeket kezelni kell, s pedig addig, amíg a baj el nem hatalmasodik. (Sajnálatos módon ma az egyik probléma az, hogy a Fővárosi és a Pest megyei törvényszék területén a probléma már akuttá vált, s néhány további bíróság is kritikus helyzetben van.)
A kezelésre vannak azonban alkotmányosan elfogadható és el nem fogadható megoldások. Elfogadható megoldás, amely megtartja az alapvető alkotmányos elveket. Így például azt, hogy ebben az esetben sem rendeli ellenőrizetlenül egyszemélyi döntés alá, illetve nem szolgáltatja ki kontrollálatlanul külső szereplőnek az ügyátcsoportosítást, ennek során is garantálja a függetlenség és pártatlanság elvének megtartását, úgy, hogy annak látszata sem sérül, valamint ügyféli pozícióra tekintet nélkül gondoskodik az ügyáthelyezéssel érintettek jogainak érvényesüléséről és költségeik teljes mértékű kompenzálásáról. Még ez is kevés azonban, ha az ügyáthelyezés átlép egy mennyiségi küszöböt, vagy ha az áthelyezés elvei nem ismertek, s így nem kiszámítható és nem megismerhető az áthelyezés folytán esetleg eljáró bíróság és a bíró. Így vagy úgy, ugyanis az ügyáthelyezés mindig a törvényes bíróhoz való jog sérelmét jelenti, mert törvényes bírónak csak a hatásköri és illetékességi szabályok, valamint az előre meghatározott ügyelosztási rend korrelációjában, mindenkire egységesen vonatkoztatva, előzetesen megállapított és az érintettek számára is megállapítható bíró minősül.
Az alapjogi korlátozás lehet szükséges és arányos, ha annak éppen az a célja, hogy az érintettek más jogai, így például az időszerűség vagy a pártatlanság, a személyi szabadsághoz való jog hatékony védelme szintúgy garantált legyen. Átbillen azonban az arányosság elismerhetőségének tartománya már akkor is, ha a bíróság „üzemszerűen” az esetlegességre rendezkedik be, azaz ez a megoldás tömegesen érinti az ügyeket. Tartalmilag ez nem jelent mást, mint azt, hogy felvállaltan nem a bírónak lesz ügye, hanem az ügynek lesz esetileg megállapított bírája.
A bíróság kijelöléséhez hasonló aggályok fogalmazódnak meg a bírói kirendelés változatos eseteiben. Már önmagában az is vitatható, hogy a kirendelés intézményét a szervezeti törvény egyes esetekben (felrendelés) „képzési formának” tekinti; ez ugyanis felveti a kompetenciahiányos bíró eljárását. Ha pedig ennek égisze alatt - valójában munkateher-átcsoportosítás érdekében - tömeges „listás” felrendelés történik, csakúgy, mint a tömeges listás kirendeléskor, az aligha áll összhangban a törvényes bíróhoz való joggal. A tömegesség ugyanis kaotikus állapotot eredményez az állampolgár számára, s ennek folytán egyáltalán nem láthatja át előre, de ellenőrizni sincs módja, hogy vajon illetékes és kompetens bíró jár-e el az ügyében.
Abból – az Alaptörvénnyel is összhangban álló – alkotmánybírósági álláspontból következően, hogy a független ítélkezés feltétel nélküli alkotmányos védelem alatt áll, az ítélkezési tevékenység egyetlen megnyilvánulása sem nélkülözheti az igazságszolgáltatás rendjét meghatározó alkotmányi garanciákat, azokat a hatásköri és illetékességi szabályokat, amelyek a működésében tekintett igazságszolgáltatási szervezetet is kialakítják. Ezek ugyanis tartalmilag azt jelentik, hogy az eljárási törvények a meghatározott típusú ügyeket, az Alaptörvénynek megfelelően kialakított igazságszolgáltatási szinteken előzetesen és absztrakt szabályok szerint, a bírák egy meghatározott csoportjára bízzák. Ez szoros kapcsolatban áll a bírói függetlenséggel és pártatlansággal, mert előzetesen kizárja azokat manipulatív megoldásokat, amelyek az alkotmányos védelem alatt álló tisztességes eljárás követelményeit, az ügyben hozott jogerős döntés jogszerűségét, tárgyszerűségét veszélyeztetik.
A bíró személyes helyzetét - függetlenségének az eljárásjogi törvényekben lefektetett instrumentumain túl, sőt annál közvetlenebb módon - a bírósági rendszer működésére vonatkozó normák is meghatározzák. A bírói tevékenység kiszámítható és átlátható működéséhez ugyanis a konkrét ügyekben szorosan hozzátartoznak a szervezeti igazgatásra vonatkozó törvényekben meghatározott, az ügyintézés hierarchikus rendjét körülíró normák is. Ezekből állapítható meg, hogy a jogszabályok pontosan milyen feladatokat delegálnak az egyes bírói szintekhez, és azok teljesítéséért mely szervezeti egységek felelősek.
A bírák működésének stabilizálásához szorosan hozzátartoznak a bíró személyes függetlenségének a szervezeti jog által szabályozott instrumentumai. Ezek a jogintézmények sokfélék, a garanciák halmaza az idők folyamán újabb és újabb elemekkel bővül. A faktorok közül kiemelkedő jelentőségük van a bírói működést meghatározó azon kritériumoknak, amelyek a bíró személyes érinthetetlenségére és ezen keresztül döntése befolyásmentességének a lehető legmagasabb szintű biztosítására vonatkoznak. A kinevezésre, az áthelyezésre, a felmentésre, a nyugdíjazásra, a hivatali, a foglalkozásbeli, a politikai és gazdasági összeférhetetlenségre, az előre kidolgozott anyagi és szakmai előmeneteli rendszerre, a pontos fegyelmi szabályokra, a mentelmi jogra, az igazgatási jogban precízen körülhatárolt vezetői beavatkozásra vonatkozó normák külön-külön is fontos biztosítékai a független és pártatlan bírói tevékenységnek. Ha ezek az ügyfél előtt előzetesen nem tisztázottak, az eleve megkérdőjelezi számára a pártatlanság követelményének azt a minimum szintjét, amelyben viszont az EJEB gyakorlata nem tűr ellentmondást.
