text:
Dr. Mészáros Ádám Zoltán: A jogos védelem és a végszükség korlátainak túllépéséről « ujbtk.hu – Az új Btk. magyarázata
Kezdőlap » Szakcikkek » Dr. Mészáros Ádám Zoltán: A jogos védelem és a végszükség korlátainak túllépéséről
I. A túllépés szabályozásának viszonylagos önállósága
A jogos védelem és a végszükség mint a Büntető Törvénykönyv Általános Részében szabályozott két jogellenességet kizáró ok túllépésének a lehetőségét mint az a jogtörténeti vizsgálódásokból megállapítható, mind a jogalkotói (értem ezalatt a korábbi négy Általános Részi szabályozást, és a hatályban lévő 2012. évi C. törvényt a Büntető Törvénykönyvről), mind a jogalkalmazói gyakorlat és jogirodalmi munkák a főszabálytól elkülönülten tárgyalták. Ha végig tekintünk néhány európai büntető törvénykönyv túllépésre vonatkozó rendelkezésein, megállapítható, hogy ex lege a jogos védelem tekintetében majdnem minden ország rendelkezik eltérő mértékben és módon ezen jogintézményről. A végszükség vonatkozásában ez már korántsem mondható el, azonban ennek hiányában is a jogalkalmazói gyakorlat az ilyen eseteket a büntetés kiszabása során figyelembe veszi. Az európai kódexek konkrét vizsgálatára egy lentebbi fejezetben még kitérek. A korábbi Btk.-t átfogó módon módosító 2009. évi LXXX. törvény illetve az új Btk. rendelkezései is új helyzet elé állították a jogalkalmazói gyakorlatot, nem is beszélve a témához kapcsolódó arányossági, időbeliségi kérdéseket, ezért úgy vélem, hogy indokolt a túllépés tanának megvizsgálása, különös tekintettel a gyakorlatban felmerülő esetleges problémák megvilágítása szempontjából. A túllépés szabályozásának módja, fogalmából eredően viszonylagos, függ attól, hogy mit és hogyan lépünk túl, tehát kötődik a főszabályhoz azaz, általában azon jogos védelmi és végszükségi cselekményhez, amely a jogellenességet kizárja. Ezentúl a jogintézmény abból a szempontból is janus-arcúságot mutathat, hogy bizonyos eseteiben a bűncselekmény meg sem valósul, tekintettel arra, hogy annak egyik eleme, nevezetesen a bűnösség hiányzik, továbbá lehet büntetéskiszabási kérdés is, így bűnös magatartás, ami vagy korlátlanul enyhíthető (a korábbi magyar szabályozás is ezt a két módját választotta az arányosságbeli túllépésnek) vagy enyhébb szankcióval fenyegetett privilegizált esetkör. Véleményem szerint az elkülönült szabályozás esszenciáját a jogellenesség és bűnösség fogalmainak magyarázatában és distinkcióiban érhetjük tetten, így az alábbiakban erre térek ki.
Fenti két fogalom különválasztását Heinz Koriath professzor a modern büntetőjog dogmatika archimedesi pontjának tekinti[1], azonban a bűncselekmény fogalmának alanyi és tárgyi oldalra való kettébontásához hosszú út vezetett. Az objektív elemek, mint tényállásszerűség és a jogellenesség kezdetben nem különültek el egymástól, azok egységesen a cselekmény büntetőjogi jogtalanságát jelentették. Ernst Bellingnek a büntetőjogi dogmatika berkeiben jól ismert Die Lehre Vom Verbrechen című műve nyomán ugyan a tényállásszerűség a nullum crimen sine lege elv tükrében a bűncselekmény fogalom kiindulópontjává vált, azonban számos olyan jogigazoló ok létezik mind a tárgyi mind az alanyi oldalon, amely a tényállásszerű cselekmény megvalósulása ellenére nem vonja maga után a büntetendőséget. Ezen okok egy része a cselekményre (tettre) koncentrál és objektíve, materiális értelemben véve nem jogellenesek, míg más okok szubjektív alapon az elkövető bűnösségének hiánya miatt zárják ki a bűncselekmény megvalósulását. Utóbbinak, azaz az alanyi oldalnak a bűncselekmény fogalomban való megjelenése jelzi azt az igényt, hogy az elkövető belső lelki, pszichés momentumai a külvilágban megjelenő cselekmény értékelése során azonos mértékben kerüljenek latba. Ezekre való tekintettel tehát megkülönböztetünk jogellenességet és bűnösséget kizáró okokat, amik jogrendnek való megfeleltségük, azaz a büntetendőség alóli erkölcsi legitimációjuk mértéke eltérő. A materiális jogellenesség hiánya ugyanis azt jelenti, hogy a cselekmény a védett jogi tárgyat nem sérti és nem is veszélyezteti, mivel az emberi természetből összeegyeztethető és a társadalom számára is hasznos magatartás. A jogi tárgy esszenciájához a törvény szelleme szerinti (teleologikus)[2] értelmezése során jutunk el, ami a különböző törvényi tényállásokba foglalt értékek védelmét jelenti. Tekintettel arra, hogy a jogos védelem és a végszükség szükségességi vagy arányossági korlátainak ijedtségből vagy menthető felindulásból történő túllépése a bűncselekmény jogi tárgyát sértik, már csak az alanyi oldalon zárja ki a büntethetőséget. Annak eldöntése, hogy mikor és milyen esetekben valósul meg bizonyos jogtárgyak sérelme a fenti két magatartás kifejtése során, egyrészt jogalkotói, másrészt jogalkalmazói megítélés szerint változhat és változik is, elég ha csak az új Btk. végszükséget érintő módosítására utalok.
A túllépés mint gyűjtőfogalom több szempontból is elhatárolandó a többi bűnösséget kizáró októl. Általános értelemben azért speciálisak az ilyen cselekmények, mivel a Btk.-ban szabályozott valamely jogellenességet kizáró okhoz kötődnek, alkalmazhatóságukra egy cselekmény olyan előzetes minősítése után kerülhet sor, amely annak arányossági és időbeli korlátainak túllépését vizsgálja, azaz az ijedtség és a menthető felindulás ipso facto nem eredményezi az erre vonatkozó szabályok alkalmazását[3]. Mivel a jogirodalomban léteznek olyan vélemények, amelyek a túllépés önálló szabályozásának létjogosultságát kétségbe vonják és a tévedés illetve a kóros elmeállapot körében elegendőnek vélik az ilyen magatartások rendezését, ezért szükségesnek tartom az ez irányú elhatárolási pontok rövid bemutatását.
A Btk. 20. §-a szerinti tévedés és az arányosságbeli túllépés a lex specialis derogat legi generali elv alapján viszonyulnak egymáshoz, azaz mint különös szabály mindig előnyt élvez az általánossal szemben. Ugyanis mind a jogos védelem mind a végszükség arányossági korlátai egy kvalifikált ténybeli tévedés révén léphetőek túl, azaz az elhárító magatartást kifejtő személy ijedtsége és a menthető felindulása folytán. A ténybeli tévedésre vonatkozó törvényhely ilyen „többletet” nem tartalmaz, csupán az elkövetéskor fennálló tények ismeretének hiányát írja jóvá, ennek okát egyrészt nem tipizálja, másrészt a túllépés során az elkövető felismeri a jogos védelmi helyzetet, kizárólag az elhárító magatartásának szükséges mértékét nem. Ezekre való tekintettel nem értek egyet Tokaji Géza[4] azon véleményével, hogy az elkövető magatartása akár a tévedés akár a túllépés szabálya szerint is elbírálható, mindig a soron következő legenyhébb szabályt kell alkalmazni. Véleményem szerint a fenti két bűnösséget kizáró ok összemosása dogmatikailag helytelen. Így a jogos védelmi és végszükségi helyzet előfeltételeinek téves feltételezése valamint a szükséges mérték ijedtségtől és menthető felindulástól mentes tévedésből történő túllépése teszi indokolttá a tévedés rendelkezéseinek alkalmazását.
Az 1978. évi Btk. előkészítése során felvetődött mindkét kizáró ok tárgyalása során, hogy felesleges átvenni és így külön szabályozni a kóros elmeállapotban is szereplő tudatzavar fogalmát, elegendő ha a túllépés fenti fajtája az előbbi bűnösséget kizáró ok szerint kerül elbírálásra[5]. Azonban az irányadó bírói gyakorlat szerint[6] , teszem hozzá helyesen a túllépés során kialakuló indulat éplélektani alapon álló, az elkövetőn kívül álló tényezők miatt keletkezett érzelemnek tekintendő, míg kóros indulatnál a pszichés élmény hatására keletkezett érzelmek patológiás jellegűek (BH 1990.228.), így a két fajta beszámítási képesség eltérő tulajdonságára való tekintettel az elkülönült szabályozás egyértelműen alátámasztható.
II. A szabályozás történeti áttekintése
A túllépés elkülönült szabályozásáról egyik kizáró ok vonatkozásában sem beszélhetünk egészen az Európában végbemenő kodifikációs láz kezdetéig. Vannak jogtörténeti források vagy inkább legendák a bírói gyakorlat által kialakított határok áthágásának méltányos elbírálásról, mint például Paul Magnaud a „jó bíró” végszükség címén való felmentő ítélete M. kisasszony ügyében, aki azért lopott kenyeret, hogy az éhhaláltól családjával együtt megmenekülhessen[7]. Azonban az ilyen esetek inkább a bíróság méltányos büntetéskiszabási gyakorlatát látszik erősíteni. Elöljáróban megjegyzem, hogy a jogos védelem és a végszükség is részét képezték az összes büntető törvénykönyvünknek és az azt megelőző javaslatoknak is, azonban hiba lenne nem észrevenni, a végszükség kezdeti nagyon szűk körben megvont határait, ami a túllépési „tényállás” teljes negligálásához vezetett hosszú időn keresztül.
Hazánkban elsőként az 1843. évi Büntető Törvénykönyv Javaslat[8] a vétlen önvédelem áthágásának címe alatt rendelkezett a jogintézményről meglehetősen tág értelemben, ámbár az 1825–1827. évi javaslat már a büntetés alóli enyhítő esetként fogalmazta meg. A büntethetőség elmaradását az önvédelmi helyzetben lévő személy eszméletének félelemből vagy ijedtségből történő megzavarodása eredményezte, amely az arányossági túllépés módja és a védelem eszközeinek helytelen megválasztása között (eszközarányosság) tett különbséget. A javaslat 75. §-a egy értelmező rendelkezést is fűzött a szöveghez azon okokat felsorolva amelyek a túllépést különösen megalapozzák, úgymint a vagyon ellen intézett támadás élet kioltásával járó visszaverése, vagy éppen a keményebb, életet veszélyeztető elhárítási módok indokolatlan, célzatos alkalmazása. Utóbbi eset a jelenlegi bírói gyakorlatban is egyre nagyobb hangsúlyt kap, ugyanis a védelmi szándék relevanciája az elhárítás szükséges mértékének megítélésénél véleményem szerint kulcstényező.
Az 1878. évi V. törvénycikk kizárólag a jogos védelem túlhágásáról rendelkezett, azt általános módon megfogalmazva, a nyelvtani értelmezés szerint mind a szükséges mérték mind az időbeli határok félelemből, ijedtségből és megzavarodásból történő túllépésének esetére vonatkozott. A végszükség eltérő erkölcsi legitimációja folytán (tudniillik az a tény, hogy ilyen helyzetekben az elhárító magatartás ártatlan súlyt) a jogrendszer egy kivételes, túl nem léphető kizáró okának tekintette több szerző, közülük Gerőcz Kálmán találóan fogalmazott úgy, hogy a túllépés eleve bennfekszik a tényálladékban[9]. Ezzel ellentétesen nekem az a véleményem, hogy a veszélyhelyzetben kialakuló érzelmek legalább azonosak a jogos védelem során kialakultakkal, amit a jogalkotónak külön, mint bűnösséget kizáró okot illet volna megfogalmaznia. Természetesen végszükségi túllépésről nem beszélhetünk ott ahol a viszony tisztázatlan, azaz nincsen lefektetve egy „kimért” arányossági korlát, ugyanis ilyen esetekben nincs mit túllépni. Annak ellenére, hogy a Csemegi Btk. ezt a garanciális kritériumot nem szabályozta a gyakorlati jogalkalmazás a tévedés szabályainak alkalmazásával megfelelő módon tudta volna a kérdést rendezni.
Az 1950. évi II. törvény (Btá.) illetve az 1961. évi V. törvény (Btk.) a jogos védelem túllépésének területére szűkítőleg hatott, tekintettel arra, hogy kizárólag a szükséges mérték áthágását szabályozta. Azonban a 1978. évi IV. törvény (Btk.) lényeges változást hozott mindkét kizáró ok vonatkozásában, először is megteremtette a jogos védelemhez hasonlóan a bűnösséget kizáró végszükségi tényállást, amely szerint nem büntethető az sem, aki azért okoz akkora vagy nagyobb sérelmet, mint amelynek elhárítására törekedett, mert ijedtségből vagy menthető felindulásból képtelen felismerni a sérelem nagyságát. Továbbá mindkét esetkörben a törvény a túllépés egy speciális büntetéskiszabási vetületét is létrehozta, azzal, hogy a beszámítás korlátozott voltára való tekintettel a büntetést korlátlanul enyhíthetővé tette.
III. A jogos védelem és a végszükség kereteiről
Ahogy az első fejezetben utaltam rá, a túllépés egy viszonylagos fogalom, értekezni felőle annak hiányában, hogy meghatároznánk azokat mennyiségi, minőségi és időbeliségi pontokat, amik még a cselekmény materiális jogellenességének a kereteit nem lépik túl, értelmetlen vállalkozás. Tehát jelen részben azokat a viszonyítási pontokat veszem számba ahonnan szemlélődve a különböző fajta túllépési területek behatárolhatóak. A jogirodalom az arányosságbeli és az időbeli túllépést különbözteti meg egymástól, előbbi jogalkotói utóbbi jogalkalmazói kategóriának tekinthető. Álláspontom szerint elöljáróban indokolt az arányosság és a szükségesség fogalmának rövid bemutatása, hiszen egyrészt ezek képezik alapját a fent említett elhatárolási pontoknak, másrészt a jogirodalom sem teljesen egységes a kérdést illetően. Mind a két típusú elhárító magatartásnak eltérő mértékben, de véleményem szerint szükségesnek és arányosnak is kell lennie, habár a jogos védelem az utóbbi fogalmat kifejezetten sohasem tartalmazta.