A státusbeli függetlenségnek a szervezeten kívül és belül is egyik legfontosabb biztosítéka az Alaptörvényben rögzített elmozdíthatatlanság. Ez olyan tradicionális személyes garancia, amely az egyes bíró döntési autonómiáját teljessé teszi, mert kizárja annak lehetőségét is, hogy a törvényeknek és a lelkiismeretének megfelelő ítélete miatt közvetett, a szervezeten belüli (de akár a szervezeten kívülről kezdeményezett) burkolt retorzió érje. Ehhez szükség van arra is, hogy a jogintézményre vonatkozó részletszabályok ne rontsák le az alkotmányos garancia tartalmát.
Ezen a ponton találkozik a bírói függetlenség kérdése a törvényes bíróhoz való joggal. A kettő közül bármelyik megkérdőjeleződik, az állampolgár számára az eljárás tisztessége válik vitathatóvá és alapjogai sérülnek.
2. Mind a bíróság kijelölése, mind a bíró kirendelése kapcsán, a fentiekhez képest szinte már „másodlagos” sérelem – de az eljárás tisztességét önmagában véve megkérdőjelezi –, hogy a bíróság kijelöléséről még csak nem is szakmai vezető, hanem az adminisztratív feladatokért felelős hivatalvezető, a bírák kirendeléséről pedig részint az igazgatási vezető, részint pedig a hivatalvezető dönt.
Semmit nem javít a dolgon, hogy az Alaptörvény 25. cikk (5) bekezdése – megfordítván a dolog meritumát – egy személyben a hivatalvezetőre bízza a teljes bírósági igazgatást, melyben az önkormányzati szervek „közreműködnek”, miközben a bírói önkormányzati szervek a szakmai szervezetek. Ez valójában olyan, fátyolozott külső igazgatás, amely kiüresíti az önigazgatás lényegét, sőt annál negatívabb konstelláció. Míg a miniszter által „vezényelt” külső igazgatás esetén a miniszternek, mint kormánytagnak van – a számonkérésre is jogosult – felettese, s míg a miniszter legalább politikai felelősséget visel, az Országos Bírói Hivatal Elnöke esetén ez a felelősségi „láncszem” hiányzik. Az őt megválasztó Országgyűlés munkáltatói jogokat nem gyakorol, az Országgyűlés elnökének vele kapcsolatos jogosítványai viszont nem terjednek ki sem a felelősségre vonásra, sem a következményekkel járó beszámoltatásra – lényegében formális jogkörök.
Az sem oldja fel a helyzetet, hogy az Alaptörvény 27. cikk (4) bekezdése lehetővé teszi az ügyek átcsoportosítását. Ez a rendelkezés arra nem ad felhatalmazást, hogy ez tömeges és „üzemszerűen”, ám előre elrendezett elvek és szabályok hiányában önkényesen gyakorolt megoldás legyen.
Attól, hogy az idézett alaptörvényi rendelkezés folytán az OBH elnöke alkotmányos szereplővé avanzsált, akit az ügyáthelyezés joga megillet, a fentebb hivatkozott döntéseinek alkotmányi alapja még nem, illetve csak formálisan teremtődik meg. Az Alaptörvény tartalmaz ugyanis értelmező klauzulákat, melyek közül a 28. cikk azt mondja ki, hogy a jogalkalmazás során a jogszabályokat az Alaptörvénnyel összhangban kell értelmezni. Kétségtelen, hogy a formula értelmezése hagy ugyan mozgásteret az értelmező számára, de végső soron az Alaptörvény rendeltetéséből kell kiindulni.
Az Alkotmányok születésének „kiváltó oka” általában az alapjogok védelmében keresendő. Az alkotmányokban rögzített, az állam működésére vonatkozó elvek, az alkotmányos értékek és államcélok, valamint az itt kiemelt szervezetek működésének magas szintű szabályozása sem „alkotmányos öncél”, szükséges, hogy az alapjogok biztosítását az alkotmányozó hatalom ezzel is garantálja. Ha tehát egy alkotmányos szereplő az egyébként törvényben meghatározott jogköreit az alapjogok érvényesülése ellen ható módon gyakorolja, ezzel szemben az alapjogok védelme válik hangsúlyossá; jelen esetben a független bírósághoz és a törvényes bíróhoz, a bírák elmozdíthatatlanságához való jog. Alapjogi garanciákat ugyanis alaptörvényi rendelkezésekkel sem lehet kiüresíteni. Ezért sem szerencsés az egyébként alaptörvény-ellenes törvényi szabályok utólagos alaptörvényesítése, mert ez az Alaptörvényen belül belső koherencia-zavarokhoz vezet. S még ha ezt az Alkotmánybíróság – a IV. Alaptörvény módosítással nem érintett – a II/02559/2012. AB határozatában foglaltak szerint idővel kezelni is tudja, akkor sem lehet a bírót sarkalatos törvénnyel mindenki számára felismerhetően alkotmányos szerepét érintő, vitatható helyzetbe hozni, mert ezzel az ítélkezés hitelessége kérdőjeleződik meg. A szervezet kiegyensúlyozott működésének úgyszintén nem tesz jót az sem, ha a lelkiismeretes és tisztességes hivatalvezetőnek kell azon tűnődnie, hogy hol az a határ, ameddig alapjogi sérelem okozása nélkül gyakorolhatja a szervezetirányítási jogosítványait.
Az ellentmondások generálása helyett bölcsebbnek látszik megkérdőjelezhetetlen és valódi problémakezelő megoldásokat választani, mert ezek növelik a bírósági szervezet elismertségét, az Alaptörvény tiszteletét, egyáltalán az államszervezet működésének hitelességét. Az átmeneti problémák kezelésére is működőképes megoldás a bíróságok közötti státusátcsoportosítás akár az ideiglenesen be nem töltött vagy nyugdíjazással, bírói tisztségről lemondással megüresedett álláshelyek terhére, amely nem jár érdeksérelem okozásával. A jelenlegi tempóban változó jogrend okozta, vagy más okból kialakult válsághelyzet beköszöntésekor ez persze kevés lehet. Arra az esetre viszont létrehozhatók bírói „szabadcsapatok”, olyan bírákból, akik arra a feladatra vállalkoznak és képesek, hogy a szorult helyzetben lévő bíróságokon kialakult helyzeten segítsenek. Amennyiben ezek létezésére, működési elveire, hatáskörükre és kompetenciájukra előre megismerhető szabályok vonatkoznak, aktuális alkalmazásuk pedig nyilvános, az nem sérti az Alaptörvényben rögzített alapjogokat, mi több, jogszerűen támogatja a tisztességes eljárás követelményeinek érvényesülését.
A tanulmány itt folytatódik
https://szalaykor.blog.hu/api/trackback/id/tr525527844

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
Hírek – Oldal 14 – HitelSikerek
ERSTE Bank újabb veresége Szegedről! (2 db)
Posted on 2013-12-19 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Az Erste Bank ellen a Bihari ügyvédi iroda a Szegedi Törvényszék előtt érte el a lakásvásárlási kölcsönszerződés valamint a tartozáselismerő nyilatkozat érvénytelenségét két szerződés esetében, ugyanazon a napon. A bíróság a szerződéseket a Hpt. 213.§ [1] a) b) és e)…
Az élet megy tovább: újabb semmisségi ítélet született!
Posted on 2013-12-18 2016-06-12 By Szerkesztő HS
A Kúria hétfői határozata meglehetősen nagy pánikot keltett mindenkiben, aki a tömegsajtóból tájékozódik. Nos, a világ úgy tűnik kezd visszaállni a rendes kerékvágásba: ma újabb kölcsönszerződést ítélt semmisnek a bíróság. ERSTE Bank Hpt 213.§ (1) bekezdés a,b,d,e, pontokban Ügyvéd: dr…
A Raiffeisen Bank kölcsönszerződése is megsemmisült
Posted on 2013-12-13 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Egy néhány napja született ítéletet kaptunk ma kézhez. Az ügy érdekessége, hogy a Raiffeisen szerződéseiben választottbírósági kikötés szerepel, emiatt a korábbiakban külön elbírálást igényelt az, hogy a rendes polgári bíróság egyáltalán tárgyalhatja-e ezeket az ügyeket. Ebben az esetben azonban a…
Fővárosi Ítélőtábla: se devizaelszámolás, se kamatemelés!
Posted on 2013-12-10 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Az OBH sajtóközleménye szerint a Fővárosi Ítélőtáblán egy nagyszerű ítélet született! Ezek szerint megsemmisül a devizaelszámolás, megsemmisül a kamatváltoztatás, és egyebekben a szerződés megy tovább – hacsak a teljes szerződés nem semmis! A Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú bíróság ítéletét megváltoztatta…
A PSZLF egyesület levele a Kúriának feltett jogegységi kérdésekről
Posted on 2013-12-06 2016-06-12 By Szerkesztő HS
A Pénzügyi Szervezetek Lakossági Figyelője Egyesület (PSZLF), illetve az Egyesület e területen működő, a folyamatban lévő perekben nagy gyakorlatot szerzett jogi szakértői szakmai véleményt fogalmaztak meg a Kúria Polgári Kollégiumának kollégiumvezetője által a jogegységi eljárás lefolytatása iránti indítványában felvetett kérdésekre…
Tegnap az UniCredit általi végrehajtás szűnt meg!
Posted on 2013-11-27 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Kozma Józseftől érkezett a hír: Megint egy jó hírt szeretnék megosztani mindenkivel, ismételten pert nyertem egy végrehajtást megszüntető perben a Szentendrei Járásbíróság előtt indított perben, az UniCredit Bank pervesztes lett és kötelezi a bíróság a perköltség és a végrehajtási költség…
Mit is írt a sajtó? 6 jogerősen nyert ügy???? Csak mára jutott HÁROM!!!
Posted on 2013-11-22 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Az 1000. sz. ügyvédi irodától ma a következő híreket kaptuk: Másodfokon ma három győzelem született: 1. ERSTE: A Fővárosi Törvényszék másodfokú bíróságának 45.-ös tanácsa helybenhagyta az elsőfok ítéletét, miszerint a perbéli lakáshitel-szerződés semmis a Hpt 213 § d) pontja miatt (a…
Az OTP eheti vesztesége: 2 db kölcsönszerződés
Posted on 2013-11-21 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Lassan ez már mindennapossá válik:) Tegnap dr Marczingós László ügyvéd úr számolt be egy sikerről: Nos, kézhez vettem meg a tegnapi ítélet példányát. A bíróság szerint a szerződés létrejött, de az semmis az árfolyamrés hibája miatt Ma az 1000. sz….
dr Várhelyi: Dupla győzelem a héten!
dr Várhelyi Tamás ügyvédtől tegnap kaptuk az első, ma a második beszámolót: 1. VTPress gyorshír: A Ráckevei Járásbíróság az EOS keresetét elutasította, megállapította, hogy az MKB hitelkártya szerződése írásba foglaltan nem jött lêtre, ezért semmis… Az ügyfélnek, mint T-Mobile előfizetőnek…
Újabb lízingszerződés semmis!
A II. és III. ker. Bíróság elnök asszonya tegnap megállapította az MKB Euroleasing lízingszerződésének érvénytelenségét. A szerződés nem tartalmaz THM-et, nem tartalmazza a THM megváltoztatásának feltételeit, a törlesztő részletek számát és összegét és az a tény sem releváns, hogy a…
Amatőr siker profi módon!
Két szempontból is érdekes ítélet született tegnap a Hatvani Járásbíróságon: 1. A semmissé nyilvánított hitelszerződés egy FORINTOS személyi kölcsön volt. Mivel a többi bankhoz hasonlóan az ERSTE is sablonszerződésekkel dolgozik, nagyon valószínű, hogy az összes hitelszerződés el fog vérezni, amit perre visznek…
Ez nem az MKB Euroleasing hete….