Az Alkotmánybíróság már az elévülési határozatban is világosan kifejtette álláspontját arról, hogy a büntető jogszabályok alkotmányosságát nem csupán az Alkotmányban kifejezetten szereplő büntetőjogi garanciákkal kell mérni. A büntetőjogra számos más alapelv és alapjog is irányadó. Tekintettel arra, hogy a két kizáró ok az élethez és a tulajdonhoz való jog korlátozásának legitim eseteinek tekintendők az így lezajló alapjogi korlátozásnak meg kell felelnie bizonyos mérvű feltételeknek, amit jórészt az alkotmánybírósági gyakorlat fejlesztett ki. A magyar Alkotmánybíróság hasonlóan a némethez a szükségesség, arányosság és alkalmasság tesztjét dolgozta ki[10]. Így a jogos védelem során létrejövő elhárító magatartásnak (előre meg nem határozott mértékben) arányosnak kell lennie a támadással szemben, jogállami érdek lenne ennek a törvényi (Btk.) szinten való megjelenítése is. Ugyanis e nélkül a „cél szentesíti az eszközt”, felfogásához juthatunk el, ahol ha már a védekező személy igazolja az elhárítás szükségességét, jogot formál arra, hogy aránytalan eszközök útján jogát érvényesítse. A pontos mérték törvényi meghatározása nélkül a bírói gyakorlatnak kell egyrészt az adott tényállás objektív körülményeiből megállapítania ügyről ügyre, hogy adott helyzetben a cselekmény arányos volt-e, valamint figyelembe kell vennie ennek során azt is, hogy elkövető elhárító magatartása, szándéka milyen bűncselekmény okozására irányult, így az arányosság fogalma a finom különbségtételek eszközének is tekinthető. Álláspontom szerint a szándékos, megtorló jellegű magatartások mindenféleképpen sértik az elhárító magatartás elfogadható mértékét. Az Észt Btk.[11] például expressis verbis leszögezi, hogy túllépi a jogos védelem kereteit, aki megfontolt vagy egyenes szándékkal úgy hajtja végre a védelmi cselekményt, hogy az nyilvánvalóan nincs összhangban a támadásból eredő veszéllyel, vagy aki megfontolt és egyenes szándékkal nyilvánvalóan súlyosabb sérelmet okoz a támadónak.
A jogirodalom egy része arra az álláspontra helyezkedik, hogy a szükségesség fogalma magában rejt egy bizonyos szintű arányosságot is. Az irányadó gyakorlat szerint, az arányosság törvényi fogalma híján a szükségesség azt is magában foglalja, hogy az elhárító cselekmény nem idézhet elő aránytalanul súlyosabb sérelmet, mint amilyet a jogtalan támadás okozott volna (Legfelsőbb Bíróság BH 2003/394. számú elvi határozata). A szükségesség túlzsúfolt fogalmával szemben célszerűbb lett volna az új Btk.-ban fenti két követelményt külön megfogalmazni. Előbbi előkérdésként arra adna választ, hogy létrejött-e a jogos védelmi helyzet, utóbbi pedig az elhárító magatartás szükséges mértékét vizsgálná. A szükséges mérték túllépése jelenti többek között azt a pontot ahol már a bűnösséget kizáró jogos védelem létrejön, amit a bírói gyakorlat rendszerint az arányosság megsértésével azonosít. Egyébként az alapjogkorlátozás területén a nemzetközi és a hazai tendenciák az irányba haladnak, hogy az arányossági formulák felszívják magukba a szükségesség követelményét[12].
A végszükség tekintetében egy előre meghatározott mértékű arányossági korlát túllépése (nagyobb sérelem okozása) minden esetben garanciális módon a bűnösség vizsgálatának körébe vonja az ilyen magatartásokat. A korábbi szabályozások közül egyedül az 1978. évi Btk. tartalmazott ennél szigorúbb szabályt, ugyanis ott az azonos sérelem okozásával elhárított veszélyhelyzet is jogellenes magatartásnak számított. A szükségesség fogalma (másként el nem háríthatóság) a veszély fennforgására ad választ, a túllépés során már nem értékelendő szempont. Eltérően a jogos védelemtől véleményem szerint az arányos mérték pontos mértékének meghatározása jogállami követelmény, mivel vétlen életek és vagyontárgyak megsértésének legális „eszköze”, azonban az európai büntető törvénykönyvek között található ennél általánosabb típusú megfogalmazás is, amelyre később még kitérek. Mindezek ellenére a jogirodalomban létezik olyan szélsőséges álláspont[13] is, amely a jogos védelemhez hasonlóan az életet veszélyeztető helyzetekben az arányosságra való tekintet nélkül kizárólag a jogellenesség körében vizsgálná a végszükséget, ami lényegében aránytalan módon a túllépés mellőzését jelentené.
Az időbeli túllépés mint a jogalkalmazói gyakorlat által kialakított bűnösséget kizáró ok igazodva a jogtalan támadás és a veszélyhelyzet eltérő tulajdonságaihoz alapvetően a tévedés és az emberölés privilegizált szabályai szerint kerül elbírálásra. Az új Btk. nem változtatott a jelenlegi rendszeren, pedig véleményem szerint egy egységesebb szabályozási mód előnyére vált volna a kérdéskör rendezésére. Földvári József meghatározása szerint[14], amíg a támadás folytatásának vagy felújításának a közvetlen veszélye fennáll, addig fennáll a jogos védelmi helyzet is. Az ezután végrehajtott elhárító magatartás már a megtorlás körébe sorolható. A bírói gyakorlatnak azonban a fenti distinkció körében nincs könnyű helyzete, különös tekintettel a bűncselekmény megvalósulásának stádiumaira is. A végszükségi veszély fennálltának téves feltételezése ilyen jellegű problémákat a gyakorlatban nem generált, tekintettel arra, hogy ez esetben a tévedés szabályai gond nélkül alkalmazhatóak.
IV. A túllépés hatályos szabályozása és az ahhoz kapcsolódó gyakorlati jogalkalmazás kérdései
A kodifikáció kezdetén Wiener A. Imre[15] tervezetében az akkor hatályos szabályozáshoz hűen, az elkövető beszámítási képességének korlátozott voltát mint büntetéskiszabási kérdést is a két kizáró korlátlanul enyhíthető méltányolható eseteként tartotta volna fenn, véleményem szerint helyesen. Azonban a 2007. évi büntető törvénykönyv tervezetétől kezdődően, így a hatályos Btk.-ban is a jogos védelem és a végszükség a bűnösséget kizáró esetein kívül, látszólag megszűnt büntetéskiszabási kérdés lenni. A beszámítási képességre gyakorolt tényleges hatástól függetlenül a német Btk. mintájára az arányossági túllépés szabálya szélesebb védekezési lehetőséget biztosít a megtámadottnak, mert a büntethetőség kizárásához nem kívánja meg, hogy a megtámadott képtelen legyen felismerni az elhárítás arányos mértékét. Tehát egységesen a tudatszűkült állapot minőségére való tekintettel az új szabályozás még a legcsekélyebb módon korlátozott beszámítási képességgel rendelkező elkövetőt is büntetlennek nyilvánítatná. Ujvári Ákossal[16] egyetértve azonban nem lehet előre kiszámítani, hogy a joggyakorlat mit fog kezdeni azokkal az esetekkel, amikor jogtalan támadás okozta, viszonylag csekélyebb súlyú pszichés hatás alatt jelentősebb arányosságbeli túllépés kerül megállapításra. Ilyen helyzetekben a bíró két rossz megoldás közül választhat, vagy elveti a jogos védelmet, vagy nem rendeltetésének megfelelően alkalmazza. A tudatszűkült állapot fokozatainak elhatárolását a gyakorlat megítélésem szerint helyesen és méltányosan alkalmazta, így a megtámadott pozíciójának ilyen irányú erősítése szükségtelennek látszik.
A BH 2003.225 számú eseti döntés jól szemlélteti a gyakorlatban esetlegesen felmerülő probléma lényegét. Az irányadó tényállás szerint a vádlott miután az élettársát saját lakásában megverte, ezután annak megbízásából a lakásba bemenő, őt a lakás elhagyására felszólító és puszta kézzel bántalmazó sértettet egy 13 cm pengehosszúságú konyhakéssel ötször mellbe szúrta, aki ennek következtében meghalt. Tekintettel arra, hogy a vádlott az elhárítás szükséges mértékét túllépte a bíróságnak az ijedtség és menthető felindulás fokát kellett vizsgálnia. Figyelemmel arra, hogy a vádlott számított a sértett esetleges támadására, sőt annak elhárítására előkészületeket is tett, így az objektív tényekből következően az ijedtsége és felindulása csak korlátozott fokban zárta ki a beszámíthatóságát, ami a büntetés enyhítéséhez vezetett. A hatályos szabályozás szerint ez esetben, a Btk. 80. § (2) bekezdése alapján büntetés kiszabása válna indokolttá, ami a Btk. 82. § (2) bekezdésére tekintettel egyszeri enyhítési lehetőséget biztosít a jogalkalmazó számára, azonban korlátlan enyhítésre már nincs törvényi felhatalmazás, ami véleményem szerint a fentiekhez hasonló esetekben a büntetés céljával ellentétes ítéleteket produkálhat a jövőben.
A végszükség vonatkozásában álláspontom szerint a differenciált szabályozás jobban igazodott volna a kizáró ok jellegéhez, tekintettel arra, hogy a hatályos szabályok alapján egy korlátozott beszámítási képességű elkövető cselekménye büntetlen maradhat, aránytalanul nagyobb sérelem okozásakor is, így parttalanná téve a büntethetőségét. Véleményem szerint az ilyen eseteket inkább büntetéskiszabási kérdésként kellene kezelni, mérlegelési teret engedve a jogalkalmazónak.
Székely János javaslata szerint[17], a túllépés méltányolható, de ki nem menthető eseteit a Btk. Különös Részében egy sui generis védelemtúllépés elnevezésű bűncselekmény révén kellene kezelni, vétség formájában, ami egy évig terjedő szabadságvesztéssel vagy pénzbüntetéssel lenne büntetendő. Véleményem szerint a korlátlan enyhítési lehetőség hiányában megfontolandó lehet a büntetéskiszabásának ilyen irányú „könnyítése”.
A túllépés jogintézményének széttagoltságán az új Btk. sem változtatott, amit csak nehezít a jogos védelmi és a végszükségi helyzet időbeli kereteinek behatárolása. A probléma kiindulópontja az, hogy meddig áll fent a jogos védelmi helyzet, meddig hivatkozhat arra a megtámadott, hogy a jogtalan támadást hárítja el és mikortól minősül tényállásszerű megtorló magatartásnak a cselekménye? Ugyanis a bírói gyakorlat szerint a bűncselekmény befejezetté válásától, már csak a Büntetőeljárásról szóló 1998. évi IX. törvény (Be.) szerint szabályozott elfogási jog gyakorolható a megtámadott részéről, ami természetesen életszerűtlen helyzeteket teremthet. A magyar jogrendszer a lopás elkövetési magatartásának az elvételt tekinti, így befejezett a bűncselekmény, ha a tolvaj birtokába kerül az idegen vagyontárgy. Azonban méltánytalan lenne, ha az eltulajdonított dolog tulajdonosa nem üldözhetné az elkövetőt[18], így szerintem jogos védelmi helyzet addig áll fent ameddig a menekülő tolvajjal szemben, reális lehetőség van arra, hogy a dolgot visszaszerezzük, azaz amíg a jogtárgysértés fennáll. Erre való tekintettel az új Btk.-nak garanciális szempontból, a megtámadott pozícióját erősítve külön meg kellett volna fogalmaznia, hogy a bűncselekmény bevégzettségéig fennáll a jogos védelmi helyzet, ezzel is irányt mutatva a jogalkalmazói gyakorlatnak.
A végszükség időbeli határait a közvetlen és másként el nem hárítható veszélyhelyzet jelöli ki. A jogirodalom szerint, ha önmagában képes a sérelmet jelentő eredményt kiváltani, azaz ha térben és időben behatárolt, akkor közvetlen a veszély. Megfordítva, ha a védett tárgy sérelmének közvetlen előidézésben szükséges valamennyi objektív tényező még nincs jelen[19] a veszély távoli.
Összegezve, a bírói gyakorlat által kialakított, kodifikálatlan időbeli túllépést, a BH 2006.239 számú eseti döntésre is tekintettel, egyik kizáró ok keretén belül sem értékelhető. Álláspontom szerint a széttagolt szabályozást a Btk. ezen törvényhelyre vonatkozó fogalom módosításával lehetne elérni. Indokolatlan ugyanis a túllépést a szükséges mérték és az arányosság eseteire leszűkíteni, hasonlóan a Csemegi Btk.-hoz egy általánosabb megfogalmazás révén a jogintézmény egységes szabályozása lenne kívánatos.
V. Néhány európai Btk. túllépésre vonatkozó rendelkezései
Az alábbiakban néhány európai ország büntető törvénykönyvén keresztül szeretném bemutatni a jogos védelem és a végszükség túllépésére vonatkozó szabályozás lehetőségeit, eltérő sajátosságait, nem titkoltan ötletet adva egy esetleges jogalkotói munkának.
A jogos védelem határai túllépésének esetére az általam vizsgált európai büntetőkódexek többsége kitér, azonban az olyan országokban ahol a felelősségi jog dogmatikai kimunkáltságára nem fordítanak nagy figyelmet, ott a kizáró okok törvényi fogalma sem olyan részletes, így a francia, spanyol, olasz és svéd Btk. sem említi a tárgyalt jogintézményt. Természetesen ez nem jelenti azt, hogy fenti országok jogrendszere nem méltányolja az ilyen helyzeteket, csupán külön bűnösséget kizáró okot e célra nem hoztak létre.
Német Btk.[20]
33. § Nem büntethető az elkövető, ha a jogos védelem határait felindultság, félelem vagy ijedtség miatt lépi túl.
Osztrák Btk.[21]
3. § (2) Aki a védekezés jogszerű mértékét túllépi, vagy nyilvánvalóan aránytalan védekezést alkalmaz, feltéve, hogy ez csupán zavarodottságból, félelemből vagy ijedtségből történik, csak akkor büntetendő, ha a túllépés gondatlanságon alapul és a gondatlan cselekményt a törvény büntetni rendeli.
Svájci Btk[22].
33. § (2) Ha a védekező a jogos védelem határait túllépi, úgy a bíró a büntetést szabad mérlegelése alapján enyhíti. Nem büntethető, aki a jogos védelem határait menthető felindulásból vagy zavarodottságból lépi túl.
Lett Btk[23].
29. § (2) A jogos védelem túllépésének minősül az a támadás természetével és veszélyével arányban nem álló védekező cselekmény, amely nem szükséges a támadás megelőzéséhez vagy elhárításához a támadónak okozott sérelemre is tekintettel.
30. § Vélt jogos védelem
Lengyel Btk.[24]
25. § (2) A bíróság rendkívüli büntetésenyhítést alkalmazhat vagy akár a büntetés kiszabásától eltekinthet, ha az elkövető a jogos védelem határait túllépi, különösen azáltal, hogy a támadással szemben aránytalan elhárítási módot alkalmaz.
(3) A bíróság a büntetés kiszabásától eltekinthet, ha a jogos védelem határainak túllépése a támadás körülményei folytán menthető félelem vagy felindultság következménye.