Posted on 2013-11-15 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Tegnap az 5 nyertes ügy egyike az MKB Euroleasing ellenében történt. Részleteket sajnos nem tudunk, csak annyit, hogy 15.G Bírónál az első tárgyaláson megszületett a megsemmisítő ítélet. Tegnapi bejegyzésünkre érkezett egy hozzászólás: “Remélem egyre több tisztességes bíró áll be ebbe a…
5 nyert per egy napra!
Posted on 2013-11-13 2017-07-15 By P. Anikó
Ma 5 nyertes, azaz az adós számára kedvező ítéletről kaptunk hírt: 1. Banif Plus – 1000. sz. Ügyvédi Iroda (29.P bírónál!!) – Hpt 213 § (1) d) pont 2. Erste Bank – 1000. sz. Ügyvédi Iroda (29.G) – Hpt 213 § (1) …
Nagyszerű győzelem a Merkantil Bank ellen!
Posted on 2013-11-08 2016-06-12 By Szerkesztő HS
A mai ítélet nemcsak a semmisség kimondása, hanem a jogi összefüggés megállapítása miatt is fontos: a bíróság ugyanis észrevette, hogy amit a Hpt. semmisséggel “díjaz”, azt a Ptk. szerint a fél igen lényes körülménynek tekintheti. Ptk. 205. § (1) A…
Ezresék: két győzelem a héten!
Az 1000.sz. Ügyvédi Irodától két nyertes perről kaptunk hírt ezen a héten: 1. A PKKB bírósága kimondta a kölcsönszerződés érvénytelenségét a Hpt 213 § (1) c), d) és e) pontjai alapján, az OTP viszontkeresetét pedig elutasította. 2. Szintén a PKKB…
Négygyermekes család menekült meg a végrehajtás elől!
Az OTP Faktoring kezdeményezte a végrehajtást a négy gyermekes tiszaújvárosi család ellen – a család az ottani Városi Bírósághoz fordult, a végrehajtás megszüntetése iránt adott be keresetet dr Kapusi Adrienn aktív tanácsaira hagyatkozva. A bíróság ma megszüntette a végrehajtást az…
OTP lízingszerződés jogerősen is semmis!
Posted on 2013-11-05 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Ma áttörő siker született, remek hír minden LÍZINGES számára! A Fővárosi Törvényszék 42.Pf. tanácsa a II-III. kerületi Bíróság (17.P.) első fokú ítéletét kifogás nélkül jóváhagyta, így az OTP lakáslízing- szerződés jogerősen semmis! Az igazi nagy áttörés az, hogy kimondták, igenis…
FHB: a félretájékoztatásnak ára van!
Posted on 2013-10-19 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Egy érdekes ügy tárgyalása történt a héten, melyet dr Madari Tibor ügyvéd úr közbenjárásával meg is nyert az ügyfél (egyelőre még csak elsőfokon). 2012 januárjában az ügyfél igénybe szerette volna venni a kedvezményes végtörlesztési lehetőséget. A bank információi alapján átutalt…
Új ítéleteket töltöttünk fel!
Egyes régebbi ügyek ítéleteit most kaptuk meg, feltöltve megtalálják őket az ítéletek menüpont alatt a megfelelő címszó alatt! Kiemelném közülük a választottbírósági kikötés megsemmisítéseit (ügyvédek/jogi háttér: dr Zugh Katalin, dr Kapusi Adrienn, dr Madari Tibor) http://hitelsikerek.hu/deviza-hitel-peres-iteletek/valasztottbirosagi-kikotes/ az országban elsőként tagadta meg…
Mai menü: MKB Euroleasing, Credit House, Santander
Posted on 2013-10-17 2016-06-12 By Szerkesztő HS
Előétel: MKB Euroleasing A lízingszerződés végső rendezésekor a bank felszámolt 100.000 Ft-ot lezárási díj címen, mely természetesen jogtalan. Szép szóra a bank nem fizette vissza, így az ügyfél – dr Gönczi László ügyvéd segítségével – fizetési meghagyást bocsátott ki a bank…
Autós ügyek (73)
Bíróság (218)
Deviza alapú (447)
Emberi Jogok Európai Bírósága (16)
Európai Bíróság (38)
Sajtó (35)
Ügyvéd (395)

matches: bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság Bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság


text:
14/2017. számú munkaügyi elvi határozat | K Ú R I A
14/2017. számú munkaügyi elvi határozat
Az emberi szerv, így a szem elvesztése akkor is jelentős és eszerint kompenzálandó hátrányt jelent a munkavállaló számára, ha az már eltávolítása előtt sem volt alkalmas az észlelésre, vagyis funkciója betöltésére.
[1992. évi XXII. tv. 174.§, 177. §, 1959. évi IV. tv. 76. §, 84. §, 339. §, 355.§]
[1] A felperes az alperes jogelődjénél 1972. február 24-én, majd 1975. február 13-án munkavégzés közben szenvedett balesetet, amelynek következtében utóbb a jobb szemére a fényérzése megszűnt. 2004. szeptember 16-án e szemén teljes vakságot diagnosztizáltak, valamint megemelkedett szemnyomást. Ennek csökkentése érdekében műtétet is végeztek.
[2] A munkaügyi bíróság ítéletében a felperes részére nem vagyoni kártérítés megfizetéséről döntött, amelynek összege meghatározásakor figyelemmel volt az életkorára, a maradandó egészségkárosodás bekövetkezésekori ár- és értékviszonyokra, arra, hogy a felperes mindennapi életvitele során alkalmazkodott az egyszemélyes látáshoz, hiszen az első sérülés még 16 éves korában érte. Megtanult egy szemmel élni, ugyanakkor a jobb szem teljes vaksága miatt 2003. őszén, illetve a 2004. februárja előtti állapothoz képest már térlátásra képtelen. Ez a mindennapi életvitelben, elsősorban a finomabb térbeli manipulációk területén korlátozza, nehezíti az életét, de nem teszi lehetetlenné számára a közlekedést sem. A felperes jó térlátást, kétszemes látást igénylő tevékenység ellátására alkalmatlan, nem dolgozhat ilyen munkaterületen, máshol azonban korlátozás nélkül tevékenykedhet.
[3] A felperes jobb szemének a nyomása fokozódott, ennek folytán [2013. szeptember 18-án] annak eltávolítása vált szükségessé. Ezt követően 2013. október 28-án egy tartós műszemet illesztettek be, amelynek cseréje évenként szükséges.
[4] A felperes jelen perben előterjesztett keresetében a jobb szemének eltávolítására, valamint az azzal összefüggésben őt ért személyiségi jog sérelmére tekintettel nem vagyoni kártérítésként 2.960.000 forintot és annak 2013. szeptember 18-ától esedékes kamatát kérte. Egy összegű lejárt vagyoni kártérítés jogcímén 151.929 forintot igényelt 2010. október 25-étől kezdődően. Évente 66.457 forint járadékot, továbbá különleges személyi adatai jogellenes kezelésére tekintettel szintén nem vagyoni kártérítésként 100.000 forintot igényelt.
[6] A közigazgatási és munkaügyi bíróság ítéletével kötelezte az alperest, hogy fizessen meg a felperesnek 151.929 forint kártérítést kamataival, továbbá 300.000 forint nem vagyoni kártérítést 2013. szeptember 18-ától esedékes kamatával. Az ítélet szerint az alperes 62.757 forint járadék megtérítésére is köteles a tárgyévben legkésőbb október 15-éig. Ezt meghaladóan a bíróság a keresetet elutasította.
[7] Az elsőfokú bíróság ítéletében utalt a 2012. évi LXXXVI. törvény 10. §-ára, amely értelmében a kártérítési felelősségre a károkozó magatartás (esemény), ha ennek időpontja nem állapítható meg, a kár bekövetkezésének időpontjában hatályos rendelkezések az irányadóak. A bíróság figyelemmel volt arra, hogy a felperes jobb szemét több ízben érte munkavégzés közben baleset. A szemeltávolító műtét ezzel okozati összefüggésben áll, de nem állapítható meg, hogy melyikkel. Ennél fogva a kár bekövetkezésének időpontjában hatályos rendelkezéseket figyelembe vette a bíróság alkalmazva az 1992. évi XXII. törvény (régi Mt.) 174-178. §-ában foglaltakat.
[8] Az elsőfokú bíróság rámutatott arra, hogy annak megítélésénél, milyen mértékű lehet a kárösszeg, nem mellőzhető a károsult személyi körülményeinek részletes megismerése, és azoknak a konkrét sajátosságoknak az értékelése, amelyek megalapozzák az arányos és mértéktartó nem vagyoni kártérítés megállapítását. Magasabb összegű nem vagyoni kártérítést bizonyított súlyos körülmények alapoznak meg (BH2000.569.). Objektív mérce hiányában a bíróság mérlegelésén alapul a kár nagyságának megállapítása [34/1992. (VI.1.) AB határozat, BH1998.99.). A nem vagyoni kártérítés csak abban az esetben illeti meg a munkavállalót, ha olyan tényeket bizonyít, amelyek alapján a munkáltató magatartásával okozati összefüggésben a nem vagyoni károsodás megállapítható (BH1995.225.). A nem vagyoni kár megtérítésére irányuló igény jogszerűségének elbírálása során a bíróságnak azt kell részletes bizonyítási eljárása során megállapítania, hogy az elszenvedett sérelem milyen mértékű, és annak hozzávetőleges kiegyensúlyozásával megítélhető vagyoni szolgáltatás mennyiben nyújt körülbelül egyenértékű más nemű előnyt (BH1993.127.). A nem vagyoni kártérítés összegének meghatározásánál a károsult életkora szerint meghatározott életviszonyokat is figyelembe kell venni (EBH2003.974.).
[9] A bíróság a szem eltávolítás kapcsán előállott nem vagyoni kár tekintetében értékelte a korábbi jogerős ítélet alapján azt, hogy a felperes már alkalmazkodott az egyszemes látáshoz, hiszen az első sérülés még 16 éves korában érte. Megtanult egy szemmel élni, ugyanakkor a jobb szem teljes vaksága miatt a 2004. február előtti állapothoz képest térlátásra már képtelen. A szemcsepp használata folyamatosan szükséges, és időszakos szemészeti szakorvosi ellenőrzés is indokolt. A bíróság a korábbi ítélet meghozatalakor a nem vagyoni igény elbírálásáról a fenti körülmények figyelembe vételével döntött.
[10] A 2009. június 28-án jogerőre emelkedett ítéletet követő években a felperes szemnyomása növekedett, és ez jelentős fájdalommal járt. A szakorvos azt javasolta, hogy ameddig elviselhetőek ezek a fájdalmak, addig ne végeztesse el a szem eltávolító műtétet, ezért erre a műtétre csak 2013. szeptember 18-án került sor, ami indokolt volt.
[11] A felperesnél a már 2006-ban elvégzett pszichológiai vizsgálat is feltárt csökkent önértékelést, és nem zárható ki, hogy a szerv elvesztése némileg fokozhatta a felperes önértékelési problémáját, noha lélektanilag épnek tekintendő.
[12] A bíróság mérlegelve a felperes emelkedett szemnyomása miatt szükségessé vált, vakságban szenvedő jobb szemének eltávolító műtétjét – amely az önértékelési problémáját fokozta - , de az állapotát ezt meghaladóan javította, továbbá azt, hogy ennek következtében műszemet visel, amely használata kellemetlenséggel járhat és évente cserélni kell, a felperes mindennapi életét befolyásoló változás mértékével 300.000 forint nem vagyoni kártérítést talált arányban állónak.
[13] Az elsőfokú bíróság utalt a 2011. évi CXII. törvény 3. § 3.b. alpontjára, 5. § (1) - (2) bekezdésére, valamint a 6. § (6) bekezdésére.
[14] Az elsőfokú bíróság arra a következtetésre jutott, hogy az alperes nem sértette meg a felperes különleges adatait, amelyek az egészségi állapotára vonatkoztak tekintettel arra, hogy azt kizárólag az igazságügyi szakértőnek bocsátotta a rendelkezésére, akit még a peren kívüli szakértés esetén is titoktartási kötelezettség terhel.