A fent idézett büntetőkódexek közül a lett Btk.-t leszámítva mindegyik az elkövetőnél fennálló ép lélektani tudatborulásra (ijedtség, felindultság, félelem) alapítja a túllépés büntetlenségét. Ezen kívülálló pszichikai okok, véleményem szerint nem túl életszerű, hogy indokolt mértékben korlátozni tudnák az elkövető büntethetőségét. A kódexek többsége nem szűkíti le a hazai szabályozáshoz képest a jogos védelem túllépésének a lehetőségét a szükséges mértékre, hanem a kizáró ok határainak bármilyen típusú (így az időbeli is) túlhágása büntetlenséget eredményezhet. A svájci és a lengyel Btk. véleményem szerint helyesen, az olyan jellegű túllépési cselekményeket, amelyek nem illeszthetőek be a bűnösséget kizáró okok körébe, a bíró kezébe adja és korlátlan enyhítési lehetőséget biztosít számára. Jellemzően a Kelet-európai kódexekre, jóval részletesebb módon térnek ki a fogalmi elemekre, így a lett Btk. külön törvényi definíciót ad a túllépés meghatározásához, amit általában a nyugatabbra lévő országok a bírói gyakorlatra bíznak. Ezenkívül a vélt jogos védelmet külön bekezdésbe szedve tárgyalja, ami álláspontom szerint szükségtelen, tekintettel arra, hogy ilyenkor a tévedés általános szabályai is irányadóak.
Rátérve a végszükség európai szabályozásának gyakorlatára, megállapítható, hogy rendkívül kevés ország törvénykönyve fogalmaz meg külön rendelkezést a túlhágásra vonatkozólag, ebből a szempontból a hazai szabályozás is unikumnak számít. Ennek okát egyrészt abban látom, hogy az ilyen esetekre a tévedés szabályait alkalmazzák a jogalkalmazás során[25], külön speciális törvényhely létrehozása nélkül, másrészt fontos megemlíteni azt is, hogy az ártatlant sújtó cselekmények parttalan mértékeket még az elkövető méltányolható tudatállapotára tekintettel sem ölthetnek, ellentétben a jogos védelemmel.
26. § (3) Ha a végszükség határait túllépik, úgy a bíróság rendkívüli büntetésenyhítést alkalmazhat vagy akár a büntetéskiszabását mellőzheti.
Orosz Btk.[26]
39. § (2) A végszükségi határ túllépésének minősül az olyan kár okozása, amely a veszély, illetve az elhárítási körülmények jellegének és fokának nyilvánvalóan nem felel meg, azaz ha az említett érdekekben ugyanolyan vagy nagyobb kárt okoznak, mint amilyen az elhárított kár volt. Az ilyen túllépés csak szándékos károkozás esetén büntethető.
Ukrán Btk.[27]
39. § (3) Nem büntethető az elkövető a végszükség határainak ijedtségből történő túllépéséért, ha az okozott kár arányban állt az elhárítani kívánt veszély súlyával.
Azon kevés büntetőkódex is, amely törvényi szinten megjeleníti a túllépés témakörét igen változatos megoldási módot mutat. A német Btk. figyelemmel az eltérő arányossági követelményekre, két külön szakaszban szabályozza a jogellenességet és a bűnösséget kizáró végszükséget, míg az osztrák Btk. kizárólag a bűnösség keretei közt fogalmazza meg. Mindkét törvény úgy rendelkezik, hogy a végszükség határainak túllépése esetén a tévedés szabályai az irányadóak, tehát önállóan nem, csupán utalás szintjén tesz említést a jogintézményről. Véleményem szerint a lengyel Btk. adja a legnagyobb mérlegelési teret a bíró kezébe, ami számomra szimpatikus, azonban úgy vélem, hogy a túllépés büntetlenségét igazoló okot így az ijedtséget vagy menthető felindulást hasonlóan a jogos védelemhez meg kell jeleníteni. Az ukrán Btk. az aránytalan súlyosabb sérelem okozását mindenféleképpen büntetendő cselekményként szabályozza, amivel részben egyetértek, de ilyen esetekben úgy gondolom a bírói mérlegelésnek teret kellene engedni az esetleges korlátlan enyhítés irányába.
Véleményem szerint a túllépés hatályos magyar szabályozása egyrészt szerteágazó, másrészt hiányos megfogalmazású. Úgy vélem az kétségtelen, hogy a törvénynek tartalmaznia kell egy, az ilyen helyzeteket szabályozó bűnösséget kizáró okot, ez már csak a jogtörténeti hagyományainkból is következik. Másrészt célszerű lenne mind az arányossági és mind az időbeli túlhágást egységesen kezelni, egy általánosabb megfogalmazás révén (a keret vagy határ szavakkal), megjelölve az ijedtségét és menthető felindulást mint az alanyi oldalon fellépő méltányolható körülményt.
Az új Btk. álláspontom szerint hibásan, a német büntető kódexhez hasonlóan a túllépést mint büntetéskiszabási esetkört negligálta, ami a bírói mozgásteret szűkítette, feltett szándékkal a megtámadott helyzetének erősítése végett. A legtöbb európai országban ezzel szemben a büntetés korlátlan enyhítésére is lehetőséget biztosító rendelkezés létezik.
Tekintettel arra, hogy a fent tárgyalt jogintézményt a tévedés egyik speciális formájának tekinthetjük, az olyan túlzsúfolt megfogalmazások használatát, ami a vélt jogos védelmet és vélt végszükséget is a jelen részben tárgyalná, szükségtelen.
Végezetül garanciális szempontból szükségesnek tartom megjegyezni azt is, hogy a jogos védelmi helyzet a bűncselekmény bevégzettségéig fennáll, valamint hogy a nagyobb sérelmet okozó végszükségi magatartás automatikusan nem eredményezhet feltétlen büntetlenséget.
A szerző PhD-hallgató (PPKE–JÁK), bírósági fogalmazó
[1] Nagy Ferenc: A jogtalanság, illetve a jogellenesség és a bűnösség elválasztásáról – Német dogmatikai háttérrel, Jogelméleti Szemle 2007/4. számában idézi a szerzőt.
[2] Nagy Ferenc: Gondolatok a jogi tárgyról, Büntetőjogi Kodifikáció, 2008/1. szám. 8. o.
[3] Ezzel ellentétesen például a 14. életévét be nem töltött bolti tolvaj erre való tekintettel ipso facto nem büntethető.
[4] Tokaji Géza: A bűncselekménytan alapjai a magyar büntetőjogban, KJK, Budapest, 1984, 264. o.
[5] László Jenő (szerk.): Az 1978. évi IV. törvény (Btk.) előkészítése, Igazságügyi Minisztérium, 1983. 152. o.
[6] EBH 1999.1
[7] Finkey Ferenc: A magyar büntetőjog tankönyve, Politzer, Budapest, 1902.,200. o.
[8] Fayer László: A magyar büntetőjog kézikönyve, Franklin Társulat, Budapest, 1905., 344. o.
[9] Gerőcz Kálmán: A szükségállapot túllépése a büntetőjogban, Református Főiskola Nyomda, Sárospatak, 1915., 58. o.
[10] Az arányosság követelményét (proportionality principle) az Emberi jogok Európai Bírósága is az alapjogi korlátozás egyik feltételének tekinti.
[11] http://legislationline.org/download/action/download/id/1280/file/4d16963509db70c09d23e52cb8df.htm/preview
[12] Sólyom László: Az alkotmánybíráskodás kezdetei Magyarországon, Osiris Kiadó, Budapest, 2001. 397. o.
[13] Pintér Jenő: Büntetőjog, Tankönyvkiadó, Budapest, 1973. 181. o.
[14] Földvári József: Magyar Büntetőjog Általános rész, Budapest, 1997. 139. o.
[15] Wiener A. Imre: A Büntető Törvénykönyv Általános Része de lege ferenda, MTA, Budapest, 2003. 108. o.
[16] Ujvári Ákos: A jogos védelem alakuló szabályozása a Btk. kodifikációjának tükrében, Jogelméleti Szemle, 2010/1. szám
[17] Székely János: Egy betöltésre váró joghézag, Magyar Jog, 1994/3. szám, 164. o.
[18] Lényegében a lopás sajátságos volta, hogy a köznapi értelemtől eltérően a puszta birtokbavétel is befejezett bűncselekménynek tekintendő. Az ablatio elve miszerint az elvétel alatt a dolognak az elkövetés helyéről történő elvitelét kell érteni, a kifejthető elhárító magatartás szempontjából életszerűbb szabályozást eredményezne.
[19] Pintér Jenő: A veszély fogalma és jelentősége a büntetőjogban, KJK, Budapest, 1965. 66. o.
[20] http://www.legislationline.org/documents/action/popup/id/9015/preview
[21] http://www.ris.bka.gv.at/GeltendeFassung.wxe?Abfrage=Bundesnormen&Gesetzesnummer=10002296
[22] http://www.legislationline.org/documents/section/criminal-codes.
[23] http://www.legislationline.org/documents/section/criminal-codes
[24] https://www.imolin.org/doc/amlid/Poland_Penal_Code1.pdf
[25] Például a spanyol jogirodalom az ilyen eseteket a tévedés szabályai szerint ítéli meg: Juan Bustos Ramirez: Manual de derecho penal espanol, Ariel, Barcelona, 1984 253. o.
[26] http://www.legislationline.org/download/action/download/id/1697/file/0cc1acff8241216090943e97d5b4.htm/preview
[27] http://www.legislationline.org/download/action/download/id/1709/file/18691871f696ac66b9fe4d9a4fdd.htm/preview

matches:
bíróság
Bíróság
sui generis
bíróság
bíróság
bíróság
de lege ferenda


text:
Büntetőeljárási jog Király, Tibor - PDF
Download "Büntetőeljárási jog Király, Tibor"
1 Büntetőeljárási jog Király, Tibor
2 Büntetőeljárási jog Király, Tibor Publication date Szerzői jog Tibor, Király; Katalin, Holé; László, Pusztai Kivonat A kötet a büntetőeljárási törvényt dolgozza fel és értelmezi, szerzői a büntetőeljárási jogot oktató tanszék munkatársai és külső szakemberek
3 Tartalom ELŐSZÓ... vii 1. I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI I. CÍM BEVEZETÉS II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS MEGHATÁROZÁSA III. CÍM JOGVISZONYOK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN IV. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS FELADATA: AZ IGAZSÁG MEGÁLLAPÍTÁSA ÉS A TÖRVÉNYESSÉG ÉRVÉNYESÍTÉSE II. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSÉNEK VÁZLATA AZ ELSŐ KÓDEXIG (1896) I. CÍM A BIZONYÍTÁS TANÁNAK FEJLŐDÉSE II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNELMI RENDSZEREI III. CÍM A BÜNTETŐ ELJÁRÁSJOG ÖNÁLLÓ JOGÁGGÁ VÁLÁSA IV. CÍM A MODERN BÜNTETŐELJÁRÁS KIALAKULÁSA MAGYARORSZÁGON III. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSÉNEK VÁZLATA I. CÍM AZ ÉVI BŰNVÁDI PERRENDTARTÁS ÉS UTÓÉLETE II. CÍM A SZOCIALISTA JOG IV. FEJEZET NÉGY TÖRVÉNY AZ ÍTÉLETEK SEMMISSÉGÉRŐL (1989, 1990, 1992, 2000) V. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁSI JOG FORRÁSAI I. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI JOG MEGHATÁROZÁSA ÉS NORMÁINAK SZERKEZETE II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI JOG FORRÁSAI 1973 ÓTA III. CÍM AZ ÉVI XIX. TÖRVÉNY A BÜNTETŐELJÁRÁSRÓL IV. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI JOG KAPCSOLATA MÁS JOGÁGAKKAL V. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI JOG HATÁLYA VI. FEJEZET AZ ALAPELVEK JELENTŐSÉGE, FELOSZTÁSA, A SZERVEZETI ALAPELVEK I. CÍM AZ ALAPELVEK JELENTŐSÉGE II. CÍM BÍRÓI FÜGGETLENSÉG. TÁRSASBÍRÁSKODÁS. EGYESBÍRÓ III. CÍM A LEGALITÁS ÉS AZ OFFICIALITÁS. AZ OPPORTUNITÁS IV. CÍM A VÁDELV. AZ ELJÁRÁSI FELADATOK MEGOSZLÁSA. A KONTRADIKTÓRIUS ELJÁRÁS ELVE V. CÍM JOG A BÍRÓSÁGI ELJÁRÁSHOZ VI. CÍM AZ ÁRTATLANSÁG VÉLELME VII. CÍM JOG A VÉDELEMHEZ VIII. CÍM AZ ANYANYELV HASZNÁLATA IX. CÍM A TISZTESSÉGES (FAIR) ELJÁRÁS MINT EGYETEMES ALAPELV VII. FEJEZET SZEMÉLYEK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN I I. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN SZEREPLŐK CSOPORTOSÍTÁSA II. CÍM A BÍRÓSÁGOK. A BÍRÓSÁGI FÓRUMRENDSZER III. CÍM AZ ÜGYÉSZSÉG ÉS AZ ÜGYÉSZ IV. CÍM A NYOMOZÓ HATÓSÁGOK VIII. FEJEZET SZEMÉLYEK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN II I. CÍM AZ ÜGYFELEK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN II. CÍM A TERHELT III. CÍM A VÉDŐ IV. CÍM A SÉRTETT V. CÍM A MAGÁNVÁDLÓ VI. CÍM A PÓTMAGÁNVÁDLÓ VII. CÍM A MAGÁNFÉL VIII. CÍM AZ EGYÉB ÉRDEKELT IX. CÍM A KÉPVISELŐK X. CÍM A SEGÍTŐK IX. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁSI CSELEKMÉNYEK SAJÁTOSSÁGAI. AZ AKADÁLYOK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN iii