[15] A bíróság a felperes által igényelt 151.929 forint lejárt vagyoni kárigényt megállapította a javára, mivel azt nem találta eltúlzottnak. Az alperest ezen túlmenően járadék megfizetésére is kötelezte 2015. október 1-jétől kezdődően.
[16] A felperes fellebbezése folytán eljárt törvényszék ítéletével az elsőfokú bíróság ítéletének fellebbezett részét részben megváltoztatta, és a nem vagyoni kártérítés főösszegét 500.000 forintra felemelte.
[17] A törvényszék az elsőfokú bíróság által alkalmazott jogszabályok körét kiegészítette a 2011. évi CXII. törvény 2. § (4) bekezdésében foglaltakkal.
[18] Kifejtette, hogy az elsőfokú bíróság az ítéletében helyesen utalt arra, miszerint a felperes szemének eltávolításával kapcsolatos nem vagyoni kártérítési igénynél figyelemmel kell lenni a peres felek között már korábban folyamatban volt eljárásban hozott jogerős ítéletre. Ez a felperes részére nem vagyoni kártérítést állapított meg, az összeg meghatározásakor számításba vette, hogy a felperes 16 éves korában szenvedte el a munkahelyi balesetét, amely során a szeme sérült, és már alkalmazkodott az egyszemes látáshoz. Tekintettel volt a korábbi jogerős ítéletet hozó bíróság arra is, hogy a felperes szemének teljes vaksága 2003. őszén következett be, amely állapota a finomabb térbeli manipulációk területén korlátozta, illetve nehezítette az életét.
[19] A törvényszék egyetértett az elsőfokú bíróság azon álláspontjával, miszerint a jelen perben csupán a 6.M.192/2009/7. számú ítéletben a nem vagyoni kártérítés összegénél figyelembe vett körülményeket meghaladó hátrányok szolgálhatnak alapul az alperes által fizetendő kompenzáció összegének meghatározásánál.
[20] Megalapozottan utalt arra az elsőfokú bíróság, hogy a felperesnél a szemeltávolító műtét szükséges volt, a műszem viselése indokolt, a műtét lényegében a felperes állapotát javította, mert megszűnt a fejfájása, azonban a műszem viselése időnként kellemetlen, kivétele, behelyezése, viselése esetenként fájdalommal jár, amely a mindennapi életben is változást okoz.
[21] A felperesnél a szem eltávolításával, a műszem napi gondozásával kapcsolatosan pszichés, lelki elváltozás nem alakult ki, önértékelési problémája korábban is fennállt. Annak fokozódása tekinthető pszichotikus tünetnek, amely okozhat diszkomfort érzést, elégedetlenséget, szorongást, feszültséget, amely azonban nem olyan mértékű, hogy alkalmazkodási zavarhoz vezetne, vagy betegség szintű mentális problémát okozna.
[22] Az elsőfokú bíróság azonban nem kellő súllyal vette figyelembe azt, hogy a felperes életkoránál fogva még hosszú éveken át napi rendszerességgel végzi majd a műszem viselésével összefüggő teendőket, ennek során nap mint nap segítségre szorul. Ebből következően meg kell küzdenie az egyébként személyiségéből adódó önértékelési problémájának fokozódásával is, és az ezzel együtt járó diszkomfort érzéssel, szorongással, feszültséggel, amely ugyan életminőségét jelentősen nem befolyásolja, nem rontja, azonban a mindennapi életére kihat.
[23] A másodfokú bíróság erre tekintettel a nem vagyoni kártérítés mértékét 500.000 forintra felemelte, mert ez az összeg szükséges, de egyben elegendő a felperes által elszenvedett hátrányok kompenzálására.
[24] A bíróság alaptalannak találta a felperes azon fellebbezési hivatkozását, hogy önmagában a szem eltávolítása is megalapozza a nem vagyoni kártérítés magasabb összegben történő megállapítását. A felperes szeme látási funkcióval a műtétkor már nem rendelkezett, kizárólag az orvosi beavatkozás volt alkalmas az általa elszenvedett fájdalmak megszüntetésére.
[25] Nem volt igazolható orvos-szakmailag, hogy a felperesnél jelenleg is folyamatosan fájdalomérzés áll fenn és rendszeres fájdalomcsillapító szedésére szorul nem vitatva azt a körülményt, hogy a műszem gondozása és viselése kellemetlenséget okoz.
[26] A felperes a fellebbezésében alaptalanul hivatkozott arra, hogy a nem vagyoni kártérítési igényének ezen része a hatályos Ptk. 2:52. § (2) bekezdése alapján bírálandó el, mert a szem elvesztését okozó műtétre 2013. szeptember 18-án került sor, amikor az új Ptk. még nem lépett hatályba.
[27] Alaptalan a felperesnek a különleges személyes adatai kezelése miatt előterjesztett 100.000 forint sérelmi díjat elutasító ítéleti rendelkezése is. A felperes a régi Ptk. 76. § és 84. § (1) bekezdés, valamint a 339. § és 355. § rendelkezései alapján tarthat igényt nem vagyoni kártérítésre, csak az új Ptk. tartalmazza a sérelemdíj megállapításának a lehetőségét.
[28] Nem sértette az alperes a felperes információs önrendelkezési jogát akkor, amikor a részére nem vagyoni kártérítés iránti igénye igazolása körében rendelkezésre bocsátott egészségügyi dokumentációt szakmai kompetenciával rendelkező orvos-szakértőnek átadta konzultáció céljából figyelemmel arra, hogy az orvos-szakértő mind a perben történő kirendelése, mind azon kívüli megbízása esetén orvosi titoktartásra köteles.
[29] A felperes felülvizsgálati kérelmében a másodfokú bíróság ítéletének a jobb szem eltávolítására tekintettel meghatározott nem vagyoni kártérítést megállapító részének hatályon kívül helyezését, és a jogszabályoknak megfelelő új határozat hozatalát kérte. Eszerint 2.960.000 forint nem vagyoni kártérítés megtérítését igényelte azzal, hogy egyebekben az elsőfokú bíróság ítéletének helybenhagyását indítványozta.