4 Büntetőeljárási jog 1. I. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI CSELEKMÉNYEK. A SZEMÉLYEK (ALANYOK) JOGKÉPESSÉGE ÉS CSELEKVŐKÉPESSÉGE A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁSI ELŐFELTÉTELEK, AKADÁLYOK. A CSELEKMÉNYEK JOGHATÁLYOSSÁGA X. FEJEZET AZ ELJÁRÁSI CSELEKMÉNYEK ÁLTALÁNOS SZABÁLYAI I. CÍM AZ ELJÁRÁSI CSELEKMÉNYEK FORMÁJA, HELYE, IDEJE HATÁRIDŐ, HATÁRNAP II. CÍM A HATÁRIDŐ, HATÁRNAP ELMULASZTÁSÁNAK KÖVETKEZMÉNYEI ÉS ORVOSLÁSA. AZ IGAZOLÁS III. CÍM IDÉZÉS, ÉRTESÍTÉS; A MULASZTÁS KÖVETKEZMÉNYEI. A KÉZBESÍTÉS IV. CÍM MEGBÍZÁS ELJÁRÁSI CSELEKMÉNY VÉGZÉSÉRE. MEGKERESÉS V. CÍM AZ ÜGYEK EGYESÍTÉSE ÉS ELKÜLÖNÍTÉSE VI. CÍM JEGYZŐKÖNYV AZ ELJÁRÁSI CSELEKMÉNYEK RÖGZÍTÉSE ÍRÁSBAN VAGY MÁS MÓDON VII. CÍM A BÍRÓSÁG, AZ ÜGYÉSZSÉG ÉS A NYOMOZÓ HATÓSÁG ELJÁRÁSI CSELEKMÉNYÉNEK ÁLTALÁNOS SZABÁLYAI ELVI TERMÉSZETŰ KÖVETELMÉNYEK VIII. CÍM A BŰNÜGYI KÖLTSÉGEK XI. FEJEZET A BIZONYÍTÁS ALAPFOGALMAI I. CÍM A BIZONYÍTÁS MEGHATÁROZÁSA II. CÍM A BIZONYÍTÁS TÁRGYA III. A BIZONYÍTÁSI ESZKÖZÖK ÉS A BIZONYÍTÉKOK IV. CÍM A BIZONYÍTÁS ELVEI V. CÍM A BIZONYÍTÉKOK SZABAD ÉRTÉKELÉSÉNEK ELVE VI. CÍM A BIZONYÍTÁSI TILALMAK VII. CÍM A KÖZVETETT BIZONYÍTÁS. A BIZONYÍTÁS NÉHÁNY MÓDSZERTANI PROBLÉMÁJA XII. FEJEZET BIZONYÍTÁSI ESZKÖZÖK ÉS ELJÁRÁSOK I. CÍM A TANÚVALLOMÁS II. CÍM A SZAKVÉLEMÉNY IV.CÍM A TERHELT VALLOMÁSA V. CÍM BIZONYÍTÁSI ELJÁRÁSOK XIII. FEJEZET A KÉNYSZERINTÉZKEDÉSEK I. CÍM A KÉNYSZERINTÉZKEDÉSEK JOGPOLITIKAI INDOKA ÉS TÖRVÉNYI ALAPJA II. CÍM AZ ŐRIZETBE VÉTEL III. CÍM AZ ELŐZETES LETARTÓZTATÁS IV. CÍM A LAKHELYELHAGYÁSI TILALOM ÉS A HÁZI ŐRIZET V. CÍM AZ IDEIGLENES KÉNYSZERGYÓGYKEZELÉS VI. CÍM AZ ÚTI OKMÁNY ELVÉTELE. AZ ÓVADÉK VII. CÍM A HÁZKUTATÁS VIII. CÍM A MOTOZÁS IX. CÍM A LEFOGLALÁS X. CÍM SZÁMÍTÁSTECHNIKAI RENDSZER ÚTJÁN RÖGZÍTETT ADATOK MEGŐRZÉSÉRE KÖTELEZÉS ÉS LEFOGLALÁSUK XI. CÍM A ZÁR ALÁ VÉTEL ÉS A BIZTOSÍTÁSI INTÉZKEDÉS XII. CÍM AZ ELJÁRÁSI SZANKCIÓK. AZ ELJÁRÁS RENDJÉNEK BIZTOSÍTÁSA XIV. FEJEZET A NYOMOZÁS I. CÍM A NYOMOZÁS FELADATA ÉS ELVEI II. CÍM A NYOMOZÁS MEGINDÍTÁSÁNAK FELTÉTELEI III. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS AKADÁLYAI A NYOMOZÁS AKADÁLYAI IV. CÍM A NYOMOZÁS MEGINDÍTÁSA V. A NYOMOZÁS LEFOLYTATÁSA VI. CÍM A GYANÚSÍTOTT KIHALLGATÁSA VII. CÍM A TANÚK KIHALLGATÁSA VIII. CÍM A SZAKTANÁCSADÓ KÖZREMŰKÖDÉSE. A HATÓSÁGI TANÚ IX. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS RÉSZTVEVŐINEK JELENLÉTE A NYOMOZÁSI- BIZONYÍTÁSI CSELEKMÉNYEKNÉL ÉS MÁS JOGOSULTSÁGAIK X. CÍM A NYOMOZÓ HATÓSÁG ÉS AZ ÜGYÉSZ HATÁROZATAI iv
5 Büntetőeljárási jog 11. XI. CÍM A NYOMOZÁS RÉSZBENI MELLŐZÉSE XII. CÍM A NYOMOZÁS FELFÜGGESZTÉSE XIII. CÍM A NYOMOZÁS MEGSZÜNTETÉSE XIV. CÍM A NYOMOZÁS BEFEJEZÉSE ÉS A NYOMOZÁSI IRATOK MEGISMERÉSE XV. CÍM JOGORVOSLAT A NYOMOZÁS SORÁN XVI. CÍM BÍRÓI ENGEDÉLYHEZ KÖTÖTT TITKOS ADATSZERZÉS A NYOMOZÁS ALATT XVII. CÍM A NYOMOZÁSI BÍRÓ ELJÁRÁSA XV. FEJEZET A VÁDEMELÉS. A KÖZVÁD I. CÍM A VÁDEMELÉS ÉS A VÁDIRAT II. CÍM A VÁDEMELÉS RÉSZBENI MELLŐZÉSE ÉS A VÁDEMELÉS ELHALASZTÁSA III. CÍM JOGORVOSLAT AZ ÜGYÉSZ HATÁROZATÁVAL SZEMBEN: A PANASZ XVI. FEJEZET A SÉRTETT FELLÉPÉSE PÓTMAGÁNVÁDLÓKÉNT I. CÍM A PÓTMAGÁNVÁDLÓ FELLÉPÉSE A NYOMOZÁS UTÁN II. CÍM A SÉRTETT FELLÉPÉSE PÓTMAGÁNVÁDLÓKÉNT A VÁD ELEJTÉSE UTÁN XVII. FEJEZET A TÁRGYALÁS ELŐKÉSZÍTÉSE I. CÍM A TÁRGYALÁS ELŐKÉSZÍTÉSÉNEK JELENTŐSÉGE ÉS FORMÁI II. CÍM A BE. RENDELKEZÉSEI A TÁRGYALÁS ELŐKÉSZÍTÉSÉRŐL III. CÍM A TANÁCS ELJÁRÁSA ÉS HATÁROZATAI. AZ ELŐKÉSZÍTŐ ÜLÉS IV. CÍM A TÁRGYALÁS KITŰZÉSE V. CÍM A JOGORVOSLAT XVIII. FEJEZET AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGI TÁRGYALÁS I. CÍM A BÍRÓSÁG ELJÁRÁSÁNAK FORMÁI. A TÁRGYALÁS FELADATA ÉS RENDSZEREI II. CÍM ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK A TÁRGYALÁSRÓL: A NYILVÁNOSSÁG; A TÁRGYALÁSON JELEN LÉVŐK III. CÍM ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK A TÁRGYALÁSRÓL: A TÁRGYALÁS VEZETÉSE ÉS RENDJÉNEK FENNTARTÁSA IV. CÍM A TÁRGYALÁS MENETE. A TÁRGYALÁS MEGNYITÁSA ÉS MEGKEZDÉSE V. CÍM BIZONYÍTÁS A TÁRGYALÁSON VI. CÍM A VÁDLOTT KIHALLGATÁSA VII. CÍM A TANÚ KIHALLGATÁSA VIII. CÍM A SZAKÉRTŐ MEGHALLGATÁSA ÉS MÁS BIZONYÍTÁSI CSELEKMÉNYEK IX. CÍM A VÁDDAL VALÓ RENDELKEZÉS A TÁRGYALÁSON XI. CÍM TÁRGYALÁS AZ EGYESBÍRÓ ELŐTT. TÁRGYALÁS AZ ÜGYÉSZ, A VÉDŐ TÁVOLLÉTÉBEN XII. CÍM TÁRGYALÁS TARTÁSA ZÁRTCÉLÚ TÁVKÖZLŐ HÁLÓZAT ÚTJÁN XIX. FEJEZET A BÍRÓSÁG HATÁROZATAI AZ ELSŐFOKÚ TÁRGYALÁSON I. CÍM TANÁCSKOZÁS ÉS SZAVAZÁS II. CÍM A BÍRÓSÁGI HATÁROZATOK NEMEI III. CÍM AZ ÍTÉLET IV. CÍM AZ ELJÁRÁST MEGSZÜNTETŐ VÉGZÉS V. CÍM A BÍRÓSÁG NEM ÜGYDÖNTŐ HATÁROZATAI A TÁRGYALÁSON V. CÍM A BÍRÓSÁGI HATÁROZATOK SZERKEZETE VI. CÍM A HATÁROZAT KÖZLÉSE, KIHIRDETÉSE, ÍRÁSBA FOGLALÁSA VII. CÍM TENNIVALÓK A TÁRGYALÁSON A HATÁROZAT (ÍTÉLET) KIHIRDETÉSE UTÁN XX. FEJEZET A FELLEBBEZÉS. A MÁSODFOKÚ BÍRÓSÁG ELJÁRÁSA I. CÍM A FELLEBBEZÉSI RENDSZER ÉS ELJÁRÁS ALAPKÉRDÉSEI II. CÍM A FELLEBBEZÉSRE ÉS AZ ELJÁRÁSRA VONATKOZÓ ÁLTALÁNOS RENDELKEZÉSEK III. CÍM A FELLEBBEZÉSI BÍRÓSÁG ELJÁRÁSA IV. CÍM A MÁSODFOKÚ BÍRÓSÁG HATÁROZATAI V. CÍM AZ ÍTÉLET HATÁLYON KÍVÜL HELYEZÉSE A FELLEBBEZÉSI ELJÁRÁSBAN 353 v
6 Büntetőeljárási jog 6. VI. CÍM A MÁSODFOKÚ BÍRÓSÁG EGYÉB RENDELKEZÉSEI XXI. FEJEZET AZ ELJÁRÁS MEGISMÉTLÉSE. A JOGERŐ I. CÍM A MEGISMÉTELT ELJÁRÁS II. CÍM A BÍRÓSÁGI HATÁROZAT JOGEREJE XXII. FEJEZET A RENDKÍVÜLI PERORVOSLATOK. A PERÚJÍTÁS ÉS A FELÜLVIZSGÁLAT I. CÍM A JOGERŐ FELOLDÁSÁNAK ELMÉLETI ÉS TAPASZTALATI OKAI II. CÍM A PERÚJÍTÁS III. CÍM A FELÜLVIZSGÁLAT XXIII. FEJEZET JOGORVOSLAT A TÖRVÉNYESSÉG ÉRDEKÉBEN. JOGEGYSÉGI ELJÁRÁS I. CÍM JOGORVOSLAT A TÖRVÉNYESSÉG ÉRDEKÉBEN II. CÍM A JOGEGYSÉGI ELJÁRÁS XXIV. FEJEZET A KÜLÖNELJÁRÁSOK I. CÍM AZ ÁLTALÁNOS ÉS A KÜLÖNELJÁRÁS II. CÍM A FIATALKORÚAK ELLENI BÜNTETŐELJÁRÁS III. CÍM A KATONAI BÜNTETŐELJÁRÁS IV. CÍM A MAGÁNVÁDAS ELJÁRÁS V. CÍM A BÍRÓSÁG ELÉ ÁLLÍTÁS VI. CÍM ELJÁRÁS TÁVOL LEVŐ TERHELT ELLEN VII. CÍM LEMONDÁS A TÁRGYALÁSRÓL VIII. CÍM A TÁRGYALÁS MELLŐZÉSE IX. CÍM ELJÁRÁS A MENTESSÉGET ÉLVEZŐ SZEMÉLYEK ÜGYÉBEN XXV. FEJEZET A KÜLÖNLEGES ELJÁRÁSOK I. CÍM A KÜLÖNLEGES ELJÁRÁSOK JELLEGZETESSÉGEI ÉS NEMEI II. CÍM EGYES KÜLÖNLEGES ELJÁRÁSOK III. CÍM A KÁRTALANÍTÁS ÉS VISSZATÉRÍTÉS IV. CÍM A BIZTOSÍTÉK XXVI. FEJEZET A HATÁROZATOK VÉGREHAJTÁSA I. CÍM A BÍRÓSÁG FELADATA AZ ÍTÉLET VÉGREHAJTÁSÁBAN II. CÍM A KEGYELMI ELJÁRÁS XXVII. FEJEZET NEMZETKÖZI BŰNÜGYI EGYÜTTMŰKÖDÉS I. CÍM A NEMZETKÖZI BŰNÜGYI EGYÜTTMŰKÖDÉS CÉLJA, KIALAKULÁSA II. CÍM A BŰNÜGYI EGYÜTTMŰKÖDÉS JOGFORRÁSAINAK RENDSZERE ÉS AZ ÉVI XXXVIII. TÖRVÉNY A NEMZETKÖZI BŰNÜGYI JOGSEGÉLYRŐL III. CÍM A NEMZETKÖZI BŰNÜGYI JOGSEGÉLY FORMÁI AZ ÉVI XXXVIII. TÖRVÉNYBEN IV. CÍM A BŰNÜGYI EGYÜTTMŰKÖDÉSRE VONATKOZÓ NEMZETKÖZI SZERZŐDÉSEK RENDSZERE VÁLOGATOTT BIBLIOGRÁFIA A BÜNTETŐ ELJÁRÁSJOG IRODALMÁBÓL ÁLTALÁNOS IRODALOM AZ ÉVI XIX. TÖRVÉNY IRODALMA, VÁLOGATOTT TANULMÁNYOK 437 A. FÜGGELÉK AZ EMBERI JOGOK EURÓPAI BÍRÓSÁGA II. FEJEZET EMBERI JOGOK EURÓPAI BÍRÓSÁGA vi
7 ELŐSZÓ Király Tibor Büntetőeljárási jog című tankönyve 2000-ben jelent meg, ám a jogalkotás furcsaságai folytán már megjelenésének évében sem felelt meg annak a kívánalomnak, hogy egy jogi tankönyvnek a korszerű elméleti, jogtörténeti és összehasonlító jogi ismereteken túl a hatályos tételes jogot is tükröznie kell. A tankönyv ugyanis az évi XIX. törvény tételes szabályaihoz kötődött, s a szerző úgy gondolta, hogy a törvény hatálybalépését követően rövidesen a tankönyv is a joghallgatók rendelkezésére áll majd, ám a törvény sohasem lépett hatályba. Az eredetileg január 1-jére megállapított hatálybalépést a jogalkotó előbb elhalasztotta, majd a évi I. törvénnyel magát az évi Be.-t is jelentősen módosította, s tette mindezt az ítélőtáblák felállításával összefüggésben. A novellával módosított kódexnek január 1-jével kellett volna hatályba lépnie, ám a évi II. törvény további változásokat vezetett be. A hatálybalépés ideje ennek megfelelően ugyancsak módosult, és a hányatott sorsú Be július 1-jén lépett végül is hatályba. (A hatályba léptető rendelkezések nyomon követése maga sem egyszerű feladat, mert ezek a legkülönbözőbb jogszabályokban jelentek meg. Előfordult az is, hogy ugyanazon egyébként később megváltoztatott hatálybalépési időt két törvény is megállapított.) Most már csak abban reménykedhetünk, hogy az immár hatályos kódex jelentősebb módosítására a közeljövőben nem kerül sor, s így a tankönyv igen értékes elméleti, jogtörténeti és összehasonlító jogi ismeretanyaga mellett a valóban hatályos jog magyarázatát foglalja magában. A 2000-ben megjelent tankönyvhöz írt Előszóban írtam a munka megszületésének körülményeiről és méltattam annak érdemeit. Az akkor írtakat most is helytállónak és erre a tankönyvre is érvényesnek tekintem, megismétlésükre azonban nincs szükség. Mégis indokoltnak vélem, hogy a büntetőeljárási kódex megszületése jogtörténeti kuriózumainak a mostani könyvre gyakorolt hatásáról egy megjegyzést tegyek. Az évi XIX. törvény tervezete elkészültekor, s még maga az elfogadott törvény is, egységes személetet tükrözött, ennek pedig része volt az is, hogy a jogalkotó kétfokú fellebbezésben gondolkodott. A módosítások a fellebbezési rendszert átalakítva azt egyfokúvá tették, amit a legjelentősebb változásnak tartok. Ezen kívül is bevezettek azonban számos olyan új megoldást, amelyek szemben állnak az eredeti elképzelésekkel, s így megbontják a törvény logikáját és szerkezetét is. A tankönyvíró ezáltal sajátos csapdába került: a tételes jog változása megfosztotta annak a lehetőségétől, hogy mondanivalóját az eredeti elgondolásainak megfelelően közölje, s egyes gondolatokat el sem mondhatott, hacsak nem akart vadonatúj tankönyvet írni. Az új munka elkészítése azonban hosszú időt igényelt volna, az időszerűség viszont a tankönyvek esetében ugyancsak alapvető követelmény. S valljuk be, valószínűleg mindenki szívesebben vállalná az átdolgozásból szükségképpen adódó nehézségeket, mint azt, hogy egy körültekintő módszerességgel kifejtett nézetrendszert tartalmilag azonosan, csupán szerkezetében átalakítva öntsön új formába. Király Tibor az átdolgozás mellett döntött, s munkatársaival a feladatot megítélésem szerint jól és kellő időben teljesítették. E tankönyv bár módosításait sokszor kényszer szülte a büntető eljárásjogi ismeretek megszerzéséhez hasznos eszköznek ígérkezik. Budapest, július 10. Erdei Árpád egyetemi tanár vii
9 1. fejezet - I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI 1. I. CÍM BEVEZETÉS [1] 1. A büntetőeljárás és a tárgya A büntetőeljárásban arról folytatnak bizonyítást, gyűjtenek adatokat és arról döntenek, történt-e bűncselekmény, és ha igen, ki követte el, meg kell-e őt büntetni, vagy kell-e vele szemben intézkedést alkalmazni. A büntetőeljárásnak ilyen értelemben a tárgya valamilyen bűncselekmény. A büntetőeljárás más peres eljárásokhoz többek között abban hasonlít, hogy itt is folyik bizonyítás, a bíróság előtt két ellentétes pozíciót képviselő fél lép fel, a bíróság ítéletet hoz, ami ellen helye van fellebbezésnek vagy más jogorvoslatnak. A büntetőeljárás azonban két sajátosságával lényegesen eltér más jogi peres eljárásoktól, nevezetesen azzal, hogy a bírósági eljárási szakaszt megelőzi a nyomozás vagy a vizsgálat, és hogy a büntetőeljárásban a hatóságok, illetve a bíróság kényszerítő eszközök széles skálájának alkalmazására jogosult. A nyomozás intézményének indoka azzal függ össze, hogy az eljárás tárgya a bűncselekmény. A bűncselekményeket ugyanis többnyire titokban, nyomait leplezve, eltüntetve és a tettes személyét is titkolva követik el, és ennek az egész eljárás megformálásában nagy a jelentősége: a bűnüldöző apparátust, a rendőrséget vagy más ilyen hivatású szervezetet tulajdonképpen ez a körülmény hozza létre. Szükség van ugyanis szervezetre, amely az elkövetett bűncselekményeket a jog által szabályozott eljárásban felderíti, a bizonyítékokat felkutatja, összegyűjti, konzerválja, a gyanúsított személyét megállapítja, búvóhelyét leleplezi, a szökését megakadályozza, őt kézre keríti, s a bizonyítékokkal együtt bíróság elé állítja. A büntetőeljárás tárgyával magyarázható a büntetőeljárási jog által megállapított kényszerintézkedések alkalmazásának jogi lehetősége is. Az elkövető személyének a megállapítása, kézre kerítése, a bizonyítékok felkutatása és megőrzése ugyanis kényszerintézkedések az őrizet, az előzetes letartóztatás, házkutatás, lefoglalás stb. nélkül számos esetben aligha volna lehetséges. Másfelől azonban az a tény, hogy a büntetőeljárásban bűncselekmény elkövetéséről és büntetésről döntenek, vagyis a büntetőeljárás súlyos következményekkel fenyegeti azt, aki ellen az eljárás folyik (a terheltet, vádlottat), indokolja, hogy a büntetés vagy más szankciók elhárítása érdekében mindent felhozhasson a védelmére. [2] 2. A büntetőeljárás függvénye a büntetőjognak Csak ott, ahol és amikor a jog felismeri, hogy az egyénen esett sérelem egyben az egész állam vagy büntetőhatalommal felruházott más közösség város, egyház sérelme is, vagyis hogy az bűncselekmény, csak ott és akkor váltja fel a sérelmet szenvedett egyén magánakcióját (a bosszút, a váltságdíj követelését) az állami megtorlás, vagyis a büntetés. A büntetőeljárási jog pedig arról rendelkezik, kivel szemben és hogyan érvényesíti az állam (város vagy más felhatalmazással rendelkező szervezet) a büntetőhatalmát, a büntetéshez való jogát. A büntetőeljárás és areávonatkozójogafejlődésének korábbi szakaszában nem különül el másféle igényt, például kártérítési igényt, birtok-visszaadási igényt érvényesítő eljárástól, tehát a mai jogi kategóriák szerinti polgári eljárástól. Az elkülönülésre az európai jogrendszerekben hosszú fejlődés után újkori jelenségként a XVI. századtól kezdve kerül sor, amit az önálló büntető perrendtartások jelképeznek: a német (Constitutio Criminalis Carolina, 1532), a francia (Ordon- nance Criminelle, 1670), az alsó-ausztriai (Praxis Criminalis, 1696) perrendtartás és mások, mint a büntetőeljárás önállósulásának a tanúi. A szokásjogon alapuló magyar jogban az elkülönülésről az irodalomban már a XVIII. században hírt adtak (Bodó Mátyás, 1751). A büntetőeljárási jog formálódásában nem hanyagolható el az a szerep, amit a bűncselekmény közjogi felfogása játszott. Másképpen működik ugyanis a jog érvényesítése, ha a sérelmet csak egyéni magánsérelemnek, és másképpen, ha azt egyben a társadalmat, az államot ért sérelemként fogják fel. Az utóbbi esetben a büntetőeljárás egyik uralkodó és vezérlő eszméjévé válik a legalitás, amely szerint minden bűncselekmény miatt eljárásnak kell indulnia, és az officialitás, tehát hogy az eljárást az arra hivatott szervek hivatalból kötelesek 1