[30] A felperes álláspontja szerint életminősége romlása már önmagában személyiségi – a régi Ptk. terminológiája szerint személyhez fűződő – jogi sérelmet hordoz magában, az azzal összefüggésben bekövetkezett hátrányokat figyelembe véve annak jelentős súlya is alátámasztott.
[31] A régi Ptk. 75. § (1) bekezdése értelmében a személyhez fűződő jogokat mindenki köteles tiszteletben tartani. E jogok a törvény védelme alatt állnak. A régi Ptk. 355. § (1) bekezdése rögzíti továbbá, hogy a kárért felelős személy köteles az eredeti állapotot helyreállítani, ha pedig az nem lehetséges, vagy a károsult azt alapos okból nem kívánja, köteles a károsult vagyoni és nem vagyoni kárát megtéríteni.
[32] A felperes a felülvizsgálati kérelmében utalt az Mt. 167. § (1) bekezdésére, amely szerint a munkáltató a munkavállaló teljes kárát köteles megtéríteni.
[33] Erre tekintettel a felperes álláspontja szerint a másodfokú bíróság mérlegelése során megszegte a Pp. 206. § (1) bekezdésében foglaltakat, ezért döntése sérti a régi Ptk. 75. § (1) bekezdését, illetve 375. § (1) bekezdését, valamint az Mt. 167. § (1) bekezdésében foglaltakat.
[34] A nem vagyoni kár összegének meghatározásakor nem hagyható figyelmen kívül a jobb szem, mint emberi szerv elvesztése akkor sem, ha az már az eltávolítást megelőzően sem volt alkalmas érzékelésre.
[35] Az Országos Igazságügyi Orvostani Intézet 16. számú módszertani levelében meghatározottak szerint a testi sérülés folyamat, amelyet valamely külső behatás – erőművi, fizikai, kémiai behatás vagy ezek kombinációja – indít meg, és amelynek következtében a szervezet sejtjeiben, szöveteiben alaki eltérés (folytonosság-megszakítás vagy anyaghiány), illetve működési zavar keletkezik. Az emberi test épsége tehát nem csupán a testrészek, illetve a szervek funkcióik ellátására képes állapotát jelenti, érteni kell alatta a test és a szervezet egységét, azok alkotóelemeinek sértetlenségét. Egy szerv elvesztése akkor is az emberi test integritásának sérelmét jelenti, ha az valamely oknál fogva már nem volt alkalmas funkciójának betöltésére.
[36] A testi épség megsértése, amint azt a 2013. évi V. törvény (Ptk.) 2:43. § a) pontja is rögzíti, változatlanul az emberi személyiség sérelmét jelenti. A másodfokú bíróság ezt szintén figyelmen kívül hagyta a látási funkció hiánya mellett arra hivatkozva, hogy a szem eltávolítására irányuló műtétre szükség volt, hiszen a fájdalom megszüntetésére másképp nem volt lehetőség. Tekintettel azonban arra, hogy a jobb szem sérülését, vakságát, valamint a sérülés következtében jelentkező fájdalmakat a munkabalesetek okozták, ezek, valamint a szem eltávolítása miatt elszenvedett személyiségi jogsérelem között megállapítható az okozati összefüggés fennállta.
[37] A műszem viselése nem csupán az azzal szükségképpen együtt járó diszkomfort érzés miatt jelent lelki megterhelést. A szemet egy idegen tárgy helyettesíti minden nap, ami a felperest elkeserítő érzéssel tölti el. A vonatkozó szakirodalom szerint a testi épség kihat a lelki egyensúlyra, így az ember közérzetére, szabadságára, személyiségének kiteljesedésére.
[38] Azzal, hogy a testi épsége, a jobb szeme eltávolítása következtében előállt sérelmét mint a nem vagyoni kártérítés iránti igénye egyik fő jogalapját a törvényszék figyelmen kívül hagyta, megsértette a Pp. 206. § (1) bekezdését, illetve a 213. § (1) bekezdését, amelynek következtében az ítélet sérti a Ptk. 75. § (1) bekezdését, illetve a 355. § (1) bekezdését, valamint az Mt. 167. § (1) bekezdését.
[39] Az új Ptk-ra hivatkozáskor a felperes tisztában volt hatályba lépése időpontjával és azzal a ténnyel is, hogy a perbeli szemműtét ezt megelőzően történt. Csupán azért jelölte meg ezt a jogszabályt, mert ez már nevesíti a testi épség megsértését mint személyiségi jogi sérelmet. Az a körülmény azonban, hogy a régi Ptk. e jog megsértését nem nevesítette személyhez fűződő jogi sérelemként, nem jelenti azt, hogy nem védte a test integritását, mint személyhez fűződő jogot.
[40] Az alperes felülvizsgálati ellenkérelme tartalma szerint a jogerős ítélet hatályában való fenntartására.
[41] Álláspontja szerint megalapozatlan az a nyilatkozat, amelyben a felperes kifejti, hogy a szem eltávolítása óta egészségügyi állapotában lényeges változás következett volna be, és az kihatással van a mindennapi életére. Az igazságügyi szakértők ennek ellenkezőjét állapították meg. A felperes a térlátást igénylő tevékenység kivételével mindennemű feladat elvégzésére alkalmas, míg a pszichikai tényezők alapvetően jellemére, a befelé fordulására és a bezártságára vezethető vissza, továbbá azon sérelmére, hogy a munkáltató korábban csoportos létszámcsökkentés miatt a munkaviszonyát megszüntette.
[42] Alaptalan a felperesnek a 2013. évi V. törvény rendelkezéseire utalása, mivel a jelen perben az 1959. évi IV. törvény előírásai az irányadók.
[43] A felperes a felülvizsgálati kérelmében többek között utalt a diszkomfort érzésére, a szorongással kapcsolatosan kialakult helyzetére, de tényként kell figyelembe venni, hogy részére jelenleg súlyosabb problémát okoz a bal szemének állandó kötőhártya-gyulladása, allergiára való érzékenysége, amely nyilvánvalóan befolyásolja a közérzetét.
[44] A jogerős ítélet helyesen vette számba a baleset miatt kialakult hátrányokat és annak következményeit. Helyesen állapította meg a nem vagyoni kár összegét, amely arányban áll a felperes személyiségével és az egészségügyi állapotának sérülésével. Megfelelően értékelte a baleset folyamán károsodott személyt megillető nem vagyoni kárpótlásnál figyelembe vehető életkörülményeket, valamint a felperes életkorát. A jogerős ítélet megfelel a hasonló perekben alkalmazott bírói gyakorlatnak, amelyet a nem vagyoni kártérítés mértékének meghatározásánál alakított ki. Ezt támasztja alá többek között a BH1993.742. számú eseti döntés.
[45] A felülvizsgálati kérelem részben megalapozott.
[46] A Pp. 275. § (2) bekezdés alapján a Kúria a jogerős ítéletet csak a felülvizsgálati kérelem és a csatlakozó felülvizsgálati kérelem keretei között vizsgálhatja felül [1/2016. (II.15.) PK vélemény 4-6. pont].
[47] A Pp. 272. § (2) - (3) bekezdése szerint a felülvizsgálati kérelemben meg kell jelölni azt a határozatot, amely ellen a felülvizsgálati kérelem irányul, azt, hogy a fél milyen tartalmú határozat meghozatalát kívánja, továbbá elő kell adni – a jogszabálysértés és a megsértett jogszabályhely megjelölése mellett –, hogy a fél a határozat megváltoztatását milyen okból kívánja. Amennyiben a felülvizsgálati kérelemben tartalmilag helyesen történik hivatkozás a jogszabálysértés tényére, de a megsértett jogszabályhely megjelölése téves, ezen okból a felülvizsgálati kérelem nem utasítható el.
[48] Az elsőfokú bíróság ítéletében rögzítette, hogy a jelen jogvita eldöntése során a régi Mt. 174. - 177. §-ai az irányadóak. Ehhez képest a felperes tévesen hivatkozott az új Mt. 167. §-ára, mivel azonban megállapítható volt, hogy mindkét jogszabály a kártérítésről tartalmaz rendelkezést, a Kúria a felülvizsgálati kérelmet ennek figyelembe vételével bírálta el a régi Ptk. 75. §-ában és a 355. § (1) bekezdésében kifejtettekre is tekintettel.
[49] A bíróság a bizonyítási eljárás során beszerzett bizonyítékok bizonyító erejét a maguk összességében értékeli és a per összes releváns körülményére figyelemmel – meggyőződése szerint – bírálja el, mérlegeli, hogy az egyes bizonyítékok közötti ellentétet miként oldja fel [bizonyítékok szabad mérlegelésének elve; Pp. 206. § (1) bekezdés]. E mérlegelés legfőbb korlátja a bíróság indokolási kötelezettsége [Pp. 221. § (1) bekezdés]. Az ítélet indokolásából ugyanis világosan ki kell tűnni, hogy a bizonyítékok mérlegelése során melyek voltak azok a körülmények, amelyeket a bíróság irányadónak tekintett. A felülvizsgálati eljárásban a bizonyítékok felülmérlegelésére, újabb egybevetésére nincs jogi lehetőség, a Kúria csak azt vizsgálhatja, hogy a mérlegelés körébe vont adatok értékelése során a bíróság nyilvánvalóan téves, vagy okszerűtlen következtetésre jutott-e (BH2012.173., Mfv.I.10.464/2012/8.).
[50] Jelen esetben az eljáró bíróságok a rendelkezésre álló bizonyítékok értékelése során alapvetően téves következtetésre jutottak, és a felperest megillető nem vagyoni kártérítés összegét jogszabálysértően alacsony összegben határozták meg.
[51] A nem vagyoni kár megtérítésére irányuló igény jogszerűségének elbírálása során a bíróságnak azt kell részletes bizonyítási eljárása során megállapítania, hogy az elszenvedett sérelem milyen mértékű, és annak hozzávetőleges kiegyensúlyozásával megítélhető vagyoni szolgáltatás mennyiben nyújt körülbelül egyenértékű másnemű előnyt [34/1992. (VI.1.) AB határozat, BH1993.127.].
[52] A másodfokú bíróság az elsőfokú bírósággal egyezően helyesen fejtette ki, hogy jelen perben a Munkaügyi Bíróság korábbi ítéletében a nem vagyoni kártérítés összegénél figyelembe vett körülményeket meghaladó hátrányok alapul szolgálhattak a kompenzáció összegének megállapításánál.
[53] A másodfokú bíróság sem vette azonban kellő súllyal figyelembe azt a körülményt, hogy a felperesnek élete végéig napi rendszerességgel segítség igénybe vétele mellett kell elvégeznie azokat a teendőket, amelyek a műszem viseléséhez kapcsolódnak.
[54] Nem elhanyagolható szempont, hogy a felperes hosszú ideig fennálló, jelentős fájdalommal járó állapot után veszítette el az arcán lévő szervét, amely nyilvánvalóan esztétikai hátrányt jelent a számára. Az a tény, hogy a felperesnek korábban is önértékelési problémái álltak fenn, nem mentesítik az alperest a felelősség alól. A szem elvesztése az amúgy is pszichés problémákkal küzdő felperes helyzetét tovább rontotta abban az esetben is, ha a kedvező családi háttere változatlanul megmaradt.
[55] A felperes a felülvizsgálati kérelmében arra is helytállóan utalt, hogy a szemének elvesztése akkor is jelentős hátrányt jelent a számára, ha az az eltávolítást megelőzően sem volt alkalmas már az érzékelésre, így ezen körülményt is nyomatékosan kellett értékelni.
[56] A kifejtettekre tekintettel a Kúria a jogerős ítéletet felülvizsgálati kérelemmel nem támadott részében nem érintette, egyebekben az 500.000 forintot meghaladóan nem vagyoni kártérítést elutasító döntést hatályon kívül helyezte, és az alperest magasabb összegű nem vagyoni kártérítés megfizetésére kötelezte [Pp. 275. § (4) bekezdés], (összesen tehát 1.500.000 forint illeti meg a felperest).
(Kúria, Mfv.I.10.396/2016.)

matches:
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
§ 3
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
bíróság
Kúria
bíróság
bíróság
Bíróság
bíróság
Kúria