10 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI megindítani és folytatni. Ha ugyanis a sérelem az állam sérelme, annak kell cselekednie: a cselekmény elkövetése neki ad jogot az üldözésre, a felelősségre vonásra. Ilyen felfogás mellett az állam kezébe nagy hatalom kerül, ami azzal a következménnyel járhat, hogy kiszolgáltatottá válik, és néha reménytelen helyzetbe kerül, aki ellen büntetőeljárás folyik, akkor is, ha bűnös, de kiváltképp ha ártatlan. Ez különösképpen akkor volna így, ha nem találnának eszközöket, amelyek a hatalom ésszerű ellensúlyaként működnének. Az a felismerés, hogy erre szükség van, a felvilágosodás korában erőteljesen felszínre tört, nyilvánosan hangoztatott véleményként hangot kapott, először irodalmi munkákban, publicisztikában. A különböző országokban sorban jelentek meg a büntetőeljárás reformját követelő művek, amelyek különösképpen a tortúrának, a kényszervallatásnak az elítélésével, eltörlésének követelésével tettek népszerűségre szert. Majd megindultak a kodifikációs reformmunkálatok is, amelyekben már a polgárok részvételét az igazságszolgáltatásban az esküdtszéket, a védelem szabadságát, a nyilvánosságot, a vádelvet és más elismert elveket is érvényre akartak juttatni. [3] 3. Az eljárási funkciók megoszlása A mai európai büntetőeljárási jogok az eljárási funkciók megoszlásának elvén nyugszanak. Három fő funkció: a bűnüldözés, ideértve a vádfunkciót is, a védelem és az ítélkezés különböztethető meg. Mindhárom funkció ellátására az államok többségében külön-külön szervezet létesült, nevezetesen: a rendőrség vagy más ilyen hivatású szervezet a bűnüldözésre, az ügyészség a vád képviseletére; az ügyvédség a védelem ellátására; a bíróság az ítélkezésre. A büntetőeljárás úgy is ábrázolható, mint e három funkció gyakorlásának formája. Logikailag és történetileg is a büntetőeljárás a bűnüldözéssel kezdődik, amelybe a bűncselekmény felderítése, a bizonyítékok felkutatása, rögzítése, a feltételezett elkövető felderítése és esetleg elfogatása is beletartozik. Az eljárásnak ez az első szakasza, amelyet nyomozásnak, vizsgálatnak neveznek, szolgáltat adatokat, anyagot a vádemeléshez. A védelem, amit a gyanúsított, a vádlott személyesen vagy védő útján is ellát, már az eljárás e korai szakaszában is szóhoz juthat, ám kiteljesedése rendszerint a vádemelés után következik be. Az eljárás második szakaszának, a bírósági eljárásnak, a tárgyalásnak a pernek nélkülözhetetlen nyitánya a vádemelés. Vád nélkül nincs bírósági eljárás. A vádban indítványozza a vádló (közvádló, ügyész vagy magánvádló), hogy az általa előterjesztett bizonyítékok alapján a bíróság állapítsa meg, hogy bűncselekmény történt, hogy abban a vádlott bűnös, és szabjon ki rá büntetést, vagy alkalmazzon más büntetőjogi következményeket. A tárgyaláson két egyenlő processzuális jogokkal rendelkező fél szerepel indítványaival, észrevételeivel, perbeszédével: egyik oldalon a vádló, másik oldalon a vádlott és mellette képviselőjeként, segítőjeként a védő. A bíróság a bizonyítás alapján dönt a vádról. Magyarországon későbbi fejlemény, a XVIII. századi jogfejlődés eredménye volt a jogorvoslati rendszer kiépítése fellebbezés formájában. A büntetőeljárásnak most nagy vonalakban ismertetett modelljén belül azonban az eljárási formák több változata alakult ki. Ez a bűncselekmények eltérő súlyának és jellegének vagy a vádlott személyének (például fiatalkorú) lehet a következménye. Ha a jogrendszer megkülönbözteti a bűntetteket, vétségeket és kihágásokat az eljárás formáját is ehhez idomíthatja. Ilyen rendszerben a legkötöttebb, legtöbb garanciát viselő procedúra a bűntetti eljárás lesz, a leglazább pedig a kihágási. [4] 4. A büntetőeljárás közvetlen céljai Évszázadok óta, amióta büntetőeljárás egyáltalán van, közvetlen céljai nem változtak. A cél a bűncselekmények és elkövetőik felderítése, bíróság elé állítása, felelősségre vonása és megbüntetése. Ezen belül azonban a módszerek, az eljárásban részt vevők köre, jogaik és kötelességeik nagy változásokon mentek át párhuzamosan a társadalom változásaival és az állam funkciójáról, a polgár jogairól hirdetett felfogással. A büntetőeljárásban talán a legjelentékenyebb fordulatot az a XVIII. századi elvi szemléletbeli változás hozta magával, amely a gyanúsítottat, a vádlottat is olyan jogalanynak ismerte el, aki nemcsak bizonyítékforrás, nemcsak tárgya az eljárásnak, hanem akit legalábbis a tárgyalás bírósági szakaszában megilleti a jog a fegyverek egyenlőségére. 2
11 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI Meg kell azonban jegyeznünk, hogy a perbe fogott ember a terhelt, vádlott jogai mellett, különösen tekintettel az utolsó évtizedekben egyre növekvő bűnözésre, az áldozat sértett védelme is mind nagyobb hangsúlyt kap, és emiatt a mindenható közvádló mellett az ő helyét is keresik a büntetőeljárásban. És ami szintén megfigyelhető: az a törekvés, hogy a klasszikus processzuális elveket megtartva módot találjanak a csekélyebb jelentőségű ügyekben az ünnepélyes per kötöttségeinek megkerülésére, talán kevésbé elvi, de egyszerű, célravezető módszerek ajánlásával, aminek eredményeképpen az erőket a súlyos bűnügyekre lehet összpontosítani. Ha ezután úgy tesszük fel a kérdést: van-e nálunk az évi első büntető perrendtartásunkhoz vagy az évi kódexhez képest a büntetőeljárásról lényegbevágó felfogásbeli változás (paradigmaváltozás) inkább nemmel kell válaszolnunk, mert a kérdések és a válaszok a múltban és ma egyazon elvi alapon fogalmazódtak. A büntetőeljárási törvényeknek megfelelő jogi eszközöket kell adniok a hatóságok, a bíróságok kezébe annak érdekében, hogy sikerrel lépjenek fel a bűncselekmények elkövetőivel szemben, de a törvényeknek gondoskodniuk kell arról is, hogy ne álljanak jogfosztottan sem azok, akik ellen büntetőeljárás folyik, sem mások, akik a bűnüggyel kapcsolatba kerülnek (sértettek, tanúk stb.). Abüntető- eljárási kódexekben e kétfajta igény kielégítése csak egy kényes egyensúly megteremtésével érhető el. 2. II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS MEGHATÁROZÁSA [5] 1. A büntetőeljárás meghatározása A büntetőeljárás a törvény által feljogosított hatóságok és más személyek cselekményeinek sora, amely arra irányul, hogy megállapítsák, történt-e bűncselekmény, ki az elkövetője, és hogy reá a büntetőjogot alkalmazzák. Ha azonban azt állapítják meg, hogy bűncselekmény nem történt, vagy az elkövető nem vonható felelősségre, akkor a megindult eljárás nem folytatható, hanem azt megszüntetik, vagy a vádlottat felmentik. Ha az eljárás így ért véget, az sem változtat azon, hogy az eljárás tárgya a valószínűnek tartott bűncselekmény volt. A feladatok, amelyek a büntetőeljárás tárgyából származtathatók, főként annak a tisztázására irányulnak, hogy mi történt, és ami történt, az bűncselekmény-e, ki az elkövető és büntetőjogilag felelősségre vonható-e, meg kell-e őt büntetni, vagy van-e ennek törvényi akadálya. A büntetőeljárás kiterjedhet ezenkívül néha más területekre is, nevezetesen a bűncselekmény folytán keletkezett polgári jogi igény vagy a bűncselekménnyel összefüggő szabálysértés elbírálására is. Mindaz azonban, ami nem büntetőjogi kérdés mint a polgári jogi igény vagy a szabálysértés, és a büntetőeljárásban szerepel, önállóan nem alkothatja a büntetőeljárás tárgyát, hanem az csak mint járulékos kérdés kap helyet. Büntetőeljárás ugyanis nem indítható és nem folytatható büntetőjogi kérdések eldöntésének igénye nélkül, vagyis a büntetőeljárás tárgya: a büntetőjogi elbírálást igénylő tényállás és az elkövető büntetőjogi felelőssége. Csak ezekhez csatlakozhatnak esetenként a hozzájuk képest mellékes, járulékos kérdések. [6] 2. A büntetőeljárás alanyai. A büntetőeljárási cselekmények A büntetőeljárás megindításában, lefolytatásában kiemelkedő szerep jut a nyomozó hatóságnak, az ügyésznek és a bíróságnak (hatóságok). Az ő tevékenységükben ölt testet az állam bűnüldöző és büntető igazságszolgáltatási funkciója. A büntetőeljárás megindítása, a vádlott bíróság elé állítása, a felelősség megállapítása, a büntetés kiszabása az ő határozataik által (határozataikban) történik meg. A hatóságok eljárási cselekményei, határozatai nélkül nincs büntetőeljárás. A hatóságok, bíróságok és tagjaik cselekményei mellett azonban fontos szerep jut más személyeknek is, különösen a terheltnek és a védőjének, valamint a sértettnek. A büntetőeljárás ezért nem csak a hatóságok, az ügyész, a bíróságok cselekményeiből áll; az eljárási cselekményeknek a hatóságoktól és más személyektől származó összefüggő lánca összességében alkotja az egyes esetekben a büntetőeljárást. 3
12 [7] I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI 3. A büntetőeljárás alakiságai (alakiságokhoz kötöttsége) A büntetőeljárás a törvény által meghatározott formákhoz kötött eljárás. A formakötöttséghez tartozik, hogy az eljárásban csak a törvény által megnevezett személyek (alanyok) juthatnak szerephez, akiknek meghatározott jogaik és kötelességeik vannak. Törvény határozza meg továbbá azt is, hogy milyen cselekmények végezhetők, milyen sorrendben, formában, és hogy meghatározott feltételek mellett milyen határozatok hozhatók. Az eljárásnak a formakötöttsége garanciális jellegű, egyfelől az országosan egységes joggyakorlatot alapozza meg, másfelől a büntetőhatalom gyakorlásában az ötletszerűség ellen hat, és óvja az eljárás résztvevőinek a jogait. A formai kötöttség azonban egyfelől változó mértékű, enyhébb a nyomozási szakaszban, szigorúbb a tárgyaláson, enyhébb az eljárásban részt vevő magánszemélyek, szigorúbb a bíróságok számára, másfelől a törvény az eljárási cselekményeket és formájukat illetően választási lehetőségeket is kínál. Az ésszerűen megrajzolt formai kötöttségek mindezért nem tekinthetők valaminő bürokratikus elfajulásnak, hanem ez a törvény által megrajzolt célravezető út és módszer. [8] 4. A büntetőeljárás a büntetőjog érvényesítésének egyetlen útja A büntetőjog parancsa, amely szerint a bűncselekmény elkövetőjét érdeme szerint büntetőjogi szankcióval kell sújtani, egyedül és kizárólag a büntetőeljárásban valósítható meg. Semmilyen más hatósági eljárásban, sem magánszemélyek egyezségében vagy más módon a büntetőeljáráson kívül, a büntetőjog (büntetőigény) nem érvényesíthető. Ez a szoros kapcsolat az anyagi jog (büntetőjog) és az eljárás között szinte egyedülálló a jogrendszerben (a polgári jogi igény kielégíthető peren kívüli teljesítéssel, egyezség alapján stb.). Az imént vázolt kapcsolatot fejezi ki az a szervezeti alapelv, amely szerint büntető igazságszolgáltatást kizárólag bíróságok gyakorolnak. A büntetőjogban és eljárási jogban az utóbbi évtizedekben lázas útkeresés folyik, hogyan lehet a büntetőeljárást egyszerűbbé és olcsóbbá, sőt elkerülhetővé tenni a kevésbé súlyos ügyekben. Az ajánlott módszerek között szerepel mind nagyobb súllyal a megegyezés az áldozat (sértett) és az elkövető között. E szerint az elkövető vállalná a jóvátételt őszintén megbánva, ami rosszat tett, az áldozat megbocsátana, az ügyész, illetve a bíróság az eljárást megszüntetné, illetve beérnék enyhébb büntetéssel. Ez a módszer és más hasonlóak nem képviselnek kivételt azon elv alól, hogy büntető igazságszolgáltatást, vagyis a büntetéskiszabás jogát egyedül bíróság gyakorolhatja. Az előbb említett esetek a legalitás és officialitás alóli kivételként értékelhetők, amikor is az állam elismeri a magánszemély (sértett és elkövető) rendelkezési jogosultságát, és lemond a büntetéshez való jogainak gyakorlásáról. [9] 5. A büntető igazságszolgáltatás. A per A büntetőeljárástól eltérő fogalmat takar a büntető igazságszolgáltatás. Az igazságszolgáltatás kifejezés az igazságosságra (iustitia, justice, Justiz) utal, azt fejezve ki, hogy a büntetőügyek eldöntésében az osztó igazságot (kinek-kinek érdeme szerint) juttatják érvényre. E fogalom gyökerei abban a büntetőjogi felfogásban találhatók, amely szerint a büntetés a bűncselekmény szükségszerű, a cselekmény súlyával arányos jogkövetkezménye. A büntető igazságszolgáltatás a mai felfogás szerint nem más, mint a büntetőügyek elbírálása (tárgyalása, eldöntése) a bíróságok által, vagyis a bíróságok tevékenysége a büntetőjog alkalmazásában. A nyomozó hatóság, az ügyész (közvádló) funkciója, az ún. bűnüldöző funkció, a büntetőeljárási tevékenység körébe tartozik, de nem igazságszolgáltatás. A büntetőeljárás részének tartjuk a büntető- vagy bűnvádi pert. A per: két ellentétes érdekű fél (a vádló és a vádlott) bíróság előtti jogvitája. A per színhelye a bírósági tárgyalás, amelyen a kétoldalú meghallgatás elvét követve dönt a bíróság a bejelentett büntetőigényről, illetőleg az ellene felhozott ellenvetésekről. A korábbi törvények (1896, 1951) perrendtartásról szóltak, amiben az a gondolat nyert kifejezést, hogy a büntetőügyek eldöntésének a per a fóruma, hogy a törvény a pert szabályozza, s az azt megelőző eljárás csak ennek előkészítése. A bűnvádi per kifejezés (lásd évi XXXIII. törvénycikket) pedig azt jelezte, hogy a per vád alapján indul és folyik. 3. III. CÍM JOGVISZONYOK A BÜNTETŐELJÁRÁSBAN [10] 4
13 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI 1. Az állam joga a büntetésre Ez a jog a büntetőeljárás alapja. A bűncselekmény elkövetése hozza létre azt a kétalanyú anyagi jogi viszonyt az állam és az elkövető között, amellyel az államnak az elkövetővel szemben büntetés, illetőleg büntetőszankció alkalmazását megengedő joga keletkezik. Ha a vádló azt állítja a bíróság előtt, hogy a vádlott bűncselekményt követett el, és ezért indítványozza, hogy a bíróság állapítsa meg a vádlott bűnösségét, és szabjon ki rá büntetést, akkor már három személy szerepel a jogviszonyban: a büntetés alkalmazására irányuló jogot érvényesíteni kívánó vádló, az elviselésére kötelezhető vádlott, és a harmadik, a bíróság, amelytől az igény jogosságáról (vagy alaptalanságáról) való döntést várják. A kétalanyú büntető anyagi jogviszonyról háromalanyú jogviszony keretében döntenek: a büntetőperben. A büntetőeljárásban ez a háromalanyú elem a per tekinthető a legfontosabb szakasznak. Egyedül itt állapítható meg bűncselekmény elkövetése és szabható ki büntetés. A per végeredménye az is lehet, hogy megállapítják: nem történt bűncselekmény, vagy ami történt, az nem bűncselekmény, vagyis a büntetőeljárás és a per léte nem függ attól, valóságnak bizonyul-e az eljárás korábbi stádiumaiban feltételezett, valószínűnek tartott bűncselekmény. [11] 2. A felek jogegyenlősége A büntetőeljárás perszakaszának igen fontos jellemzője a bíróság előtt álló két ellentétes pozíciót elfoglaló félnek (a vád képviselőjének és a védelemnek) a processzuális jogegyenlősége, vagyis hogy egyenlő joguk van indítványaik, észrevételeik előterjesztésére, kérdés feltevésére stb. Ezt szokás ügyfélegyenlőségként, a fegyverek egyenlőségeként is jellemezni, ami más szóval azt is jelenti, hogy a felek jogai a bíróság előtt egyensúlyban vannak. A felek egymással szembeni processzuális jogai, kötelességei többnyire nem közvetlenül, hanem csak a bíróság által érvényesíthetők, például nem a vádló, hanem a bíróság idézi a vádlottat, akinek azzal szemben van megjelenési kötelessége; az észrevételeket a vádra a bíróság elé terjesztik stb. A kihallgatása során azonban a vádlott az ügyésznek válaszol az általa feltett kérdésre, és kivételesen az ügyész állíthatja a vádlottat a bíróság elé, ami nem tipikus a perbeli jogviszonyokban. [12] 3. A büntetőeljárás sokalanyú folyamat Ez az oka annak, hogy a büntetőeljárás nem írható le csak a per három főszereplőjének tevékenységével. Különböző személyek (processzuális alanyok) között különféle tartalmú, időtartamú, jellegű jogviszonyok keletkeznek. A nyomozó hatóság és a terhelt, a védő és a terhelt, a sértett és a gyanúsított, az őt kirendelő hatóság és a szakértő, a tanúk egymással és másokkal különböző jogviszonyokba kerülnek, amelyekben egymással szemben különféle jogaik és kötelezettségeik vannak. A tanú kötelessége például, hogy az idézésre megjelenjen, vallomást tegyen, és igazat mondjon; a tanú igazmondási kötelessége egyetemes természetű, és nemcsak az idéző hatóságokkal, hanem másokkal szemben is fennáll. A tanúnak ugyanakkor joga van arra, hogy szabályszerűen, kényszermentesen hallgassák ki, hogy bizonyos esetekben figyelmeztessék a vallomás megtagadásának jogára stb. A processzuális jogviszonyokra tehát a sokalanyúság a jellemző, valamint az is, hogy a már említett háromalanyú perviszony stabilitása mellett (ha az ügy eljutott a perszakaszba) más személyek eljárási jogviszonyai rövid tartamúak: a belépés és kilépés az eljárásban emlékeztet a színdarabok epizódszereplőire. [13] 4. Közhatalmi jogviszonyok a büntetőeljárásban A nyomozó hatóság, az ügyész, a bíróság a büntetőeljárásban más személyekkel, kiváltképp a vádlottal szemben közhatalommal lépnek fel. A nyomozó hatóság, az ügyész, a bíróság másokat kötelező intézkedéseket tesz, határozatokat hoz, és emiatt az őket egymáshoz fűző jogviszonyaikra nem az egyenlőség lesz a jellemző. Mindazonáltal a hatósággal szemben is minden processzuális alanynak, személynek megvannak az őt megillető jogai és az eszközei a jogok érvényesítésére. A terhelt (gyanúsított, vádlott) nem egyszerűen tárgya a büntetőeljárásnak, hanem különböző fórumok útján (végső soron az Emberi Jogok Európai Bírósága útján) érdekeinek érvényesítésére jogosult processzuális alany. A büntetőeljárásnak jogviszonyként, különösen háromalanyú jogviszonyként való ábrázolása már kezdettől fogva, amikor a múlt században az ezt fejtegető elmélet megjelent, bírálatokat váltott ki. Kétségbe vonták a processzuális szereplők: a vádló és a vádlott jogegyenlőségen alapuló ügyféli jogosultságát, hiszen a vádlót, aki az állam és a társadalom nevében lép fel, hatalmi pozíció és túlsúly jellemzi. A polgári jogi jogügyleti konstrukcióból származtatható jogviszony (mint amilyen például az adásvétel) nem illik a büntetőperre, amelyben mind a vádló (még ha magánvádló is), mind a bíróság az államot hatalommal képviseli. Általa nem 5
14 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI ábrázolható az eljárás, amely nem statikus, hanem folyamat, változó alanyokkal a nyomozástól a tárgyalásig. Ha pedig perre, tárgyalásra nem is kerül sor, akkor háromalanyú jogviszonyról szó sem lehet, vagyis az elmélet nem tartható, arról nem is szólva, hogy gyakorlati haszna nincs. A büntetőeljárásnak igazán két stabil eleme van: a tárgya, illetőleg a cselekmények, amelyek miatt indult, és a személy, aki ellen folyik. A nyomozó hatóság tagjai, a vádló, a bírósági személyek különböző okok miatt cserélődhetnek. A bírálatokat is figyelembe véve, és ezek ellenére, meg kell állapítanunk, hogy a büntetőeljárás a jog által szabályozott eljárás, amelyben a jog által meghatározott személyek vesznek részt, és hogy őket meghatározott jogok illetik meg, és kötelességek terhelik. Eközben jogviszonyok keletkeznek, amelyekben a hatóságokat is kötelességek terhelik. Ami a jogviszonyelmélet elfogadásán vagy tagadásán túl fontos, az az, hogy felismerjük: a büntetőeljárás nemcsak állami szervek hatalomgyakorlása, hanem a jog által szabályozott eljárás is. 4. IV. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS FELADATA: AZ IGAZSÁG MEGÁLLAPÍTÁSA ÉS A TÖRVÉNYESSÉG ÉRVÉNYESÍTÉSE [14] 1. Az igazság megállapítása jogi kötelesség A büntetőeljárás elé a törvények feladatként, követelményként azt állítják, hogy a benne részt vevő személyek együttes tevékenységének eredményeként a bíróság az igazságot állapítsa meg arról, hogy történt-e bűncselekmény és ki az elkövetője. Az erről szóló igazság megtalálásán múlik az, vajon a bűnösséget megállapító ítéletben törvényes és igazságos döntés születik-e, vagy sem. Ha ugyanis annak az igazságnak megfelelő megállapítására, hogy a vádlott követte el a bűncselekményt, nincs lehetőség, a bíróságnak felmentő ítéletet kell hoznia. A magyar büntetőeljárásról szóló törvényben (Be.)* az igazság szó nem fordul elő, de rendszerint sem a törvények, sem a joggyakorlat nem hagyott kétséget afelől, hogy a büntetőeljárás elé állított követelmény az igazság megállapítása. Ezt fejezi ki a 75. (1) bekezdése, amely követelményként kimondja: A bizonyítás során a tényállás alapos és hiánytalan, a valóságnak megfelelő tisztázására kell törekedni. Az igazság megállapítása csak az első lépése, a conditio sine qua nonja annak, hogy megvalósuljanak a további feladatok: hogy vonják felelősségre a bűnösöket, és oltalmazzák az ártatlanokat, hogy védjék a társadalmat, és érvényesítsék a büntetőjogi prevenciót. Az évi Be. nem tartalmaz szabályt a törvény a Be. feladatáról. Számos rendelkezéséből azonban kitűnik, hogy a bíróság csak akkor állapíthatja meg a vádlott bűnösségét, ha erről bizonyosságot szerzett, vagyis ha ez felel meg az igazságnak. A 4. szerint: A kétséget kizáróan nem bizonyított tény nem értékelhető a terhelt terhére.< A 330. szerint: A bíróság a vádlottat bűnösnek mondja ki, ha megállapítja, hogy bűncselekményt követett el...< Ha azonban a bíróság nem tudja bizonyossággal megállapítani, hogy a vádlott bűncselekményt követett el, akkor felmenti a vád alól. Az igazság követelménye tehát a bűnösség megállapításához kötődik; a felmentéshez elegendő az afelőli kétség, hogy tényleg a vádlott követte-e el a bűncselekményt, vagy hogy egyáltalán elkövetett-e bűncselekményt. Ahol a szövegben a Be. évszám vagy más jelölés nélkül szerepel, azon a évi I. (I. Ben.) és a évi II. (II. Ben.) törvénnyel módosított évi XIX. törvényt kell érteni. A Be. szabályait külön jellel és dőlt betűvel különböztetjük meg. Nemcsak a büntetőeljárási jog alapján mutatható ki az igazság megállapítása mint a bíróságot terhelő feladat, hanem a büntetőjog alapján is: a Büntető Törvénykönyv (Btk.) különös részének rendelkezéseiben ugyanis azt a parancsot helyezték el, hogy azt büntessék, aki az ott meghatározott bűncselekményeket elkövette. (Például aki másnak testi épségét sérti, szabadságvesztéssel büntetendő.) Nem rendelik és nem is engedik azt büntetni, aki bűncselekményt nem követett el. Ha a bíróság büntetést szab ki, ezzel csak akkor teljesíti a Btk. parancsát, ha az igazi tettest (bűnsegédet, felbújtót) bünteti, ez pedig legalábbis részben ténykérdés, valamely esemény valóságának a kérdése, tehát az igazság kérdése. 6
15 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI A büntetőjog rendelkezései akkor teljesülnek, ha a valódi elkövetőt vonják felelősségre, és nem teljesülnek, ha mást büntetnek. Semmilyen büntetőjogi szabály nem enged meg olyan laza interpretációt, amely szerint például a valószínű tettes lenne a büntetendő. Az igazság kimondásának kötelessége a bíróságra hárul. Egyedül a büntetőbíróság jogerős határozatának tulajdonítja a jog azt a hatást, hogy mindenkivel szemben igaz és hatályos a megállapítása: történt bűncselekmény, és annak a megjelölt személy az elkövetője. (Res judicata pro veritate habetur.) [15] 2. A törvényesség érvényesítése. A büntetőtörvények megtartása A törvényesség követelménye a büntetőeljárásban és -ítéletben két fő területre vonatkozik: a büntetőjogi és a büntető eljárásjogi normák megtartására. (Természetesen ha polgári jogi igényt vagy szabálysértést is elbírálnak, akkor a törvényesség igénye az ezeknek megfelelő normákra is kiterjed.) A büntetőjog szabályainak a megtartása röviden kifejezve abból áll, hogy mindenki csak bűncselekmény miatt és csak akkor vonható felelősségre, ha büntethető. Megfordítva tehát: nem bűncselekmény miatt senki sem büntethető, nulla poena sine crimine. A bűncselekmény létének vagy nemlétének a felismerése két lényeges mozzanattól függ. Egyfelől attól, sikerülte a tényállást hibátlanul megállapítani, tehát a valóságot felfedezni és az igazságot kijelenteni. Ez minden további helyes döntésének a nélkülözhetetlen feltétele. A hibátlanul megállapított tényállásra épülhet a második mozzanat: a helyes jogi minősítés, majd a jogkövetkezmények helyes megállapítása. A büntetőjogi törvényességnek ez a követelménye a jogerős bírósági döntésben csúcsosodik ki. A cselekmény helyes minősítése iránti törvényi igény azonban már a büntetőeljárás megindulásától fogva élő követelmény. A törvény ezt azzal juttathatja kifejezésre, hogy kimondja: büntetőeljárás csak bűncselekmény gyanúja esetén indítható, és az eljárás nem folytatható, ha kiderül, hogy a cselekmény nem bűncselekmény. A törvény tehát azt kívánja, hogy a valószínűnek tartott tényállás már a legelején is bűncselekményként legyen minősíthető. Mindebből azonban az is kitetszik, hogy a tényállás felderítése, megállapítása és a jogi minősítés között kapcsolat van, és amint az eljárás során változik a feltárt tényállás, úgy változhat a jogi minősítés is egész odáig, hogy végül a cselekményben már nem is ismerhető fel bűncselekmény. A büntetőtörvények helyes alkalmazásán természetesen nem csak a helyes minősítést és a szankció helyes megválasztását kell értenünk. A büntetőjog egész bonyolult szabályrendszere (a normák hatálya, a büntethetőség feltételei és akadályai, a mentesítés a büntetett előélethez fűződő hátrányok alól stb.) lesz annak a mércéje, vajon a törvényt helyesen alkalmazzák-e. [16] 3. A büntetőeljárási törvények megtartása A büntetőeljárási törvények megtartása a törvényesség követelményének a másik oldala. A törvénynek több rendelkezése szólhat valamilyen összefüggésben a törvényességről, a törvények megtartásáról vagy megsértéséről, hangsúlyozva a törvényesség jelentőségét. A a bizonyítás törvényességének követelményét írja körül, külön hangsúlyozva, hogy >Nem értékelhető bizonyítékként az olyan bizonyítási eszközből származó tény, amelyet a bíróság, az ügyész vagy a nyomozó hatóság bűncselekmény útján, más tiltott módon. szerzett meg.< [78. (4) bek.] A legsúlyosabbnak tartott eljárási törvénysértések, amelyek a Be.-ből kiolvashatók: az alapvető állampolgári jogok, különösen a személyi szabadság törvénytelen korlátozása; az eljárásban részt vevők, különösen a vádlott, a védő, a sértett korlátozása vagy megakadályozása az őt megillető jogok gyakorlásában; az eljárás megindítása meghatározott személy ellen megalapozott gyanú nélkül, illetve a folytatása; a bírósági eljárás törvényességét, elfogulatlanságát biztosító a törvényben taxatíve felsorolt szabályok megsértése, amelyek az ítélet semmisségét okozzák (a bírósági tanács összetétele nem volt törvényes, a bíróság a hatáskörét túllépte, törvényes vád nem volt stb.). 7
16 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI Amikor törvényességről írunk, óhatatlanul előkerül az a kérdés is, vajon elég-e a törvényességet mint a pozitív jog problémáját kezelnünk. Hiszen a rossz törvény tükrében az is törvényesnek látszik, ami egyetemesebb kulturális normák szerint törvénytelen. A pozitív jog, amint erre számos példa volt (van), felépülhet például a törvény előtti egyenlőtlenségen, megfoszthat embereket, csoportokat jogalanyiságuktól, amikor is a pozitív jogi törvényesség a civilizált országok jogfelfogása szerint jogtalanság lesz. Nemzetközi egyezmények, köztük az ENSZ Polgári és Politikai Jogok Egyezségokmánya (1966), az Emberi Jogok Európai Egyezménye (1950, EJEE) foglalják össze azokat az alapvető szabályokat, elveket, amelyek megtestesítik a büntetőeljárás törvényességi követelményeinek minimumát. A nemzetközileg elfogadott normák tükrében mérhető, hogy a büntető igazságszolgáltatás megfelel-e a pozitív törvényességi követelményeknek. [17] 4. A büntető igazságszolgáltatás társadalmi rendeltetése A büntető igazságszolgáltatás a jogban meghatározott feladatok ellátásával jelentékeny társadalmi szerepet is vállal. A jog, pontosabban a büntetőjog azt várja és feltételezi, hogy teljesül a bíróságok által alkalmazott büntetés célja, nevezetesen:...a társadalom védelme érdekében annak megelőzése, hogy akár az elkövető, akár más bűncselekményt kövessen el (Btk. 37. ). A büntető igazságszolgáltatás, eljárás társadalmi rendeltetése, amint ez az idézett szövegből következik, éppen abban van, hogy a büntetőjog alkalmazásával védje a társadalmat a jövőben elkövethető bűncselekményektől, ezeknek megelőzésével (a generális és speciális prevenció által). Büntetőjogi szankció, amint az a jog rendelkezéseiből világosan kitűnik, csak a tettesekkel és részesekkel szemben alkalmazható, és ennek alapján a büntető igazságszolgáltatástól a társadalom azt várja, hogy csak velük szemben lépjen fel; nem feladata az igazságszolgáltatásnak, hogy ártatlanok, nem büntethetők ellen vonuljon fel, sőt ez éppen ellentétes a rendeltetésével. Ha azonban mégis indulna büntetőeljárás ilyen személyek ellen, az eljárásnak kell biztosítania, hogy az ártatlanság, a büntetlenség kiderüljön. Ebben az értelemben a büntető igazságszolgáltatás az ártatlanoknak, a vétek nélkül valóknak is igazságot szolgáltat. A büntetőeljárás intézményei közé eredményességének biztosítása érdekében olyan kényszerítő eszközök is tartoznak, mint a letartóztatás, házkutatás, dolgok lefoglalása és egyebek, amelyek az állampolgári jogok súlyos korlátozásával járnak. Emiatt is a társadalomban a büntetőeljárással kapcsolatban ambivalens érzelmek élnek. Egyfelől igénylik a sikeres és hatékony fellépést a bűnözéssel, a bűnözőkkel szemben, másfelől azonban tartanak attól, hogy a hatóságok indokolatlanul, túlzott mértékben és gyakorisággal élnek, netán visszaélnek a büntetőeljárási jog által biztosított hatalommal, különösen a kényszerítő eszközökkel. A jognak a büntetőeljárást emiatt és evégből úgy kell felépítenie, hogy az megfeleljen mind a büntetőjog célkitűzéseinek a bűnösök felelősségre vonásának mind az állampolgári jogok garanciáinak; ezek összhangjának a megteremtése, kényes egyensúlyban tartása a törvényhozó kitüntetett feladata. A büntető igazságszolgáltatás különféle okok miatt (a sértettek nem tesznek feljelentést, az elkövető személyét nem sikerül felderíteni, ismeretlen marad) nem tudja maradéktalanul teljesíteni az olyan célkitűzést, hogy minden bűncselekmény elkövetőjét vonják felelősségre, büntessék meg (még ha ilyen jogi-társadalmi kívánalom meg is fogalmazható volna). Azt azonban az igazságszolgáltatásnak feltétlenül el kell érnie, teljesítenie kell, hogy ártatlanokat, nem büntethető- ket ne büntessenek. Lehetséges tehát, hogy a bűnös megmenekül, de ártatlan nem bűnhődhet. [18] 5. Más tudományágak a büntető igazságszolgáltatás társadalmi funkciójáról A bűnügyi tudományok elméletébe a szociálpszichológiából behatoltak olyan nézetek, amelyek szerint a büntetőjog és a büntető igazságszolgáltatás valóságos társadalmi funkcióját a címkézés, megbélyegzés (labelling, Stigmatisierung) adja. A jogsértők köre ugyanis nagyobb, mint azoké, akiket elkövetőkként (bűnözőkként) bélyegeznek meg; a kiválasztásuk a szelekció által történik, amelynek normái, szokásai a jogszabály-értelmezésben és - alkalmazásban alakulnak ki. A bűnözés (bűnelkövetés) olyan fogalomként értelmezhető, amely az emberek közötti, az elkövető és a társadalom más tagjai közötti viszonyt írja le, nem pedig valamilyen magatartás jellemzője, amely kétségtelenül könnyedén hozzárendelhető egy elkövetőhöz. A bírósági tárgyalás degradációs ceremónia és a nem racionális párbeszéd színtere, amely az igazság megtalálását ígérné. Az igazságszolgáltatás a bűnözőidentitás kialakulását segíti elő, mert az elítélt életének középpontjába a deviancia kerül, és ez határozza meg társadalmi szerepeit. A büntető igazságszolgáltatás társadalmi szerepét a büntetőjog és a büntetőeljárási jog meghatározásaitól eltérően rajzolják meg más irányzatok is, köztük az ún. kritikai kriminológia. E szerint a bűnözés és a bűnöző a 8
17 I. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS ALAPFOGALMAI társadalmi rendszer intézményi döntéseinek termékeként fogható fel (mintha a jog, az igazságszolgáltatás csinálná a bűnözőket), s ezért a bűnözés, a bűnelkövetők vizsgálata nem oldható meg a jog, a hatalom struktúráinak, eljárásainak, intézményeinek, mechanizmusainak vizsgálata nélkül. A büntető igazságszolgáltatás társadalmi szerepeinek történeti vizsgálata megint más tényeket hoz felszínre, és más eredményt is mutat, mint amit a törvények célként megjelölnek. Mindez igazán nem meglepő: mutatja a célok és az a közötti eltéréseket, sőt ellentmondásokat, ami belőlük megvalósul vagy nem valósul meg, a jogi eszmék és a realitások közötti diszharmóniát. Ez különösen akkor szembeötlő, amikor a büntetőeljárást a törvénytől is idegen célok szolgálatába állítják, amikor a nemtelen politika szolgálójává züllesztik. 9
18 2. fejezet - II. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSÉNEK VÁZLATA AZ ELSŐ KÓDEXIG (1896) 1. I. CÍM A BIZONYÍTÁS TANÁNAK FEJLŐDÉSE [19] 1. A bizonyítás tana A bizonyítás tana azoknak a tudományos nézeteknek az összessége, amelyek alapján megalkotják a tényállás megállapításánál felhasználható eszközökre és módszerekre vonatkozó büntető eljárásjogi előírásokat a büntetőperbeli állítások igazolásának módjait meghatározó tételes jogi szabályokat, röviden: a bizonyítási jogot. Minden kor tudományos világképe visszatükröződik a szaktudományokban (így a büntető eljárásjog elméletében is) és viszont, a tudományos világkép alakulására visszahat a szaktudományok minden egyes új eredménye. A tudományos fejlődés következményei a büntetőeljárásban elsősorban a bizonyítás tanának változásain mérhetők le: a szaktudományok fejlődésével párhuzamosan szorultak háttérbe a kezdeti mitikus elképzelések, és léptek előtérbe a bűncselekmény mint múltbeli történés tényleges megismerésére alkalmas racionális bizonyítási módok. A jog őskorában, a legkezdetlegesebb társadalmi csoportok világképében a racionális elemek mellett döntő súllyal jelentkeztek még az ismeretek hiányait pótló irracionális magyarázatok. A kor embere az istenek, héroszok és egyéb képzelet szülte csodalények tömegével népesítette be a világot, s e saját maga alkotta mítoszrendszer hálójában vergődve az elképzelt természetfeletti erők leigázó hatása alá került. A felsőbb hatalmaktól függött az élet minden jelensége. E világkép egyenes következménye, hogy ha valamely problémát az emberek nem voltak képesek megoldani, annak elintézését a földöntúli hatalmakra bízták. A nyers erőszak (magánbosszú) mint konfliktuselintézési mód háttérbe szorulásával a társadalom egyenlő rangú tagjai közötti jogviták megoldásának is általában ez volt az útja. Ez a társadalmi igény teremtette meg azt a formát a büntetőeljárás ősét-, amelynek célja az volt, hogy a vitás kérdésekben az istenek döntését kikérje. A bíró szerepe kezdetben csak a felsőbb hatalmak istenítélet formájában jelentkező döntésének megállapítása és kihirdetése, bizonyítást nem végez, ebből következően nincs is szüksége olyan módszerekre, amelyekkel a valóságot megismerheti. Ennek igénye csak a fejlődés későbbi szakaszában merül fel, amikor az igazságszolgáltatást már nem közvetlenül az istenek, hanem földi képviselőjük végzi. Természetszerűleg akkor, ha az immár földi bíró a rendelkezésére álló bizonyítási eszközökkel nem képes az igazságot megállapítani, kénytelen az istenítélet jól bevált módszeréhez folyamodni. Ezzel magyarázható, hogy a büntetőeljárási jogban hosszú időn keresztül egyidejűleg léteztek mitikus (kultikus) és racionális bizonyítási módok. 2. A bizonyítási rendszerek A jogtörténet során kialakult bizonyítási rendszereket áttekintve a tankönyvek három nagy rendszert, a kötött bizonyítási rendszert, a szabad bizonyítási rendszert és a bizonyítás vegyes rendszerét különböztetnek meg. A részletesebb kifejtés ezután különbséget tesz mind a kötött bizonyítási rendszer, mind a szabad bizonyítási rendszer különböző változatai között. [20] A kötött bizonyítási rendszer A kötött (más néven legális, törvényi vagy formális) bizonyítási rendszerben a törvény előzetesen meghatározta a perbeli bizonyítékok bizonyító erejét, minden bizonyítéknak a törvény által előre meghatározott súlya, jelentősége volt. Ennek megfelelően a bíróságnak a bizonyítékok vizsgálatánál a törvény előírásaiból kellett kiindulnia. A bírónak nem volt joga arra, hogy saját belátása szerint mérlegelje a bizonyítékokat, feladata abban állott, hogy minden bizonyítékként eléje kerülő tényre alkalmazza a törvény által előírt következtetést. A kötött bizonyítási rendszer legrégibb, a hűbériség hajnalán Európa-szerte elterjedt formájából egyetlen olyan elem sem maradt fenn, ami a bizonyítás tanának mai arculatát befolyásolná. Az igen szigorú formaságokhoz 10
19 II. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSÉNEK VÁZLATA AZ ELSŐ KÓDEXIG (1896) kötött bizonyítás ugyanis nem a valóság megismerésére, hanem a kor szellemének megfelelően sokkal inkább arra irányult, hogy a vitás kérdésekbe való isteni beavatkozást lehetővé tegye. A bizonyítás megengedett eszközei (az eskütársak által letett eskü, az istenítélet és a párbaj) is inkább ezt célozták, mintsem a valóság megismerését. A bizonyítás abban állt, hogy a felek az állításaikkal szemben felhozott ellentmondásokat a törvény e célból előírt formaságainak teljesítésével kizárják. A bizonyítás tárgya a felek állítása volt a maga jogi formájában, nem pedig az annak alapjául szolgáló tények. A pozitíve kötött bizonyítási rendszer A pozitíve kötött bizonyítási rendszerrel a törvény előre meghatározta, mit kell igaznak tartani: ha a törvény szerint szükséges bizonyítékok rendelkezésre állottak, a bírónak a vádlottat el kellett ítélnie, teljesen függetlenül attól, hogy meggyőződése szerint is bűnös volt-e, vagy sem. Hiába volt viszont a bíró meggyőződve a nyomós gyanújelek alapján a vádlott bűnösségéről, mindaddig nem ítélhette őt el, amíg a bizonyítási szabályoknak megfelelő formális bizonyítékok a rendelkezésére nem álltak. A bizonyításnak ez a szerkezete a mai jogban is fellelhető a vélelmek formájában. Megdönthetetlen vélelemnél a vélelmező tény észlelésekor a mai bíró sem tehet mást, mint a törvény erejénél fogva megállapítja a vélelmezett tényt, és levonja az abból adódó jogi konzekvenciát. A pozitíve kötött bizonyítási rendszert a maga teljességében V. Károly németrómai császár 1532-ben kiadott büntetőkódexe, a Constitutio Criminalis Carolina (CCC) tartalmazza. A CCC teljes értékű bizonyítási eszköznek olyannak tehát, amelyre elítélés alapozható csak a vádlott beismerését mint a cselekmény teljes belső és külső nyilvánosságra hozatalát és a két vagy három szavahihető jó tanúval (ahogy a CCC a szakirodalomban azóta klasszikus jelzővel illetett tanúfogalmat formulázza) történő rábizonyítást tartotta.a teljes értékű bizonyítékokon túl a CCC minden olyan adatot vagy tényt, amely a bűncselekmény elkövetésére vagy a tettes személyére utalt, az indíciumok (gyanújelek) körében értékelt. Az indíciumok perbeli felhasználásának szabályai azoknak az élettapasztalatoknak, empirikus ismereteknek a kodifikálásával jöttek létre, amelyeket a bírák százai a perek ezreiben az idők folyamán az egyes lehetséges bizonyítási eszközökkel kapcsolatban szereztek. A középkori perjogászok és glosszátorok e tapasztalati tételeket vizsgálták meg és rendszerezték a jogalkalmazás szempontjából, ily módon jött létre a CCC indíciumtana. Az indíciumok részben az eljárás megindításánál, részben a büntető kikérdezés, a kínvallatás elrendelésénél játszottak szerepet. A kínvallatásnak a bizonyíték megszerzése megengedett módjává tétele vezetett ahhoz a közismert tényhez, hogy a CCC és az azt követő kötött bizonyítási rendszerű kódexek közel sem azzá váltak, amire szánták őket, vagyis a téves vagy önkényes bírói ítéletek megakadályozóivá, hanem éppen annak eszközévé lettek. Összevetve azonban a kora középkor irracionális bizonyítási eszközökön alapuló eljárásával, a kötött bizonyítási rendszernek ez a formája mégis haladás volt. A bizonyítás itt már a bűncselekményre (annak megtörténtére, az elkövető személyére) irányult. Az ítélet a bíró igaz, a törvény által szigorú korlátok közé szorított igazságkutató tevékenységének eredménye volt. Minden hibája ellenére ez a rendszer volt az első lépés a modern bizonyítási elmélet, a büntetőperbeli bizonyítás racionális módjainak kialakítása felé. A negatíve kötött bizonyítási rendszer A negatíve kötött bizonyítási rendszer áttörte azt a hosszú ideig vallott nézetet, hogy a bíró személyes meggyőződése az ítélethozatalnál nem juthat szerephez. E rendszer lényege, hogy a törvény változatlanul előre megszabja minden egyes bizonyíték értékét ennyiben kötött, de a bíró a teljes értékű bizonyítékok alapján is csak akkor köteles marasztaló ítéletet hozni, ha meg van győződve a vádlott bűnösségéről. A kötött bizonyítási rendszerrel ellentétben itt már teljes értékű bizonyítékok esetén is lehetőség volt a vádlott felmentésére, ha a bizonyítékok a bírót nem győzték meg. A negatíve kötött bizonyítási elmélet Németországban fejlődött ki. A kínvallatás eltörlésével a XVIII. század második felétől a bírák ugyanis olyan helyzetbe kerültek, amely gyakorlatilag csaknem lehetetlenné tette feladatuk ellátását. A CCC, illetve az annak szabályait követő partikuláris törvények nem engedték meg az indíciumok alapján történő elítélést, s ez a klasszikus tanúk hiányában a tagadó vádlott szükségszerű felmentéséhez vezetett, mivel nem volt mód többé kínvallatásra a beismerés megszerzése végett. A kínvallatás eltörlése így érzékelhető űrt hagyott maga után a bizonyítási jogban. Ennek következményeként egyes kódexek, mint például a Josephina II. József Magyarországon is életbe léptetett 1788-as perjogi kódexe megengedte az indíciumbizonyítást teljes értékű bizonyításként, megkötve természetesen a bíró kezét az indíciumok értékelésére vonatkozó szabályok egész tömegével. A megoldást azonban végül is nem az ilyen kísérletek hozták, hanem az, hogy elismerték a bírói meggyőződés szerepét. 11
20 II. FEJEZET A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNETI FEJLŐDÉSÉNEK VÁZLATA AZ ELSŐ KÓDEXIG (1896) A negatíve kötött bizonyítási rendszer jelentősége a mai perjogi gondolkodás számára tehát abban ragadható meg, hogy egy hosszabb, evolúciós fejlődés eredményeként elismerte a bíró meggyőződésének szerepét az igazság megállapításánál, utalva egyúttal arra, hogy a meggyőződést kiváltó perbeli bizonyítékok szerepe sem lehet másodlagos. Ez utóbbi gondolat hangsúlyozása azért fontos, mert a bírói meggyőződés szerepét radikális módon kinyilvánító francia forradalmi törvényhozás ezt némileg elhanyagolni látszott a belső meggyőződés erejével szemben. [21] A szabad bizonyítási rendszer A szabad bizonyítási rendszer a bizonyítékok szabad mérlegelésén alapul. A bíró a bűnügyben megvizsgált bizonyítékok értékét saját lelkiismeretén méri le, s dönt arról, hogy elégségesek-e a bűnösség megállapításához, vagy sem. E rendszerben a törvény nem szabja meg előre sem azt, hogy mit lehet bizonyítékként felhasználni, sem pedig az egyes bizonyítékok értékét. A bíróság minden olyan eszközt felhasználhat, amely megítélése szerint alkalmas a perbeli bizonyításra, és a belőlük nyert bizonyítékot belső meggyőződése alapján értékeli. A szabad bizonyítási rendszer eredeti formájában a nagy francia forradalom időszakában, az Alkotmányozó Gyűlés döntése nyomán alakult ki. Első törvényi megfogalmazása a Code d instruction criminelle nevezetes 342. cikkelye: A törvény nem követeli meg az esküdtektől, hogy beszámoljanak arról, milyen módon alakították ki a maguk meggyőződését; nem ír elő számukra szabályokat, amelyek segítségével a bizonyítékok teljességét és kielégítő voltát meg kell ha- tározniok: azt írja elő számukra, hogy szellemük összpontosításával kutassák lelkiismeretük mélyén, milyen benyomást tettek értelmükre a vádlott elleni bizonyítékok és a vádlott által a maga védelmére felhasznált eszközök. A törvény nem mondja nekik:»igaznak kell tekinteni minden, ennyi és ennyi tanúval igazolt tényt«, nem mondja nekik azt sem:»ne tekintsétek megalapozottnak az olyan bizonyítékot, amelyet ilyen és ilyen jegyzőkönyv, ilyen és ilyen okiratok, ennyi és ennyi tanú, vagy ennyi és ennyi közvetett bizonyíték nem erősít meg. «Csak egy kérdést tesz fel nekik, amely kimeríti egész kötelességüket:»belsőleg meg vagytok-e győződve?«a szabad bizonyítás ellenfelei e törvényszövegben a bizonyítás minden formai kötöttségének megszűnését, a bizonyítás szabályozatlanná válását látták. A bizonyítékoknak a belső meggyőződésen alapuló teljesen szabad értékelését olyan kontrollálhatatlan lelkiismereti döntésként fogták fel, amely utat nyit a bírói önkénynek. A velük folytatott vitában jutott el aztán a német dogmatika ahhoz, hogy a szabad bizonyítás belső meggyőződését nem pusztán ösztönös megérzésként, hanem racionális meggyőződésként fogadja el. A szabad bizonyításnak ez utóbbi, a bizonyítékok racionális mérlegelésén alapuló formája tulajdonképpen az eredetileg egymással éles ellentétben álló két bizonyítási rendszer valamiféle szerves folytatása. A korábbi bizonyítási elméletek szintéziséből megszületett az ún. vegyes rendszer. E rendszer bizonyítási joga nem jelenti azt, hogy a bíró immáron minden kötöttségtől mentes. Igaz ugyan, hogy a bíró nincs kötve többé a bizonyítási anyag értékelésére vonatkozó előre rögzített, törvényi szabályokhoz, de kötve van a tudományos eredményekhez, a gondolkodás törvényeihez és a tapasztalati tételekhez. A bíró az ítélet indokolásában köteles számot adni arról, melyik bizonyítékot hogyan értékelte, miért fogadta vagy miért vetette el. A kötött és a szabad bizonyítási elmélet kombinációjával létrehozott vegyes rendszerrel lezárult a bizonyítás tanának az a fejlődési folyamata, amely az irracionális, mitikus bizonyítási módtól a múltbeli cselekmény tényleges megismerését biztosító racionális bizonyításig vezetett. A büntetőeljárás elmélete az elmúlt 150 évben a perbeli igazságról lényegét tekintve újat már nem alkotott. Az elmélet fő iránya változatlanul a szabad bizonyítási rendszer fejlesztése és értelmezése. 2. II. CÍM A BÜNTETŐELJÁRÁS TÖRTÉNELMI RENDSZEREI [22] 1. A büntetőeljárási rendszer fogalma A büntetőeljárás rendszere: az eljárás jogelvek által meghatározott felépítése. A büntetőeljárás rendszerét tehát a benne érvényesülő szervezeti és működési elvek határozzák meg, ezek közül is elsődlegesen az eljárási funkciók (a bűnüldözés, a vád, a védelem és az ítélkezés) megoszlása az 12

matches: BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG BÍRÓSÁG bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság