text:
IV/01199/2015
. IV/01199/2015
Az ügy tárgya: a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú másodfokú közbenső és részítélete, valamint a Kúria Pfv.III.21/113/2014/4. számú közbenső ítélete elleni alkotmányjogi panasz (kártérítési felelősség)
Előadó alkotmánybíróra szignálás napja: 09/17/2015
Az indítványozó - az Abtv. 27. §-a alapján - a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú másodfokú közbenső és részítélete, valamint a Kúria Pfv.III.21/113/2014/4. számú felülvizsgálati közbenső ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését, és a Fővárosi Törvényszék 6.P.25.850/2010/51. számú elsőfokú ítéletének hatályában fenntartását kérte az Alkotmánybíróságtól.
Az alapeljárás tárgyát képző per kártérítés megállapítása iránt folyik, melyet az elhalálozott gyermek szülei indítottak a Szent Rókus Kórház és Intézményei I. rendű. alperes, az Egészségügyi Készletgazdálkodási Intézet (EKI) II. rendű. alperes és a Magyar Honvédség Egészségügyi Központ (MH EK), indítványozó, III. rendű. alperes ellen az Országos Gyógyintézeti Központ (OGYK) által nyújtott egészségügyi ellátás miatt. Az indítványozó a perek III. rendű alperese, jogalap tekintetében elsőfokon pernyertes, másodfokon pervesztes alperese.
Az elsőfokú bíróság a szakértő véleménye alapján a II. rendű. alperes EKI kártérítési felelősségét állapította meg a megfelelő orvosi vizsgálat el nem végzése miatt, az indítványozóval szemben a keresetet elutasította arra tekintetetl, hogy az OGYK megszüntetésére vonatkozó, 2007. június 29-i, az Egészségügyi Minisztérium és a Honvédelmi Minisztérium közötti megállapodás, az OGYK megszüntető okirata, a 175/2007. (VI. 30.) Korm. rendelet 1. § (1) bekezdés a) pontja, valamint az indítványozói jogelőd, az Állami Egészségügyi Központ (ÁEK) Alapító Okirata alapján az OGYK-ban végzett kezelés során okozott kár megtérítésére az EKI köteles. Az elsőfokú bíróság értelmezése szerint az ÁEK nem a vagyoni jogokkal kapcsolatos jogutód. A másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletet részben megváltoztatta akként, hogy a II. rendű. és III. rendű. alperes egyetemleges kártérítési felelősségét állapította meg, a jogutódlással kapcsolatos kötlezetettségvállalások elválaszthatatlansága folytán. A Kúria felülvizsgálati eljárásban a jogerős közbenső és részítélet felülvizsgálattal támadott közbenső ítéleti rendelkezését hatályában fenntartotta.
Az indítványozó álláspontja szerint a másodfokú és felülvizsgálati eljrásban az Alaptörvénnyel összhangban nem álló, jogszabályba ütköző (az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény rendelkezéseivel ellentétes) ítéletet hoztak, így sérült az indítványozónak a perek tisztességes elbírálásához való joga, illetve a jogorvoslathoz való joga. A Fővárosi Ítélőtábla nem az Alaptörvény 25. cikk (1) bekezdésével összhangban látta el igazságszolgáltatási tevékenységét, a Kúria az Alaptörvény 25. cikk (3) bekezdés ellenére pedig nem biztosította a jogalkalmazás egységét. Továbbá, a jogorvoslati bíróságok "passzív" megközelítése miatt nem döntött az alperesi felelősségek megoszlásáról, jóllehet az indítványozó III. rendű. alperes kifejezetten kérte felelőssége és helytállási kötelezettsége kizárását. E megközelíté ellentmond a pergazdaságosság elvárásának és az indítványozó jogorvoslathoz való joga sérelméhez vezetett..
a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú másodfokú közbenső és részítélete, valamint a Kúria Pfv.III.21/113/2014/4. számú felülvizsgálati közbenső ítélete
IV_1199_2_2015_ind_kieg_anonim.pdf IV_1199_0_2015_inditvany_anonim.pdf
A határozat száma: 3091/2016. (V. 12.) AB határozat
Az ABH 2016 tárgymutatója: alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdés (Abtv. 29. §); bírói függetlenség; bírósághoz fordulás joga; állami szervek érintettség; indokolási kötelezettség; jogorvoslathoz való jog; jogutódlás; közvetett horizontális hatály; külföldi jogforrások felhasználása; összehasonlító jogi érvek használata; tisztességes eljáráshoz való jog mint indokolt bírói döntéshez való jog
Az Alkotmánybíróság május 3-án elutasította a Fővárosi Ítélőtábla
7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítélete, valamint a Kúria, mint
felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítélete
alkotmányjogi panaszt. Az alapeljárás tárgyát képző per kártérítés
megállapítása iránt folyik, amelyet az elhalálozott gyermek szülei indítottak.
Az elsőfokú bíróság kártérítési felelősséget állapított meg a megfelelő orvosi
vizsgálat el nem végzése miatt. A másodfokú bíróság az elsőfokú ítéletet
részben megváltoztatta. A Kúria felülvizsgálati eljárásban a támadott közbenső
ítéleti rendelkezést hatályában fenntartotta. Az indítványozó szerint a
bírósági határozatok sértik a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogát. Az
Alkotmánybíróság alapvető jelentőségűnek tekintette azt a kérdést, hogy állami
szervek jogosultak-e és ha igen, milyen feltételek mellett alkotmányjogi panasz
előterjesztésére. Ennek során megállapította: mivel az indítványozó
egészségügyi szolgáltatónak nincsenek közhatalmi jogosítványai, van
indítványtételi jogosultsága. Az Alkotmánybíróság azonban nem találta
megalapozottnak az alkotmányjogi panaszt, mert önmagában az, hogy a bíróságok
jogértelmezése és az általuk levont következtetések nem esnek egybe az
indítványozóéval, nem vet fel alkotmányossági problémát. A határozathoz Czine
Ágnes alkotmánybíró párhuzamos indokolást, míg Dienes-Oehm Egon és Stumpf
István alkotmánybírók különvéleményt csatoltak.
2016.04.19 9:30:00 Teljes ülés
3091_2016 AB határozat.pdf
Az Alkotmánybíróság teljes ülése alkotmányjogi panasz tárgyában – dr. Czine Ágnes alkotmánybíró párhuzamos indokolásával, valamint dr. Dienes-Oehm Egon és dr. Stumpf István alkotmánybírók különvéleményével – meghozta a következő
1. Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítélete, valamint a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése tekintetében elutasítja.
2. Az Alkotmánybíróság a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítélete, valamint a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszt egyebekben visszautasítja.
[1]	1. A Magyar Honvédség Egészségügyi Központ (1134 Budapest, Róbert Károly krt. 44., a továbbiakban: indítványozó) képviseletében eljáró jogtanácsos az Alkotmánybíróságról szóló 2011. évi CLI. törvény (a továbbiakban: Abtv.) 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt terjesztett elő, kérve a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítélete, valamint a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítélete alaptörvény-ellenességének megállapítását és megsemmisítését.
[2]	Az alkotmányjogi panasz alapjául szolgáló ügyben egy házaspár gyermeke kórházi kezelés során elhunyt, ami a szülők (a per I. és II. rendű felperese) szerint orvosi műhibára volt visszavezethető, ezért 3–3 millió forint nem vagyoni kár egyetemleges megfizetésére kérték kötelezni a per I. rendű alperesét, a per II. rendű alperesét, és a Magyar Honvédség Egészségügyi Központot (a per III. rendű alperese, jelen ügy indítványozója). A perben első fokon eljárt Fővárosi Törvényszék 6.P.25.850/2010/51. számú közbenső és részítéletében megállapította a II. rendű alperes kártérítési felelősségét, ugyanakkor az I. és III. rendű alperessel szemben előterjesztett keresetet elutasította. A Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítéletével az elsőfokú bíróság közbenső és részítéletét részben megváltoztatta és megállapította, hogy a II–III. rendű alperesek egyetemleges kártérítési felelősséggel tartoznak a felpereseket ért kárért. A Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítéletével a jogerős közbenső és részítélet felülvizsgálattal támadott közbenső ítéleti rendelkezését hatályában fenntartotta.
[3]	2. A perben III. rendű alperes indítványozó fordult 2015. március 4-én alkotmányjogi panasszal az Alkotmánybírósághoz. Álláspontja szerint az alaptörvény-ellenesnek vélt és megsemmisíteni kért bírósági határozatok sértik az Alaptörvény R) cikk (2) bekezdését [a jogszabályok mindenkire nézve kötelezőek], XXVIII. cikk (1) bekezdését [tisztességes bírósági eljáráshoz való jog], XXVIII. cikk (7) bekezdését [jogorvoslathoz való jog], 25. cikk (1) bekezdését [a bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el], 25. cikk (3) bekezdését [a Kúria biztosítja a bíróságok jogalkalmazásának egységét], 26. cikk (1) bekezdését [a bírák függetlenek, és csak a törvénynek vannak alárendelve] és 28. cikkét [a bírói jogértelmezés keretei].
[4]	Az Alaptörvénynek az indítvánnyal érintett rendelkezései:
(3) A Kúria a (2) bekezdésben meghatározottak mellett biztosítja a bíróságok jogalkalmazásának egységét, a bíróságokra kötelező jogegységi határozatot hoz.”
[5]	Az Abtv. 56. §-a értelmében az Alkotmánybíróság az ügyrendjében meghatározottak szerinti tanácsban eljárva dönt az alkotmányjogi panasz befogadásáról. A tanács mérlegelési jogkörében vizsgálja az alkotmányjogi panasz befogadhatóságának törvényben előírt tartalmi feltételeit, különösen a 26–27. § szerinti érintettséget, a jogorvoslat kimerítését, valamint a 29. § és 31. § szerinti feltételeket. Az Ügyrend 31. § (6) bekezdése azonban lehetővé teszi, hogy az előadó alkotmánybíró a panasz befogadásáról szóló döntés helyett a panasz érdemi elbírálását tartalmazó határozat-tervezetet terjesszen a testület elé.
[6]	1. Az Alkotmánybíróság elsőként azt vizsgálta, hogy az indítványozó jogosult-e alkotmányjogi panasz előterjesztésére. Az Alkotmánybíróság főtitkára ugyanis 2015. május 26-án kelt levelében – hivatkozva a 3307/2012. (XI. 12.) AB végzésre – arról tájékoztatta az indítványozót, hogy hatósági jogkörrel rendelkező állami szervként nincs indítványozói jogosultsága.
[7]	Az indítványozó 2015. július 7-én kelt válaszlevelében kifejtette, hogy mind az egészségügyről szóló 1997. évi CLIV. törvény 3. §-a [pontosabban annak f) és g) pontjai] alapján, mind a Honvédelmi Miniszter által kiadott alapító okirata szerint egészségügyi szolgáltatást nyújtó egészségügyi intézmény, amely e tevékenysége körében közhatalmi jogosítványt nem gyakorol. Nem tekinthető tehát olyan állami szervnek, amely indítványozói jogosultságát kizárná.
[8]	2. A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság szükségesnek látta áttekinteni az állami szervek indítványtételi jogosultságával kapcsolatos gyakorlatát.
[9]	2.1. Az Alkotmánybíróság először a 23/2009. (III. 6.) AB határozatban (a továbbiakban: Abh.) foglalkozott azzal a kérdéssel, hogy az állam (és az állami szervek) fordulhatnak-e alkotmányjogi panasszal az Alkotmánybírósághoz. Az adott ügyben azért merült fel az indítványozói jogosultság vizsgálatának igénye, mert az indítvány előterjesztője a Honvédelmi Minisztérium Közgazdasági és Pénzügyi Ügynöksége volt. Az Alkotmánybíróság hivatkozva az alkotmányjogi panasz jogintézményének jogorvoslati jellegére vonatkozó korábbi gyakorlatára, és az alapvető jogok rendeltetésére (államhatalommal szembeni alkotmányos garancia megteremtése az egyén vagy egy közösség jogainak védelmére, cselekvési autonómiájának biztosítására) azt állapította meg, hogy: „közhatalmi jogosítvánnyal felruházott állami szervnek nincs az államhatalommal szemben garanciákat jelentő olyan alkotmányos alapjoga, amely feljogosítaná alkotmányjogi panasz előterjesztésére”. (ABH 2009, 174, 188.) Az Alkotmánybíróság tehát amiatt utasította el az indítványozó alkotmányjogi panaszát, mert az hatósági jogkörrel rendelkező állami szerv volt, és mint ilyen nem tudott igazolni olyan alapjogi sérelmet, amely megalapozta volna indítványozói jogosultságát.
[10]	A 240/D/2009. AB végzésben a Köztársasági Őrezred által előterjesztett alkotmányjogi panaszt utasította vissza az Alkotmánybíróság az Abh.-ban megfogalmazott indokra hivatkozva. A végzés szerint az Abh. alapján az a következtetés vonható le, hogy főszabály szerint az alkotmányjogi panasz intézménye az alapjogok védelmének eszköze, és nem alkalmazható abban az esetben, ha az államhatalommal szemben védelmet nem élvező személy – tipikusan egy közhatalmat gyakorló szerv – az indítványozó. Ebből következően még az alanyi jogok érvényesítését garantáló perbeli jogképesség sem jelenti szükségképpen azt, hogy a közhatalmi szervet megilleti az alkotmányjogi panasz – mint speciális jogorvoslat – előterjesztésének lehetősége.
[11]	A – főtitkár által hivatkozott – 3307/2012. (XI. 12.) AB végzés alapjául szolgáló ügyben a Nemzeti Adó és Vámhivatal (a továbbiakban: NAV) terjesztett elő alkotmányjogi panaszt, mert egy adó-végrehajtási eljárásban elrendelt lefoglalást a bíróság feloldott. A visszautasítás okaként az Alkotmánybíróság – megerősítve az Alaptörvény hatálybalépése előtti gyakorlatát – az Abtv. 51. § (1) bekezdése szerinti indítványtételi jogosultság hiányát jelölte meg. A végzés szerint állami szerv nem lehet az Abtv. 27. §-ában említett alaptörvényben biztosított jog alanya, akkor sem, ha jogi személy. Az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése értelmében ugyan a törvény alapján létrehozott jogalanyok számára is biztosítottak azok az alapvető jogok […] amelyek természetüknél fogva nem csak az emberre vonatkoznak, de az Abh. szerint közhatalmi jogosítvánnyal felruházott állami szervnek nincs alapjoga, így indítványtételi jogosultsága sem – állítja a végzés. {3307/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [7]}.
[12]	2.2. Az Alkotmánybíróság először is rámutat, hogy az Abh. meghozatalakor az Alkotmánybíróságról szóló 1989. évi XXXII. törvény (a továbbiakban: régi Abtv.) volt hatályban, amelynek 48. §-a tartalmazta az alkotmányjogi panasz indítványok vizsgálatának részletszabályait. A régi Abtv. szerint alkotmányjogi panasz előterjesztésére csak abban az egy esetben volt lehetőség, ha – egyedi ügyben – az Alkotmányban biztosított jog sérelmét alkotmányellenes jogszabály alkalmazása okozta.
[13]	Ez lényegében megfelel az Abtv. 26. § (1) bekezdésében szabályozott – normakontrollon alapuló – alkotmányjogi panasznak. Az Abtv. 27. §-ával a magyar jogrendszerbe bevezetett alkotmányjogi panasz azonban már nem a jogi normák, hanem a bírói döntések alkotmányosságának vizsgálatára szolgál. Az alkotmányjogi panasz jogintézményének célja és funkciója az újraszabályozás révén tehát jelentősen módosult. (A vizsgálat középpontjában már nem csak a jogalkotó által alkotott norma, hanem a normát alkalmazó bíróság döntése és a döntéshez elvezető eljárás alkotmányosságának vizsgálata is állhat.) Az alkotmányozó hatalom az Alaptörvény 24. cikk (2) bekezdés d) pontjában hatáskört biztosított az Alkotmánybíróságnak a bírói döntések Alaptörvénnyel való összhangjának felülvizsgálatára. A bírói döntések alkotmányossági szempontú felülvizsgálatának szabályait az Abtv. 27. §-a részletezi. Az Abtv. az egyedi ügyben hozott bírói döntéssel szembeni alkotmányjogi panasz lehetőségét megadja bármely érintett személy vagy szervezet számára, ha az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés sérti az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát és az indítványozó a rendelkezésére álló jogorvoslati lehetőségeket kimerítette, vagy egyáltalán nem volt biztosítva számára jogorvoslati lehetőség. Fentiekből következik, hogy sem az Alaptörvény, sem az Abtv. nem zárja ki, hogy az állami szervek – az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdésében biztosított – alapvető jogaik védelme érdekében alkotmánybírósági jogvédelmet kérjenek.
[14]	Az Alkotmányon alapuló alkotmánybírósági gyakorlat szerint az állam nem rendelkezik – nem is rendelkezhet – alapjogokkal, hiszen az alapjog lényege az embereknek (szűkebb körben a jogi személyeknek) biztosított, az államhatalommal szembeni autonómia, lényegében a szabadság olyan köre, amelybe az állam nem léphet be és egyúttal garantálja, hogy más se léphessen be. Az alapjog tehát másokkal, vagy az állammal szemben tételezhető, de az alapjog háborítatlanságának biztosítása kétség kívül az állam feladata.
[15]	Az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése egyértelműen rögzíti, hogy a jogi személyeket is megilletik azon alapjogok – és nyilván azok védelme is –, amelyek természetüknél fogva nemcsak a természetes személyekre vonatkoznak, hanem nagyon szűk körben ugyan, de az államot, az állami szerveket, és az önkormányzatokat is megillethetik.
[16]	Tipikusan azon alapvető jogok sorolhatóak ide, amelyek az állam és állami szerv mint magánjogi jogalany vonatkozásában értelmezhetőek. Ennek feltétele, hogy az állam ne közjogi, hanem magánjogi jogalanyként vegyen részt az adott jogviszonyban.
[17]	Az állam és az állami szervek sajátja, hogy alapesetben hatósági jogkörben eljárva a közhatalmi jogviszony alanyaiként lépnek be egy jogviszonyba. A vonatkozó bírói gyakorlat szerint azonban amennyiben a közigazgatási szerv és a másik fél viszonyára nem az alá-fölérendeltség, hanem polgári jogi értelemben vett mellérendeltség a jellemző, nem beszélhetünk közhatalmi jogviszonyról. Ezekben az esetekben a közigazgatási szerv polgári jogi viszonyba lép – példának okáért eladóként, vevőként, bérbe adóként –, ezért magatartása nem minősül hatósági jogkörben tett igazgatási cselekménynek. [Korábban a Legfelsőbb Bíróság KK 6. számú állásfoglalása tartalmazta, ma a 1/2011. (V. 9.) KK vélemény foglalja össze az irányadó bírói gyakorlatot.]
[18]	A polgári jogi jogviszonyban megjelenő állam, állami szerv az Alkotmánybíróság gyakorlatában is tetten érhető. Az Alkotmánybíróság szerint is különbséget kell ugyanis tenni az állam mint közhatalmi entitás és az állam mint tulajdonos között. Amennyiben ugyanis az állam közhatalmi eszközeivel élve önmaga (mint tulajdonos) számára előnyösebb – jogi, gazdasági – környezetet teremt a gazdasági élet többi szereplőjéhez képest, az alkotmányellenes diszkriminációhoz vezethet {1814/B1991. AB határozat, ABH 1994, 513, 514.; 59/1992. (XI. 6.) AB határozat, ABH 1992, 272, 273.; 39/1992. (VII. 16.) AB határozat, ABH 1992, 235, 238., 1336/B/1997. AB határozat, ABH 2003, 1025, 1030., megerősítette a 11/2013. (V. 9.) AB határozat, Indokolás [37]}. Ebből azonban levonható az a következtetés is, hogy amennyiben az állam tulajdonosi minőségben lép be egy jogviszonyba, akkor őt magánjogi jogalanyként kell kezelni és nem közhatalmi szervként.
[19]	A jogosultság létét vagy hiányát ugyanis az alapozza meg, hogy az alapul fekvő jogviszonyban az állam, az állami szerv magánjogi jogalanyként, vagy közhatalmi szervként járt-e el. Erre következtethetünk a 3317/2012. (XI. 12.) AB végzésből is, amelyben részben azért került visszautasításra az alkotmányjogi panasz, mert azt egy állami szerv vezetője, közhatalmi jogosítványai gyakorlása során terjesztette elő {3317/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [8]}.
[20]	Az állami szerv mint jogi személy a magánjogi jogviszonyok alanyaként értelemszerűen főként kötelmi, dologi jogi viszonyokban jelenik meg félként. Ebből következően elsősorban az Alaptörvénybe foglalt azon alapjogok sérelme – és védelme – merülhet fel e körben, amelyek a vagyonjogi viszonyok alkotmányos kereteit jelenítik meg. Nyilvánvalóan ide sorolható a szerződési szabadság, amely az Alkotmánybíróság szerint ugyan nem alapjog, de olyan alkotmányos jog, amelyre alkotmányjogi panasz alapozható. Az egyes fogyasztói kölcsönszerződések devizanemének módosulásával és a kamatszabályokkal kapcsolatos kérdések rendezéséről szóló 2014. évi LXXVII. törvény egyes rendelkezései alaptörvény-ellenességének megállapítására és megsemmisítésére irányuló alkotmányjogi panaszok elutasításáról szóló 33/2015. (XII. 3.) AB határozat pedig rögzítette, hogy a szerződési szabadság részben az Alaptörvény tulajdonhoz való jogot garantáló XIII. cikk (1) bekezdéséből következik {33/2015. (XII. 3.) AB határozat, Indokolás [25]–[26]}.
[21]	Kétségtelen, hogy az államot – végrendeleti vagy törvényes – örökösként meg kell illetnie az örökléshez való jognak is [Alaptörvény XIII. cikk (1) bekezdés]. Mindezeken túl, a polgári jogviszonyban félként fellépő állami szervnek, e jogai védelmében indított peres eljárásban ugyanolyan jogokat kell élveznie, mint a másik félnek. Különös tekintettel arra, hogy e perben a magánjogi jogalany állam közhatalmi jellege nem jelenik és nem is jelenhet meg, így mellérendelt jogalanyként semmiféle többletjogok nem illetik meg, ugyanakkor kevesebb joggal sem rendelkezhet, mint az ellenérdekű felek. Ebből következően azok az alkotmányos jogok is megilletik, amelyek mindenki számára biztosítják a bírói jogvédelmet, eljárási garanciákat, így az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdéséből fakadó tisztességes eljárás, illetve a jogorvoslathoz való jog.
[22]	A fentiekből következik, hogy amennyiben kétség merül fel az indítványozói jogosultság fennállását illetően, az Alkotmánybíróságnak – esetről-esetre – meg kell vizsgálnia, hogy az állam, az állami szerv az adott ügyben magánjogi jogalanyként járt-e el, azaz e minőségében jelent-e meg félként az alapul fekvő jogviszonyban, és ehhez képest kell dönteni az indítvány befogadhatóságáról. E vizsgálat során figyelemmel kell továbbá lenni az indítványozó szerv alkotmányos szerepére és ebből fakadó alapjogvédelmi funkciójára is.
[23]	2.3. Az indítványozói jogosultság tekintetében – függetlenül különösen a 2.2. pontban (Indokolás [12]–[22]) kifejtettektől – különbséget kell tenni az állam, a közhatalmat gyakorló állami szervek és az általuk létrehozott jogalanyok között. Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint ugyanis egyértelmű, hogy az állam, vagy annak szervei által létrehozott olyan jogi személyek, amelyek közhatalmat nem gyakorolnak, nem zárhatóak el az alkotmányjogi panasz igénybevételétől.
[24]	A jelen ügyben az indítványozó egy egészségügyi szolgáltató, amelynek valóban a Honvédelmi Minisztérium az alapítója és irányítója, de – sem az alapító okirata, sem a rá vonatkozó jogszabályi előírások szerint – közhatalmi jogosítványokkal nem rendelkezik, így az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése alapján egyértelműen fennáll az indítványtételi jogosultsága.
[25]	3. Az Alkotmánybíróság megvizsgálta a befogadhatóság egyéb formai és tartalmi követelményeit és a panaszt az alábbiakban foglaltak alapján befogadta. Az indítványozó az Abtv. 52. § (1b) bekezdése szerinti határozott kérelmet terjesztett elő, így megjelölte az Alkotmánybíróság hatáskörét megalapozó alaptörvényi és törvényi rendelkezéseket, a támadott bírósági határozatokat, az Alaptörvény megsértett rendelkezéseit, indokolást arra nézve, hogy a bírói döntések miért és mennyiben ellentétesek az Alaptörvénnyel, az Alaptörvényben biztosított jog sérelmét, és kérte a bírói döntések megsemmisítését. Az indítványozó közvetlen érintettségét megalapozza, hogy alperesként szerepelt a bírói döntések meghozatalához vezető polgári peres eljárásban. Az indítványozó a Kúria Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítéletét 2015. január 5-én vette kézhez, így az alkotmányjogi panaszt – 2015. március 4-én – a törvényes határidőn belül terjesztette elő.
[26]	Az Abtv. 29. §-a az alkotmányjogi panasz befogadását két – alternatív – tartalmi feltételhez köti, eszerint annak alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést kell felvetnie, vagy a bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet kell valószínűsítenie.
[27]	A jelen ügyben az Alkotmánybíróság az alapjogvédelem hatóköre – és így saját eljárása tekintetében – alapvető alkotmányjogi jelentőségűnek tekintette azt a kérdést, hogy az állam, az állami szervek jogosultak-e, és ha igen, milyen feltételek mellett alkotmányjogi panasz előterjesztésére. Az Alkotmánybíróság az Alaptörvény hatálybalépése után is követte az Alkotmányon alapuló korábbi gyakorlatát, és a jogosultság vizsgálatánál nem vette figyelembe az Alaptörvény és az Abtv. által létrehozott új jogszabályi kereteket, így az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdését, illetve az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panasz lehetőségének megteremtését. Az alkotmányjogi kérdés fontossága okán arról az Alkotmánybíróság csak érdemi határozatban dönthetett, így erre tekintettel fogadta be az alkotmányjogi panaszt.
[28]	Az alkotmányjogi panasz nem megalapozott.
[29]	1. Az indítványozó alapvetően egy jogutódlási kérdés, illetve annak a bíróság általi megválaszolása miatt véli úgy, hogy sérültek az Alaptörvényben biztosított jogai. Eredetileg a perben III. rendű alperesként szereplő indítványozó jogelődje, az Országos Gyógyintézeti Központ (a továbbiakban: OGYK) kezelte a beteget. A jogelőd azonban 2007. június 30-ával bizonyos tevékenységeit (fekvőbeteg-ellátás, egyes járóbeteg-ellátások) átadta az Állami Egészségügyi Központnak (a továbbiakban: ÁEK). A jogutódlás kérdését az egyes központosított egészségügyi szolgáltatók által nyújtott szolgáltatások igénybevételéről, valamint a külön meghatározott személyek tekintetében fennálló egészségügyi ellátás rendjéről szóló 175/2007. (VI. 30.) Korm. rendelet (a továbbiakban: Kr.), valamint az Egészségügyi Minisztérium és a Honvédelmi Minisztérium között 2007. június 29-én létrejött megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás) rendezte. (Az ÁEK 2007. december 9-ig működött ezen a néven, majd a Honvédelmi Minisztérium Állami Egészségügyi Központ néven 2010. augusztus 10-ig, Honvédkórház – Állami Egészségügyi Központként 2011. november 14-ig, Magyar Honvédség Honvédkórház néven 2013. január 31-ig, azóta pedig Magyar Honvédség Egészségügyi Központként.)
[30]	A Kr. 1. § a) pontja szerint az ÁEK (és végső soron a jogutód indítványozó) a jogelőd fekvőbeteg-szakellátó és egyes járóbeteg-szakellátó elemei tekintetében tekinthető jogutódnak. Az elsőfokú bíróság erre, valamint a Megállapodásra hivatkozással azt állapította meg, hogy az OGYK által okozott kár megtérítésére a másodrendű alperes volt köteles, nem pedig az indítványozó, így a vele szemben előterjesztett keresetet elutasította. A Fővárosi Törvényszék mint elsőfokú bíróság megállapította, hogy a Megállapodás szerint a jogelőd 2007. június 30-a után is folytatta működését, gazdálkodási feladatokat látott el, ennek keretében a vele szemben támasztott követeléseket (beleértve az utólag megismert követeléseket is), továbbá a tevékenységéből eredő peres ügyeket és károkat is viselni volt köteles. A jogelőd 2008. október 30-ával szűnt meg, a megszüntető okirata az ingatlan vagyonon kívüli vagyoni jogok és kötelezettségek tekintetében a másodrendű alperest jelölte meg jogutódként.
[31]	A másodfokon eljárt Fővárosi Ítélőtábla az elsőfokú döntést részben megváltoztatta akként, hogy a másodrendű alperes és az indítványozó egyetemleges kártérítési felelősségét állapította meg. A Fővárosi Ítélőtábla álláspontja szerint az indítványozó létrehozataláról szóló kormányhatározatok, a Kr., a Megállapodás, a jogelőd megszüntető okirata, valamint az ÁEK alapító okirata együttes értelmezéséből az a következtetés olvasható ki, hogy a per alapjául szolgáló kárkötelemben a másodrendű alperes és az indítványozó is jogutódja a károkozó jogelődnek, mivel a jogutódlással kapcsolatos kötelezettségvállalások elválaszthatatlanok.
[32]	A felülvizsgálati bíróságként eljáró Kúria helybenhagyta a másodfokú jogerős részítéletet. A Kúria osztotta az ítélőtábla álláspontját a tekintetben, hogy nem választhatók el a jogutódlással kapcsolatos kötelezettségvállalások, ugyanis a vonatkozó jogszabályok és a Megállapodás nem egyértelműek a jogutódlás tekintetében, ezért mind a másodrendű alperes, mind az indítványozó jogutódnak tekinthető.
[33]	Az indítványozó álláspontja szerint mind a Fővárosi Ítélőtábla, mind a Kúria figyelmen kívül hagyta az elbíráláskor hatályban volt, az államháztartásról szóló 1992. évi XXXVIII. törvény (a továbbiakban: régi Áht.) irányadó rendelkezéseit. Ezek szerint a költségvetési szerv megszüntetéséről megszüntető jogszabályban, határozatban, okiratban kell intézkedni. A megszüntető okiratnak pedig – többek között – rendelkeznie kell az esetleges jogutódlással kapcsolatos kérdésekről. A költségvetési szerv megszüntetése esetén – az alapító szerv vagy jogszabály eltérő rendelkezése hiányában – a vagyoni jogok és kötelezettségek tekintetében a megszüntetett szerv jogutódja az alapító szerv. Az Országgyűlés vagy a Kormány által alapított költségvetési szerv megszüntetése esetén a megszüntetett szerv jogutódja az államháztartásért felelős miniszter, kivéve, ha törvény vagy kormányrendelet eltérően rendelkezik. Ráadásul a költségvetési szervekről törzskönyvi nyilvántartást kell vezetni, amely közhiteles és ellenkező bizonyításig vélelmezni kell annak jóhiszeműségét, aki a nyilvántartásban szereplő adatban bízva, ellenérték fejében szerez jogot. A törzskönyvi nyilvántartás pedig tartalmazza a megszüntető okirat keltét, számát, a megszüntetés időpontját, a vagyoni jogok és kötelezettségek, továbbá az általa ellátott feladatok tekintetében a jogutód szerv megnevezését. A fentieknek megfelelően a jogelőd megszüntetésekor a törzskönyvi nyilvántartás a másodrendű alperest nevezte meg jogutódként.
[34]	Az indítványozó álláspontja szerint a bíróságok contra legem döntést hoztak akkor, amikor a régi Áht., a Kr. és a Megállapodásban foglaltak ellenére az indítványozót is jogutódnak tekintették, figyelmen kívül hagyva, hogy a jogutódlás és a feladatellátás elválhatnak egymástól. Az indítványozó úgy véli, hogy a jogalkotó akarata egyértelműen arra irányult, hogy vagyoni tekintetben a másodrendű alperes legyen a jogutód, ugyanakkor a szakmai feladatokat az indítványozó vigye tovább.
[35]	Az indítványozó szerint sem a Fővárosi Ítélőtábla, sem a Kúria nem indokolta meg, hogy melyek azok a rendelkezések, amelyek miatt nem egyértelmű a jogutódlás a perbeli esetben. Álláspontja szerint a régi Áht., a Kr., a Megállapodás és az OGYK megszüntető okirata alapján kétséget kizáróan megállapítható, hogy a perben az OGYK-ban nyújtott egészségügyi ellátásból eredő kárért való helytállásra a másodrendű alperes köteles.
[36]	Mindezek alapján az indítványozó azt állította, hogy a Fővárosi Ítélőtábla 7.Pf.21.563/2013/7. számú közbenső és részítélete és a Kúria mint felülvizsgálati bíróság Pfv.III.21.113/2014/4. számú közbenső ítélete sérti az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében foglalt tisztességes eljáráshoz, azon belül is az indokolt bírói döntéshez való jogát.
[37]	Az Alkotmánybíróság a 7/2013. (III. 1.) AB határozatban bontotta ki az indokolt bírói döntéshez való jogot a tisztességes bírósági eljáráshoz való jogból. Az Alkotmánybíróság szerint: „az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdésében rejlő indokolási kötelezettség alkotmányos követelménye a bíróság döntési szabadságának abszolút korlátját jelenti, nevezetesen azt, hogy döntésének indokairól az eljárási törvényeknek megfelelően szükséges számot adnia. Az indokolási kötelezettség alkotmányjogi értelemben vett sérelme az eljárási szabály alaptörvény-ellenes alkalmazását jelenti. A tisztességes eljárásból fakadó elvárás tehát az eljárási szabályok Alaptörvénynek megfelelő alkalmazása, ami a jogállami keretek között működő bíróságok feladata. Az eljárási törvény rendelkezéseire is figyelemmel, a tisztességes eljárás alkotmányos követelménye a bírói döntésekkel szemben azt a minimális elvárást mindenképpen megfogalmazza, hogy a bíróság az eljárásban szereplő feleknek az ügy lényegi részeire vonatkozó észrevételeit kellő alapossággal megvizsgálja, és ennek értékeléséről határozatában számot adjon. Ennek megítéléséhez az Alkotmánybíróság vizsgálja a jogvita természetét, az alkalmazandó eljárási törvény rendelkezéseit, a felek által az adott ügyben előterjesztett kérelmeket és észrevételeket, valamint az ügyben választ igénylő lényeges kérdéseket” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [34]}.
[38]	Jelen ügyben az indítványozó azt kifogásolta, hogy a bíróságok a vonatkozó jogszabályokból és okiratokból az ő álláspontjával ellentétes következtetést vontak le és nem indokolták, hogy mire alapozzák ezen véleményüket. Az indítványozó azt is felrótta a Fővárosi Ítélőtáblának és a Kúriának, hogy kereseti kérelme ellenére nem döntöttek az alperesek közötti kárfelelősség és helytállási kötelezettség „megosztásáról”.
[39]	Az Alkotmánybíróság álláspontja szerint azonban mind a Fővárosi Ítélőtábla, mind a Kúria megindokolta, hogy miért tekinti a másodrendű alperest és az indítványozót az OGYK jogutódjának, és a felelősség megosztásáról is rendelkezett, amikor egyetemleges felelősségüket állapította meg. Mindkét bíróság részletesen foglalkozott a jogutódlás és a kárfelelősség kérdésével, kimerítve ezzel a kereseti kérelemben foglaltakat. Önmagában az, hogy a bíróságok jogértelmezése, az általuk a bizonyítékokból és az alkalmazott jogszabályokból levont következtetések nem esnek egybe az indítványozó álláspontjával, nem vet fel alkotmányossági problémát.
[40]	Ezzel kapcsolatban az Alkotmánybíróság utal rá, hogy: „a rendes bíróságoktól eltérően nem a felülbírálatra alkalmasság szempontjából vizsgálja a bíróságok indokolási kötelezettségének teljesítését, és tartózkodik attól, hogy jogági dogmatikához tartozó kérdések helytállóságáról, illetve törvényességéről, avagy kizárólag törvényértelmezési problémáról állást foglaljon {3003/2012. (VI. 21.) AB végzés, Indokolás [4]}. Ennek megfelelően az Alkotmánybíróság nem vizsgálja azt sem, hogy az indokolásban megjelölt bizonyítékok és megjelenő érvek megalapozottak-e, mint ahogy azt sem vizsgálja, hogy a jogalkalmazó helytállóan értékelte-e az eljárásban beszerzett bizonyítékokat és előadott érveket, vagy a konkrét ügyben a bírói mérlegelés eredményeként megállapított tényállás megalapozott-e. A tényállás megállapítása, a bizonyítékok értékelése, és mérlegelése ugyanis az eljárási jogi szabályokban a jogalkalmazó számára fenntartott feladat {3237/2012. (IX. 28.) AB végzés, 3309/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [5]}.” {7/2013. (III. 1.) AB határozat, Indokolás [33]}
[41]	A fentiek alapján az Alkotmánybíróság álláspontja szerint a sérelmezett bírósági döntések nem sértik az indítványozó tisztességes eljáráshoz (indokolt bírói döntéshez) való jogát, ezért az indítványt az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése tekintetében, a rendelkező részben foglaltak szerint, elutasította.
[42]	2.1. Az indítványozó állította továbbá, hogy a sérelmezett bírói döntések miatt nem érvényesült az Alaptörvény XXVIII. cikk (7) bekezdésében biztosított jogorvoslathoz való joga. Alapjogi sérelmét azonban nem indokolta, így panasza e tekintetben nem felel meg az Abtv. 52. § (1b) bekezdés b) és d) pontjában foglaltaknak, azaz határozott kérelmet nem tartalmaz.
[43]	2.2. Az indítványozó hivatkozott továbbá az Alaptörvény R) cikk (2) bekezdésére [a jogszabályok mindenkire nézve kötelezőek], 25. cikk (1) bekezdésére [a bíróságok igazságszolgáltatási tevékenységet látnak el] és a 25. cikk (3) bekezdésére [a Kúria biztosítja a bíróságok jogalkalmazásának egységét], valamint a 28. cikkére [a bírói jogértelmezés keretei].
[44]	Az Abtv. 27. §-a alapján akkor terjeszthető elő alkotmányjogi panasz, ha az egyedi ügyben hozott bírósági döntés sérti az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát. Ugyanakkor az indítványozó által hivatkozott fenti alaptörvényi rendelkezések nem tekinthetőek Alaptörvényben biztosított jognak, így rájuk alkotmányjogi panasz sem alapozható. Az alkotmányjogi panasz e részében tehát nem felel meg a törvényi feltételeknek.
[45]	2.3. Az indítványozó megjelölte az Alaptörvény 26. § (1) bekezdését is, amely a bírói függetlenséget garantálja. Az Alkotmánybíróság a 4/2014. (I. 30.) AB határozatban megállapította, hogy: „[a] bírói függetlenség nem alapjog, nem is a bíró kiváltsága, hanem a jogkeresők érdekét szolgálja. Ugyanakkor nemcsak igazságszolgáltatási vagy szervezési-igazgatási alapelv, hanem egyes elemeiben a bírói tisztséget viselő személy Alaptörvényben biztosított joga és kötelezettsége is. Azzal, hogy az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése a bírák szakmai és személyi függetlenségét is garantálja, jogot biztosít a bírák mint a bírói szolgálatot ellátó természetes személyek részére a függetlenséghez.” {4/2014. (I. 30.) AB határozat, Indokolás [43]–[44]}
[46]	Az Alaptörvény 26. cikk (1) bekezdése tehát csak a bírák vonatkozásában értelmezhető. A független és pártatlan bírósági eljáráshoz való jogot az Alaptörvény XXVIII. cikk (1) bekezdése garantálja a polgárok számára. Az indítványozó tehát olyan alaptörvényi rendelkezésre hivatkozik, amelynek nem címzettje, így az alkotmányjogi panasz e részben sem felel meg a törvényi feltételeknek.
[47]	A fentiekre tekintettel az Alkotmánybíróság az alkotmányjogi panaszt – az Alaptörvény R) cikk (2) bekezdése, XXVIII. cikk (7) bekezdése, 25. cikk (1) és (3) bekezdése, 26. cikk (1) bekezdése és 28. cikke vonatkozásában – az Abtv. 64. § d) pontja alapján visszautasította.
[48]	1. A határozat rendelkező részével egyetértettem, ugyanakkor más, eltérő indokok alapján jutottam volna el az alkotmányjogi panasz befogadásáig, és – részbeni – érdemi elbírálásáig.
[49]	2. A tervezet rendelkező részének második pontját fenntartás nélkül támogattam. A rendelkező rész első pontjával kapcsolatban azonban, az indítványozó alapjogi jogalanyisága kérdésében {lásd az alapjogi locus standi problémáját legutóbb a 3001/2016. (I. 15.) AB határozatban, Indokolás [35] és köv.; a továbbiakban: Abh.}, indokoltnak tartom az erre vonatkozó indokolási részek kiegészítését. Előrebocsátom: az alapjogi jogalanyiság kérdése összefügg azzal, hogy a jelen ügyben az abszolút szerkezetű tisztességes eljáráshoz való jog sérelme merült fel.
[50]	1. A felvilágosodás eszmerendszerében gyökerező modern alkotmányos gondolkodás egyik alapvető sarokpontja az, hogy az alapvető, illetve emberi jogok az egyéneket (természetes és jogi személyeket) megillető jogosultságcsoportok a szuverenitásból eredő jogokat gyakorló állammal szemben. Az alapjogok elsődleges célja ugyanis az államhatalom korlátozása. Az egységes szakirodalmi álláspont mellett ezt tükrözi az Egyesült Államok Legfelsőbb Bíróságának, a Német Szövetségi Alkotmánybíróságnak és az Emberi Jogok Európai Bíróságának a joggyakorlata is. Megjegyzem, a többségi indokolás által idézett magyar alkotmánybírósági döntések is ezt az álláspontot erősítik.
[51]	2. Egyetértek dr. Dienes-Oehm Egon és dr. Stumpf István alkotmánybírók különvéleményének azon részével, amelyben amellett érvelnek: a német szövetségi Alaptörvény és azt értelmező alkotmánybírósági gyakorlat releváns az ügyben, hiszen a német alkotmánybírósági törvény alapvető hatással volt a magyar Abtv.-re is annak kodifikációja során.
[52]	Ezt az összefüggést azzal a megjegyzéssel egészítem ki, hogy a Robert Alexy alapjog-elméletéhez köthető szubjektív jog-objektív norma közötti megkülönböztetés különösen a német Alaptörvény Art. 93. § (1) bekezdés 4a. pontjának értelmezésekor, vagyis az alkotmányjogi panasz intézményének alkalmazásakor válik gyakorlati jelentőségűvé. Az idézett rendelkezés alapján, amely a magyar Abtv. 27. §-a szerinti „valódi alkotmányjogi panasz” eljárás mintája is volt, ha valamely állami szerv (akár a jogalkotó, akár a bíróságok) megsérti valamely más személy alaptörvényi jogosultságát, akkor az adott aktus ellen védelmet kérhet az érintett a (szövetségi) Alkotmánybíróságnál. Ez a védelem elméleti és gyakorlati szempontból is különbözik az „objektív alkotmányjogtól”, hiszen ez utóbbi, bár kötelezettségeket ró az államra, de azok nem adnak alapot egyszersmind az egyéni jogérvényesítésre, ennek a jogterületnek tehát nem célja a jogvédelem nyújtása (lásd Robert Alexy: Theorie der Grundrechte. Frankfurt, 1986.)
[53]	3. Annak eldöntése, hogy egy állami tulajdonú magánjogi jogalanynak vannak-e alaptörvényi jogai (és, ha igen, milyen jogai vannak) az állammal (itt az eljáró bírósággal) szemben – álláspontom szerint – alapvető alkotmányossági kérdésnek minősül, ezért támogattam az indítvány befogadását az Abtv. 29. §-ának tükrében.
[54]	Megítélésem szerint azonban ebben a kérdésben az ad elsősorban iránymutatást, hogy az alkotmányjogi panasz benyújtójának van-e védendő autonómiája (lásd elsősorban az önkormányzatokat vagy a felsőoktatási intézményeket), illetve funkcionálisan milyen tevékenységet lát el, milyen feladat- és hatáskör ellátására vagy magánjogi cél megvalósítására hozták létre.
[55]	4. A konkrét ügyben egy minisztériumi fenntartó által, egészségügyi (köz)feladat ellátására létrehozott entitás (kórház) az indítványozó. Az indítványozók állításával ellentétben az az álláspontom, hogy egyes esetekben az egészségügyi intézmények az Eütv. alapján alkotmányjogi értelemben vett közhatalmi feladatot is ellátnak – gondoljunk csak az Alaptörvény IV. cikk (1) bekezdésébe foglalt személyi szabadsághoz való jogot erőteljesen korlátozó egészségügyi intézkedések meghozatalának lehetőségére és esetleges kötelezettségére.
[56]	A konkrét ügyet azonban nem ez utóbbi nézőpontból kell megítélni, hanem az orvosi műhiba miatt kártérítés megítélhetősége merült fel, tehát nem közhatalmi hatáskörben való eljárás volt az egészségügyi intézmény elleni eljárás jogalapja. Emellett fontos megjegyezni, hogy az alkotmányjogi panasz nem a jogalkotó által alkotott normát támadta, hanem annak bírósági értelmezését a tisztességes eljáráshoz való alapjog hatókörén belül.
[57]	5. A határozat többségi indokolása rögzíti, hogy az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdésének értelmezésével lehet eljutni addig, hogy bizonyos szűk körben az államot (állami szerveket) és az önkormányzatot is megillethetik az egyes alapvető jogok. Ezzel összefüggésben rámutat arra is a többségi érvelés, hogy az „Alkotmánybíróság álláspontja szerint ugyanis egyértelmű, hogy az állam, vagy annak szervei által létrehozott olyan jogi személyek, amelyek közhatalmat nem gyakorolnak, nem zárhatóak el az alkotmányjogi panasz igénybevételétől”.
[58]	Arra kívánok rámutatni, hogy az eddigi gyakorlat alapján az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdésével összefüggő probléma elsősorban azzal a kérdéssel kapcsolatban merült fel, hogy a magánjog által létrehozott szerveknek van-e emberi méltósága (hivatkozhatnak-e a panaszeljárásban e jog megsértésére), illetve a „jogügyletek létrehozásának szabadsága” mennyiben következik az általános cselekvési szabadságból {lásd Abh., Indokolás [37] és köv.}.
[59]	Hangsúlyozom: míg az önkormányzatok esetén a tervezet fenti megállapításával egyet tudok érteni, addig az államra és az állami szervekre vonatkozatva – mivel az alapjogok történetileg és fogalmilag és főszabály szerint csak az állammal szembeni védelmi igényként értelmezhetőek a magánfelek részéről – nem tartható ez a megállapítás, finomításra szorul majd a jövőbeni alkotmánybírósági gyakorlatban. Megjegyzem ezzel összefüggésben, hogy a többségi indokolás IV.2.2. pontjában (Indokolás [12]–[22]) idézett alkotmánybírósági gyakorlat – álláspontom szerint – nem a jelen ügy által felvetett kérdést érinti: az ott citált döntések ugyanis azt a keretet jelölik ki, hogy az egyenlőség szempontjából milyen alkotmányossági feltételei vannak az állam magánjogi forgalomban való részvételének.
[60]	6. A fentiek alapján máshol húzom meg az alapjogi jogalanyiság határait, mint a többségi indokolás. Így – nézetem szerint – az indítványozó állami tulajdonban álló kórház alkotmányjogi panasz benyújtásának feltételéül szolgáló alapjogi jogalanyisággal a konkrét ügyben amiatt rendelkezett, mert (1) nem közhatalmi hatáskörben járt el, és (2) az abszolút karakterű tisztességes eljáráshoz való sérelmét vetette fel. Ahogyan erre rámutattam: ennek a feltételnek – tehát a locus standinak – a megléte számomra önmagában az Abtv. 29. §-a szerinti alapvető jelentőségű alkotmányjogi kérdést vetett fel az ügyben, ami az alkotmányjogi panasz befogadását indokolta.
[61]	7. Szeretném aláhúzni a mostani döntésnek a jogrendszerre gyakorolt speciális hatását is.
[62]	Ennek alapján a többségi döntés az alapjogok horizontális hatályát tovább bővíti, amennyiben a magánfelek közötti (itt kórház-beteg viszonyában felmerülő kártérítési-polgári jogi jogutódlási) jogviszonyokban felhívható a tisztességes eljáráshoz való jog is. Mind a szakirodalomban [például Sajó András-Uitz Renáta (szerk.): Constitutions in Private Relations. Eleven International Publishing, 2010.), mind szerte a világon a joggyakorlatban [lásd például az angolszász országokban: Shelley v. Kraemer, 334 U.S. 12 (1948); New York Times v. Sullivan, 376 U.S. 254 (1964); R.W.D.S.U. v. Dolphin Delivery Ltd., [1986] 2 S.C.R. 573; Hill v. Church of Scientology of Toronto, [1955] 2 S.C.R. 1130; a német gyakorlatban Soraya hercegnő ügye: 34 BVerfGE 269 (1973)] vitatott, de egyre inkább elfogadottá válik az alapjogok horizontális hatálya. A mostani többségi alkotmánybírósági döntés – az emberi méltósághoz való jog, illetve az egyenlőségi szabály közvetlen hatása után (lásd az Abh.-t) – újabb alapjogra terjesztette ki az Alaptörvény közvetlen hatását, alkalmazhatóságát. Reményeim szerint ez az ítélkezési irány, amennyiben gyakorlat válik belőle, az alkotmányosság szintjét növeli majd a magánjog területén is.
[63]	8. Ahogyan fent jeleztem, a rendelkező résszel egyetértettem. Hangsúlyozom, a részbeni érdemi elbírálás támogatásának oka az volt, hogy az ügyben a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme merült fel. Mivel ez az alaptörvényi parancs nem csak a jogalkotót, hanem a (hatóságokat) bíróságokat is kötelezi a normaalkotás, illetve a (hatósági) bírósági eljárás során, így – összhangban a német alkotmányos gyakorlattal – e jog sérelmére közhatalmat nem gyakorló állami entitások (a jelen ügyben: egészségügyi intézmény) is hivatkozhatnak.
[64]	Ezzel összefüggésben emlékeztetek arra, hogy a tisztességes eljáráshoz való alapjoggal mint abszolút szerkezetű alapjoggal összefüggésben az Alkotmánybíróság számtalan esetben hangsúlyozta: „a tisztességes eljárás követelménye olyan minőség, amelyet az eljárás egészének és körülményeinek figyelembevételével lehet megítélni” [6/1998. (III. 11.) AB határozat, ABH 1998, 91, 95.]. Az Alkotmánybíróság több esetben kiemelte azt is, hogy a tisztességes eljáráshoz való joggal szemben nem létezik mérlegelhető más alapvető jog, vagy alkotmányos cél, mert már maga is mérlegelés eredménye [lásd például: 14/2002. (III. 20.) AB határozat, ABH 2002, 101, 108.; 14/2004. (V. 7.) AB határozat, ABH 2004, 241, 256.]. Az Alkotmánybíróság gyakorlata szerint egyes részletek hiánya ellenére éppúgy, mint az összes részletszabály betartása mellett lehet az eljárás méltánytalan vagy igazságtalan, avagy nem tisztességes [6/1998. (III. 11.) AB határozat, ABH 1998, 91, 95.].
[65]	A fentiek alapján a tisztességes eljáráshoz való alapjog speciális (abszolút) szerkezetéből adódott a részbeni érdemi elbírálás szükségessége. Más lett volna az ügy megítélése az én nézőpontomból akkor, ha hatósági hatáskör-gyakorlás kapcsán keletkezett volna a jogvita: a közhatalmi hatáskörben eljáró egészségügyi intézmény (kórház) és a magánfél között (lásd például az Eütv. kötelező intézeti gyógykezelésről vagy sürgősségi gyógykezelésről szóló rendelkezéseit). Ebben az esetben hiányzott volna ugyanis a jelen ügy indítványozójának az alapjogi jogalanyisága.
Dr. Stumpf István és dr. Dienes-Oehm Egon alkotmánybírók különvéleménye
[66]	Álláspontunk szerint az Abtv. 27. §-a alapján előterjesztett indítvány – az alábbi indokok miatt – nem felelt meg az alkotmányjogi panaszok befogadhatóságára vonatkozó törvényi feltételeknek, ezért azt vissza kellett volna utasítani.
[67]	1. Az Abtv. 27. §-a szerint alkotmányjogi panasszal „az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet” fordulhat az Alkotmánybírósághoz, mégpedig akkor, ha „az ügy érdemében hozott döntés […] az indítványozó Alaptörvényben biztosított jogát sérti”. Az alkotmányjogi panasz már önmagában ennek a törvényi előírásnak sem felelt meg.
[68]	1.1. Az Alkotmánybíróság által elbírált alkotmányjogi panaszt a Magyar Honvédség Egészségügyi Központ terjesztette elő. A Fővárosi Ítélőtábla 7/Pf.21.563/2013/7. számú jogerős közbenső és részítélete szerint az indítványozó a „2013. február 1-jén hatályba lépett alapító okirata szerint […] költségvetési szerv”. Az alapító okiratot a honvédelmi miniszter adta ki. Az – indítványozó honlapján elérhető – alapító okirat 3.1. pontja szerint az irányító és fenntartó szerve a Honvédelmi Minisztérium.
[69]	A költségvetési szerv az államháztartás sajátos jogi személyiségtípusa. Az államháztartásról szóló 2011. évi CXCV. törvény (a továbbiakban: Áht.) 7. § (1) bekezdése szerint: „[a] költségvetési szerv jogszabályban vagy alapító okiratban meghatározott közfeladat ellátására létrejött jogi személy.” Az Áht. 8. § (1) bekezdése pedig előírja, hogy központi költségvetési szerv esetén az Országgyűlés, a Kormány és a miniszter jogosult a költségvetési szerv alapítására. Mindezek alapján a honvédelmi miniszter által alapított indítványozó az államháztartás központi alrendszerébe, azon belül a Honvédelmi Minisztérium fejezetébe tartozó, a minisztérium által irányított és fenntartott központi költségvetési szerv.
[70]	1.2. Az előbbieket figyelembe véve kell vizsgálni azt, hogy a Magyar Honvédség Egészségügyi Központ kezdeményezhet-e az Alkotmánybíróságnál alkotmányjogi panasz eljárást arra hivatkozva, hogy az Alaptörvényben biztosított joga sérült. Vizsgálandó tehát, hogy képes lehet-e az alkotmányjogi panasz eljárás megindítására, mégpedig az általa felhívott Alaptörvényben biztosított jogának sérelme miatt. {A többségi határozat az indítványban hivatkozott alaptörvényi rendelkezések közül csak egyetlen rendelkezés [XXVIII. cikk (1) bekezdése] által biztosított jog kapcsán tartotta befogadhatónak az alkotmányjogi panaszt, így az alábbiakban a különvélemény is csak erre az egy Alaptörvényben biztosított jogra koncentrál.}
[71]	Vizsgálatunk lényegesen eltér az Alkotmánybíróság határozatának bemutatott érvelésétől. A többségi határozat szerint az állami szervek – az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdésében biztosított – alapvető jogaik védelme érdekében alkotmánybírósági jogvédelmet kérhetnek. E védelem feltétele, hogy az állam ne közjogi, hanem magánjogi jogalanyként vegyen részt egy adott jogviszonyban. Az Alkotmánybíróságnak pedig – esetről-esetre – meg kell vizsgálnia, hogy az állam, az állami szerv az adott ügyben magánjogi jogalanyként járt-e el, azaz e minőségében jelent-e meg félként az alapul fekvő jogviszonyban, és ehhez képest lehet befogadni az alkotmányjogi panaszt. Ezzel az érveléssel azonban nem értünk egyet, mert megítélésünk szerint nem az a döntő, hogy az állam, állami szerv közjogi vagy magánjogi jogalanyként vesz-e részt egy adott jogviszonyban.
[72]	A Német Szövetségi Alkotmánybíróság határozatában (BVerfG, Urt. v. 22. 2. 2011 – 1 BvR 699/06) a frankfurti repülőteret üzemeltető Fraport-AG. (részvényeinek 52%-a Hessen tartomány és Frankfurt a.M. város tulajdona, a maradék magántulajdonban áll) kapcsán foglalt állást az alkotmányi alapjogvédelmi kötelezettség terjedelméről. A vizsgálat alapját a német Grundgesetz 1. cikkének (3) bekezdése képezte, melyhez hasonló tartalmú az Alaptörvény I. cikk (1) bekezdése, hiszen lényegében azonosak abban, hogy az alapvető jogok védelme „az állam elsőrendű kötelezettsége”. Ebből kiindulva a német alkotmánybírák kifejtették, hogy a többségében közvagyonba tartozó részvénytársaságot is közvetlenül kötelezik az alapjogok. Az államhatalom a magánjogi eszközök használata során sem mentesül az alapvető jogok védelmére irányuló kötelezettsége alól, sem magánjogi eljárások, sem magánjogi szervezeti, illetve társasági formák igénybevételénél. A vegyes tulajdonosi hátterű gazdasági társaságok éppúgy közvetlenül kötelesek az alapvető jogok védelmére, mint a kizárólagos állami tulajdonban álló gazdasági társaságok. A jelen ügy szempontjából különösen lényeges a német alkotmányvédő testületnek az a megállapítása, hogy az állam alapjogvédelmi kötelezettsége nem korlátozható bizonyos területekre, funkciókra vagy tevékenységi formákra; az az államhatalmat teljesen és egészében kötelezi. Az állam(hatalom) nem merül ki tehát a kötelező intézkedések meghozatalában. A különböző állami döntéshozatali szintek döntései, megnyilvánulásai, cselekményei, amelyeket a polgárok nevében hoztak meg, alapjogvédelmi kötelezettség alá esnek. Tehát az alapjogvédelmi kötelezettség kiterjed az állami szervek vagy szervezetek minden cselekményére, hiszen ezek révén valósul meg a közjó szolgálatára irányuló kötelező (köz)feladat teljesítése. A fentieken túlmenően megállapította a német alkotmánybíróság, hogy az alapjogok tekintetében lényegesen eltér az állam és polgárai szerepe: miközben a polgár alapvetően szabad, az állam alapvetően kötelezett. Az alapjogok révén az egyén szabad személyisége biztosított, személyiségének megnyilvánulásait érintően önálló és csak önmagáért felelős. Az egyének, s az általuk alapított egyesületek, szervezetek szubjektív preferenciáik szerint szabadon alakíthatják cselekedeteiket, alapvetően anélkül, hogy felelősséget viselnének a döntéseikért. Ezzel szemben az állam rábízott feladatokat teljesít az egyének javára és velük szemben felelős. Cselekedetei nem foghatók fel tehát a személyiség szabad és szubjektív megnyilvánulásaként, tevékenysége az alkotmány révén átfogóan alapjogokhoz kötött. Az alapjogok tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettsége nem függ sem hasznossági, sem funkcionális feltételektől. Miután az állam az adott feladatot magára vállalta, annak teljesítésénél kötelezik az alapjogok, függetlenül attól, hogy milyen jogi formában cselekszik. Ez érvényes azokra az esetekre is, amikor feladatát a magánjog eszközeivel teljesíti. Az alapjogokból származó kötelezettsége elől a magánjog világába menekülni nincs lehetősége, legalábbis olyan módon nem, hogy az elsődleges alkotmányi kötelezettsége alól mentesített magánjogi jogalannyá váljon (lásd az indokolás vonatkozó részét: [45]–[48]).
[73]	Ha tehát az előzőeket figyelembe véve az állam (állami szerv, állami szervezet) nem mentesülhet az elsődleges alkotmányi kötelezettsége alól, még magánjogi jogviszonyokba lépve sem, s e szempontból nem tehető különbség az állam cselekményei, megnyilvánulásai között, akkor az Alkotmánybírósághoz előterjesztett és az Alaptörvényben biztosított jog védelmére irányuló alkotmányjogi panaszát sem lehet attól függően befogadni, hogy magánjogi jogviszonyhoz kapcsolódóan választotta-e a jogérvényesítésnek ezt a formáját.
[74]	1.3. A többségi határozattól eltérően az alkotmányjogi panasz befogadásának kérdését az alapjogi jogképesség oldaláról lett volna szükséges elbírálni.
[75]	Az indítványozó az Abtv. 27. §-a szerinti alkotmányjogi panaszt terjesztett elő. Az Abtv. e rendelkezése szerint az alaptörvény-ellenes bírói döntéssel szemben az az egyedi ügyben érintett személy vagy szervezet fordulhat alkotmányjogi panasszal az Alkotmánybírósághoz, akinek az ügy érdemében hozott döntés vagy a bírósági eljárást befejező egyéb döntés az Alaptörvényben biztosított jogát sérti.
[76]	E hatásköri szabályt illetően a magyar Abtv. a Német Szövetségi Alkotmánybíróságra vonatkozó törvényhez hasonló, amelynek vonatkozó rendelkezése (§ 90 Abs. 1) szintén (csak) annyit tartalmaz, hogy alapjogai sérelmére hivatkozva bárki alkotmányjogi panaszt terjeszthet elő. A Szövetségi Alkotmánybíróság – külön erre vonatkozó szabályozás hiányában – alkotmányos jogértelmezés útján állapította meg, hogy kit lehet az alkotmányjogi panasz előterjesztésére képesnek (Beschwerdefähigkeit) tekinteni. Eszerint az nyújthat be alkotmányjogi panaszt, aki a hivatkozott alapjognak az alanya [„wer Träger der angeblich verletzten Grundrechte oder grundrechtsähnlichen Rechte sein … kann”; BVerfGE 3, 383 (391f); 6, 273 (277); 12, 6 (8); 21, 362 (367)].
[77]	Hasonlóan tehát a német gyakorlathoz, az Alkotmánybíróságnak sem azt kellett volna tehát vizsgálni az alkotmányjogi panasz befogadásánál, hogy az (alkotmányjogi panasz) alapjául szolgáló ügyben az állam, az állami szerv magánjogi jogalanyként vagy közhatalmi szervként járt-e el (ennek az Abtv. alapján sincs relevanciája). Hanem azt, hogy az indítványozó (állami szerv) az általa hivatkozott alapjognak lehet-e egyáltalán alanya, hordozója. Ezt pedig csak az adott, sérülni vélt alapjog összefüggésében lehet megállapítani.
[78]	A német gyakorlat szerint az alapjogoknak állami szervek, közjogi jogi személyek, állami kézben lévő jogi személyek alapvetően nem lehetnek az alanyai (BVerfG, NJW 1967, 1411, 1412; NJW 1982, 2173, 2173 f.). Kivételesen megengedik azonban, hogy még ilyen indítványozók is hivatkozhassanak (saját védelmükben) alapjogokra (1 BvR 2142/11). Figyelemmel van a német gyakorlat mindenek előtt arra, hogy az alapjogok fogalmának lényegi eleme: az egyének szabadságát biztosítják az állammal, a közhatalom birtokosával szemben. Az alapjogok rendeltetése tehát a közhatalom (állami hatalom) korlátok közé szorítása. A több évszázados jogfejlődés erősen feszegeti ezeket a fogalmi kereteket. Az állam ugyanis ma már nemcsak közhatalmat gyakorol szervei útján, közfeladatokat is ellát, (köz)szolgáltatásokat nyújt, mégpedig jellemzően nem hatalmi viszonyban. Az is előfordul, hogy közhatalmat esetenként nem állami szervek gyakorolnak, illetve nem állami szervek közfeladatokat látnak el. Az alapjogok, illetve azok gyakorlása megilletheti a jogi személyeket is, miként azt az Alkotmánybíróság korábbi határozataiban már elismerte, s miként azt az Alaptörvény I. cikk (4) bekezdése meg is fogalmazza. Emellett arra is megjelent már az igény, hogy nem csak a köz-, de a magánhatalommal, vagy egyáltalán más egyénekkel szemben is lehessen alapjogi védelemre hivatkozni. Ennek ellenére nem feledkezhetünk meg a gyökerekről, és arról, hogy az alapjogok végső soron az embert védik az állammal szemben. Ezt az Alkotmánybíróság a 65/1992. (XII. 17.) AB határozatában a következőképpen fogalmazta meg: az „alapvető jogok rendeltetése az, hogy az államhatalommal szemben alkotmányos garanciákat teremtsenek az állampolgár, az egyén vagy egy közösség jogainak védelmére, cselekvési autonómiájának biztosítására.” (ABH 1992, 289, 291.) Az Alkotmánybíróságnak ki kellene dolgoznia azt az összetett szempontrendszert, ami alapján az alapjogi jogalanyiság kérdése megítélhető, és így az indítványozói jogosultság az adott ügy körülményeit értékelve eldönthető. Ebből a szempontból alapvető, de nem kizárólagos jelentőséget kell kapnia többek között annak is, hogy az indítványozó (adott esetben közfeladatot ellátó jogalany) rendelkezik-e egy bizonyos alapjog érvényesítésére vonatkozó speciális funkcióval, és e funkció ellátásánál milyen önállóságot kapott a közhatalmi hatáskört gyakorló (központi) szervek viszonyában.
[79]	1.4. Az indítványozó a jelen ügyben a tisztességes eljáráshoz való jogára hivatkozott. Ez az alapjog az állam igazságszolgáltató hatalmának önkényét hivatott kizárni.
[80]	Álláspontunk szerint az indítványozó központi költségvetési szerv nem hivatkozhat a tisztességes eljáráshoz való jogának sérelmére amiatt, hogy szerinte a bíróságok nem indokolták meg, a kártérítési felelősség vonatkozásában miért tekintették őt is az OGYK (jogelőd költségvetési szerv) kötelezettségvállalásai jogutódjának, s miért állapították meg a költségvetési szerv jogutódok egyetemleges kártérítési felelősségét. Az alapügyben vitatott volt, hogy csak a másodrendű alperest (egyik jogutódot), vagy az indítványozót és a másodrendű alperest egyetemlegesen terheli a per alapjául szolgáló kárkötelem kapcsán kártérítési felelősség. Tekintettel arra, hogy a jogelőd is, valamint a jogutódok valamennyien költségvetési szervként közpénzből gazdálkodtak, gazdálkodnak, abból fizetik a természetes személy károsultak jogerősen megítélt kártérítését, az indítványozó költségvetési szerv (a másik költségvetési szervvel szemben) nem tarthat alapjogi védelemre igényt a kártérítési felelősség rá vonatkozó kiterjesztésének nem megfelelő bírósági indokolása miatt. Emiatt az indítványozó nem tekinthető alkotmányjogi panasz benyújtására jogosultnak, így ebből az okból már önmagában is indokolt lett volna a panasz visszautasítása.
[81]	Az előbbiekben kifejtettek természetesen nem jelentik azt, hogy a bíróságok ne lennének kötelesek (még ilyen esetekben is) eleget tenni indokolási kötelezettségüknek. Az eljárási törvény egyértelműen előírja, hogy a bíróságoknak az ítéleteiket meg kell indokolniuk, az eljárásban részes felek pedig, így állami szervek is az indokolás hiányossága esetén igénybe vehetik a rendelkezésre álló jogorvoslatokat. A törvényi szinten biztosított jogvédelem azonban olyan esetben, mint az indítványozó esete, nem fordulhat át alapjogi védelemmé, ami megalapozná az Alkotmánybíróság fellépését, a bírói döntés érdemi felülvizsgálatát.
[82]	2. Rámutatunk arra, hogy a határozat által is hivatkozott alkotmánybírósági döntések mindegyike az alkotmányjogi panasz benyújtására való jogosultság szempontjából közelítette meg azt a kérdést, hogy állami szervnek lehetnek-e alapjogai, hivatkozhat-e állami szerv alapjogai sérelmére. Ha az Alkotmánybíróság a konkrét ügyekben arra a következtetésre jutott, hogy nem, akkor indítványozói jogosultság hiánya miatt utasította vissza az alkotmányjogi panaszt {a határozatban hivatkozott döntések: 23/2009. (III. 6.) AB határozat, ABH 2009, 174, 188–189.; 240/D/2009. AB végzés, ABH 2010, 2947, 3307/2012. (XI. 12.) AB végzés, Indokolás [8]–[9]; ezen túl lásd például: 3317/2012. (XI. 12.) AB határozat, Indokolás [5]–[7]; 3291/2014. (XI. 11.) AB végzés, Indokolás [10]–[15]; 3077/2015. (IV. 23.) AB végzés, Indokolás [10]–[14]}. Az indítványozói jogosultságtól független panasz-befogadási feltételt állapít meg az Abtv. 29. §-a: az alkotmányjogi panasz felvet-e alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vagy bírói döntés érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet.
[83]	A határozat azzal indokolja az Abtv. 29. §-ában az alkotmányjogi panasz befogadásához előírt feltétel teljesülését, hogy a jogosultságról való döntés („az állam, az állami szervek jogosultak-e és ha igen, milyen feltételek mellett alkotmányjogi panasz előterjesztésére”) alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést vet fel. Álláspontunk szerint a jogosultságot és az Abtv. 29. §-ában foglalt feltételek teljesülését egymástól függetlenül kell vizsgálnia az Alkotmánybíróságnak. Csak az alkotmányjogi panasz előterjesztésére való jogosultság esetén lehetett volna vizsgálni azt, illetve állást foglalni arról, hogy az alkotmányjogi panaszban állított jogsérelem (indokolás hiánya, illetve elégtelensége, s ezáltal a tisztességes eljáráshoz való jog sérelme) kérdése felvet-e bírói döntést érdemben befolyásoló alaptörvény-ellenességet vagy alapvető alkotmányjogi jelentőségű kérdést.
[84]	Álláspontunk szerint a tárgybeli alkotmányjogi panasz – függetlenül az egyéb befogadási feltételek teljesülésétől – az Abtv. 29. §-ában foglalt követelményeknek sem felelt meg. Az alkotmányjogi panasz elutasításának alapjául szolgáló többségi indokolás szintén erre enged következtetni. A határozat konklúziója ugyanis a következő: „[ö]nmagában az, hogy a bíróságok jogértelmezése, az általuk a bizonyítékokból és az alkalmazott jogszabályokból levont következtetések nem esnek egybe az indítványozó álláspontjával, nem vet fel alkotmányossági problémát.”
[85]	Az Abtv. 29. §-a szerinti feltételek hiánya így önmagában is a panasz visszautasítását eredményezte volna (függetlenül attól, hogy a panaszosnak volt-e indítványozói jogosultsága).
Dr. Dienes-Oehm Egon s. k.,	Dr. Stumpf István s. k.,
. 05/06/2015
. 3091/2016. (V. 12.)

matches: Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria Kúria bíróság bíróság Bíróság Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria bíróság bíróság bíróság Kúria bíróság Kúria


1/A. §3 A pártra – ha e törvény eltérően nem rendelkezik – az egyesülési jogról, a közhasznú jogállásról, valamint a civil szervezetek működéséről és támogatásáról szóló 2011. évi CLXXV. törvénynek (a továbbiakban: Ectv.) a civil szervezetek felszámolási és végelszámolási eljárására vonatkozó rendelkezéseit, valamint az Ectv. 11. § (3), (6) és (7) bekezdésének a civil szervezetekre irányadó rendelkezését megfelelően alkalmazni kell.
(4)6 A párt tagja a párt szervei által hozott határozat ellen csak az egyesülési jogról szóló törvény és a Polgári törvénykönyv egyesületekre vonatkozó rendelkezései, vagy e törvény megsértése esetén indíthat pert.
(5)7 A párt törvénysértése esetén az ügyész keresetet indít a párt ellen.
(3)9 A bíróság az ügyészség indítványára — a párt egyesületként való további működésének érintetlenül hagyásával — megállapítja a párt működésének megszűnését, ha a párt egymást követő két általános országgyűlési képviselői választáson nem állít jelöltet.
(4)10 A (3) bekezdésben említett esetben az egyesület megszűnésének vagyoni következményeire továbbra is e törvény rendelkezései az irányadóak.
(5)11 A párt feloszlása esetén a párt bejegyzett képviselője a következő tartalmú közleményt köteles megjelentetni a Magyar Közlönyben:
3/A. §12 (1) A párt megszűnése esetén egyszerűsített törlési eljárásnak nincs helye.
3/B. §13 A felszámolás körébe a párt felszámolásának elrendelésekor a tulajdonában lévő és a felszámolási eljárás alatt szerzett vagyon tartozik.
3/C. §14 (1) A párt a felszámolás elrendelését követően az 5. § szerinti támogatásra nem jogosult.
(2) A párt felszámolás körébe tartozó vagyonának és kötelezettségállományának megállapítása érdekében a bíróság a felszámolás jogerős elrendelését követő 45 napon belül nyilvános meghallgatást tart. A meghallgatásra megidézi a párt felszámolása elrendelését megelőzően 10 éven belüli vezető tisztségviselőit, a felszámolót, továbbá az ideiglenes vagyonfelügyelőt, ha ideiglenes vagyonfelügyelő kirendelésére is sor került. A párt vezető tisztségviselője a meghallgatáson tesz eleget a Cstv. 31. §-a szerinti iratátadási és nyilatkozattételi kötelezettségeknek, a korábbi vezető tisztségviselők a bíróság kérésére nyilatkozatot tesznek a párt vagyonára és kötelezettségeire vonatkozó, a vezetésük alatti időszak adatairól. A párt vezető tisztségviselője a meghallgatáson adja át a felszámolónak a záróleltárt, a tevékenységet lezáró mérlegre irányadó szabályok szerint elkészített záró beszámolót, az e törvény előírásai szerint készített beszámolót, a törtévre vonatkozóan is. A párt vezető tisztségviselőjének igazolnia kell továbbá, hogy a párt eleget tett az adózás rendjéről szóló törvény szerinti záró adóbevallási kötelezettségének is.
(3) A bíróság a (2) bekezdésben meghatározott kötelezettségek megszegése esetén a párt vezető tisztségviselőjére (korábbi vezető tisztségviselőjére) 100 000 Ft-tól 900 000 Ft-ig terjedő összegű pénzbírságot szab ki. A bírság ismételten is kiszabható.
3/D. §15 (1) A párttal szemben egyszerűsített felszámolásnak nincs helye.
3/E. §16 A párt felszámolásának befejeződését követően fennmaradt vagyont a bíróság a 8. § szerinti alapítvány részére adja át.
3/F. §17 Ha a párt jogutód nélkül megszűnik, a hitelezők kielégítetlen követelésük erejéig kártérítési igényt érvényesíthetnek a párt vezető tisztségviselőivel szemben, a szerződésen kívül okozott károkért való felelősség szabályai szerint, ha a párt vezető tisztségviselője a párt fizetésképtelenségével fenyegető helyzet beállta után a hitelezői érdekeket nem vette figyelembe.
4. §18 (1)19 A párt vagyona a tagok által fizetett díjakból, a központi költségvetésből juttatott támogatásból, az állam által az 5. § alapján ingyenesen átadott ingatlanokból, magyar állampolgár természetes személyek vagyoni hozzájárulásaiból, végintézkedés alapján természetes személyek hagyatékából, a pártnak a 6. §-ban meghatározott gazdálkodó tevékenységéből, illetve a párt által alapított egyszemélyes korlátolt felelősségű társaság adózott nyereségéből képződik.
5. § (1)20 E törvény alapján az állam tulajdonából ingyenesen a központi költségvetésből támogatásra jogosult pártok tulajdonába kerülnek – a (2) bekezdésben foglaltak szerint – a 3. számú mellékletben felsorolt ingatlanok az ott meghatározott tulajdoni hányadok szerint.21
(2)22 A párt e törvény rendelkezései szerint támogatásra jogosult. A központi költségvetésről szóló törvényben a pártok támogatására fordítható összeg 25%-át — egyenlő arányban — az Országgyűlésben az országos listán mandátumot szerzett pártok között kell felosztani. A fennmaradó 75%-nak megfelelő összeg, az országgyűlési választások eredménye alapján a pártra, illetőleg a párt jelöltjeire leadott szavazatok arányában illeti meg a pártokat. Nem jogosult támogatásra az a párt, amely a szavazáson részt vett választók szavazatának 1%-át nem szerzi meg.
(3)23 A támogatás felosztása szempontjából a választás eredményét első ízben a képviselői megbízatás érvényességének megállapítását követő hónap első napjától kell figyelembe venni.
(4)24 A pártok támogatására fordítandó összeget a központi költségvetésről szóló törvény állapítja meg. A támogatások kifizetése negyedévenként történik, a negyedév első napján.
6. § (1)25 A párt a költségeinek fedezése és vagyonának gyarapítása érdekében a következő gazdálkodó tevékenységeket folytathatja:
(2)26 A pártnak az (1) bekezdésben említett gazdálkodó tevékenysége után társasági adót nem kell fizetnie.
(3)27 A párt egyszemélyes korlátolt felelősségű társaságot alapíthat, azonban más gazdasági társaságban részesedést nem szerezhet.
(5)28 Ha a párt az (1)—(4) bekezdésben foglalt szabályokat megsérti a 4. § (4) bekezdésben meghatározott jogkövetkezményeket kell megfelelően alkalmazni.
7. § Ha a párt a 3. § (1) bekezdésének a) vagy b) pontjában foglaltaknak megfelelően szűnik meg, vagyona a jogutód párt tulajdonába kerül. Szétválás esetén a vagyon megosztásának arányát és módját a párt határozza meg.
8. §29 (1) Ha a párt a 3. § (1) bekezdése c)-e) pontjának megfelelően szűnik meg, a hitelezők kielégítése után fennmaradó vagyonát az Országgyűlés által létrehozott alapítvány tulajdonába kell adni. Az alapítvány részletes céljait és felhasználásának módját az Országgyűlés által kiküldött — az országos listán mandátumot szerzett pártok egy-egy képviselőjéből álló — bizottság dolgozza ki. Az alapítvány létrehozásához a jelen lévő országgyűlési képviselők kétharmadának szavazata szükséges.
9. § (1)30 A pártok kötelesek minden év április 30-áig az előző évi gazdálkodásukról szóló beszámolót (zárszámadást) a Magyar Közlönyben, valamint saját honlappal rendelkező pártok a honlapjukon is – e törvény 1. számú mellékletében meghatározott minta szerint – közzétenni.
(2)31 A pénzügyi kimutatásban az egy naptári év alatt adott, ötszázezer forintot meghaladó hozzájárulásokat – a hozzájárulást adó megnevezésével és az összeg megjelölésével – külön kell feltüntetni.
(3)32 A párt gazdálkodására egyebekben az egyesületek gazdálkodására vonatkozó általános szabályokat kell alkalmazni.
9/A. § (1)34 A párt a politikai kultúra fejlesztése érdekében tudományos, ismeretterjesztő, kutatási, oktatási tevékenység folytatása céljából, külön törvény rendelkezései szerint, a központi költségvetésből az e §-ban meghatározott támogatásra jogosult alapítványt hozhat létre.
(2)35 A támogatás kifizetése naptári negyedévenként történik, a negyedév első napján.
(3)36 A támogatásra az adott negyedévben az az alapítvány jogosult,
a)37 amelyet olyan párt alapított, amely az adott negyedév első napján az 5. § (2) bekezdése alapján támogatásra jogosult, és
(4)38 A támogatásra jogosult alapítványok támogatásának naptári évre számított összege nem lehet alacsonyabb, mint a központi költségvetésről szóló törvényben a tárgyévet megelőző évben a pártok működését segítő, tudományos, ismeretterjesztő, kutatási, oktatási tevékenységet végző alapítványok támogatására tervezett előirányzatok összege.
(5)39 A támogatás az alapítványt az azt alapító pártra, valamint e párt jelöltjeire az országgyűlési képviselők utolsó általános választásán leadott szavazatok arányában illeti meg.
(6)40 A támogatás felosztása szempontjából az országgyűlési képviselők általános választásának eredményét első ízben az Országgyűlés megalakulását követő naptári negyedév első napjától kell figyelembe venni.
(8)42 Pártonként csak egy alapítvány részesíthető az e § szerinti támogatásban.
(3)43 Az Állami Számvevőszék kétévenként ellenőrzi azoknak a pártoknak a gazdálkodását, amelyek a központi költségvetésből rendszeres támogatásban részesültek.
(4) Ha az Állami Számvevőszék azt észleli, hogy a párt gazdálkodása körében jogellenesen járt el, felhívja a törvényes állapot helyreállítására. Súlyosabb törvénysértés esetén, vagy ha a párt nem tesz eleget a felhívásnak, az Állami Számvevőszék elnöke indítványozza a bíróság eljárását.
12. §44 Az I-IV. Fejezet, az V. Fejezet, a 15. §, a 16. §, 17. § és az 1–3. számú melléklet az Alaptörvény VIII. cikk (4) bekezdése alapján sarkalatosnak minősül.
15. §47 Ha már bejegyzett egyesület pártként kíván működni, köteles bejelenteni a bíróságnak, hogy a pártok működéséről és gazdálkodásáról szóló törvényt magára nézve kötelezőnek ismeri el, és alapszabályát egyidejűleg a bíróságnak benyújtani.
16. §48 Pártként az az egyesület működhet, amely bejegyzési kérelmével, illetőleg a 15. §-ban említett bejelentésével egyidejűleg a 2. számú mellékletben meghatározottak szerinti vagyonmérlegét a bírósághoz benyújtotta.
17. §49 E törvénynek az országgyűlési képviselők választása kampányköltségeinek átláthatóvá tételéről szóló 2013. évi LXXXVII. törvénnyel megállapított rendelkezéseit 2014. január 1-jétől kell alkalmazni.
törvényhez52
36.53 Elszámolás a központi költségvetéssel
3. számú melléklet a pártok működéséről és gazdálkodásáról szóló törvényhez54
3 Az 1/A. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (1) bekezdése iktatta be.
6 A 2. § (4) bekezdését a 2011: CCI. törvény 25. § (1) bekezdése iktatta be.
7 A 2. § (5) bekezdését a 2011: CCI. törvény 25. § (1) bekezdése iktatta be.
9 A 3. § (3) bekezdése az 1992: LXXXI. törvény 2. §-ának (1) bekezdésével megállapított, a 2011: CLXXV. törvény 81. § b) pontja szerint módosított szöveg.
10 A 3. § (4) bekezdése a 2011: CLXXV. törvény 81. § c) pontja, a 2011: CCI. törvény 26. § b) pontja szerint módosított szöveg.
11 A 3. § (5)-(7) bekezdését az 1992: LXXXI. törvény 2. §-ának (2) bekezdése iktatta a szövegbe.
12 A 3/A. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
13 A 3/B. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
14 A 3/C. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
15 A 3/D. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
16 A 3/E. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
17 A 3/F. §-t a 2013: CCLII. törvény 89. § (2) bekezdése iktatta be.
18 A 4. § a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (1) bekezdésével megállapított szöveg.
19 A 4. § (1) bekezdése a 2013: CCLII. törvény 89. § (4) bekezdés a) pontja szerint módosított szöveg.
20 Az 5. § (1) bekezdése az 1991: XLIV. törvény 2. §-ával megállapított, a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (5) bekezdés a) pontja szerint módosított szöveg.
21 Lásd az 1991: XLIV. törvény 4. §-át.
22 Az 5. § (2) bekezdése az 1991: XLIV. törvény 2. §-ával megállapított, az 1992: LXXXI. törvény 4. § (1) bekezdése, a 2011: CCI. törvény 26. § f) pontja, a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (5) bekezdés b) pontja, a 2013: CCVII. törvény 36. § a) pontja szerint módosított szöveg.
23 Az 5. § eredeti (3) bekezdését az 1990: LXII. törvény 1. §-a hatályon kívül helyezte, egyidejűleg az eredeti (4)-(5) bekezdés számozását (3)–(4) bekezdésre változtatta. Az 5. § (3) bekezdése az 1992: LXXXI. törvény 4. §-ának (2) bekezdésével megállapított, a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (5) bekezdés c) pontja szerint módosított szöveg.
24 Az 5. § eredeti (5) bekezdésének számozását (4) bekezdésre változtatta az 1990: LXII. törvény 1. §-a, a (4) bekezdés e módosító törvény 2. §-ával megállapított és a 2011: CCI. törvény 26. § g) pontja, a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (5) bekezdés d) pontja szerint módosított szöveg.
25 A 6. § (1) bekezdése az 1992: LXXXI. törvény 5. §-ának (1) bekezdésével megállapított szöveg.
26 A 6. § (2) bekezdése a 2007: CXXVII. törvény 266. § (1) bekezdésével megállapított szöveg. E módosító törvény 261. § (1) bekezdése alapján a rendelkezést 2008. január 1. napjától kezdődően kell alkalmazni; lásd még a 261. § (4)–(8) bekezdését, valamint a 269. §-át.
27 A 6. § (3) bekezdése a 2013: CCLII. törvény 89. § (3) bekezdésével megállapított szöveg.
28 A 6. § (5) bekezdését az 1992: LXXXI. törvény 5. §-ának (2) bekezdése iktatta a szövegbe.
29 A 8. § az 1992: LXXXI. törvény 6. §-ával megállapított szöveg.
30 A 9. § (1) bekezdése a 2003: CXVI. törvény 82. §-ával megállapított szöveg.
31 A 9. § (2) bekezdése a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (2) bekezdésével megállapított szöveg.
32 A 9. § (3) bekezdése a 2011: CLXXV. törvény 81. § d) pontja, a 2011: CCI. törvény 26. § h) pontja szerint módosított szöveg.
33 A IV/A. fejezetet (9/A. §-t) a 2003: XLVI. törvény 1. §-a iktatta be.
34 A 9/A. § (1) bekezdése a 2013: LXXXVII. törvény 14. § a) pontja szerint módosított szöveg.
35 A 9/A. § (2) bekezdése a 2008: LI. törvény 1. §-ával megállapított, a 2013: LXXXVII. törvény 14. § b) pontja szerint módosított szöveg.
36 A 9/A. § (3) bekezdését az Alkotmánybíróság a 63/2008. (IV. 30.) AB határozatának 1. pontjával megsemmisítette 2008. szeptember 30. napjával. A 9/A. § (3) bekezdését újonnan a 2008: LI. törvény 1. §-a iktatta be, nyitó szövegrésze a 2013: LXXXVII. törvény 14. § c) pontja szerint módosított szöveg.
37 A 9/A. § (3) bekezdés a) pontja a 2013: LXXXVII. törvény 14. § c) pontja szerint módosított szöveg.
38 A 9/A. § (4) bekezdése a 2008: LI. törvény 1. §-ával megállapított, a 2011: CCI. törvény 26. § i) pontja, a 2013: LXXXVII. törvény 14. § c) pontja szerint módosított szöveg.
39 A 9/A. § (5) bekezdése a 2008: LI. törvény 1. §-ával megállapított, a 2013: LXXXVII. törvény 14. § b) pontja, a 2013: CCVII. törvény 36. § b) pontja szerint módosított szöveg.
40 A 9/A. § (6) bekezdését az Alkotmánybíróság a 63/2008. (IV. 30.) AB határozatának 1. pontjával megsemmisítette 2008. szeptember 30. napjával. A 9/A. § (6) bekezdését újonnan a 2008: LI. törvény 1. §-a iktatta be, szövege a 2013: LXXXVII. törvény 14. § b) pontja szerint módosított szöveg.
41 A 9/A. § (7) bekezdését a 2008: LI. törvény 4. § (5) bekezdésének a) pontja hatályon kívül helyezte.
42 A 9/A. § (8) bekezdése a 2013: LXXXVII. törvény 14. § d) pontja szerint módosított szöveg.
43 A 10. § (3) bekezdése az 1992: LXXXI. törvény 8. §-ával megállapított, a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (5) bekezdés e) pontja szerint módosított szöveg.
44 A 12. §-t a 2008: LI. törvény 4. § (5) bekezdésének a) pontja hatályon kívül helyezte, újonnan a 2011: CCI. törvény 25. § (2) bekezdése iktatta be, szövege a 2013: LXXXVII. törvény 14. § e) pontja szerint módosított szöveg.
45 A 13. §-t a 2007: LXXXII. törvény 2. §-ának 54. pontja hatályon kívül helyezte.
46 A 14. §-t a 2011: CCI. törvény 27. §-a hatályon kívül helyezte.
47 A 15. § a 2011: CLXXV. törvény 81. § c) pontja szerint módosított szöveg.
48 A 16. § a 2011: CLXXV. törvény 81. § c) pontja, a 2011: CCI. törvény 26. § j) pontja szerint módosított szöveg.
49 A 17. §-t a 2008: LI. törvény 4. § (5) bekezdésének a) pontja hatályon kívül helyezte, újonnan a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (3) bekezdése iktatta be.
50 A 18. §-t a 2011: CCI. törvény 27. §-a hatályon kívül helyezte.
51 A 19. §-t a 2008: LI. törvény 4. § (5) bekezdésének a) pontja hatályon kívül helyezte.
52 Az 1. számú melléklet a 2013: LXXXVII. törvény 13. § (4) bekezdésével megállapított és a 2013: CCLII. törvény 89. § (4) bekezdés b) pontja szerint módosított szöveg.
53 A 2. számú melléklet 36. pontja a 2011: CCI. törvény 26. § l) pontja szerint módosított szöveg.
54 A 3. számú mellékletet az 1991: XLIV. törvény 3. §-a iktatta be a szövegbe.


text:
ITCCS - Magyar: augusztus 2013
ITCCS - Magyar
„Spirituális gyűlés”-re kerül sor szeptember 22-én Rómában és huszonegy országban
Olasz politikusok találkoznak Kevin Annettel és az ITCCS szervezettel, hogy „átfogó kampányt” indítsanak, és megszüntessék a Vatikán és az állam összefonódását
Az Egyházi és Állami Bűncselekményeket Vizsgáló Nemzetközi Törvényszék (ITCCS) friss híre
http://youtu.be/Cfhdim8ts3M
2013. augusztus 26. hétfő
Róma -
A római katolikus egyház áldozatainak igazságszolgáltatásáért folytatott kampányban jelentős előrelépés történt a múlt hétvégén, amikor két olasz politikai párt megegyezett az ITCCS tisztviselőivel abban, hogy szeptemberben találkoznak.
Most a történelem mindenütt lehetővé teszi a férfiak és nők számára, hogy a törvényeket érvényesítsék, és általuk lerombolják azokat a hatalmakat, amelyek évszázadokon keresztül elnyomták őket és megölték gyermekeiket.
Ez a kampány célként tűzte ki többek között Olaszország és a Vatikán között létrejött ún. lateráni egyezmény megsemmisítését, amely az egyházat védi az emberiség ellen elkövetett bűncselekmények miatt indítható vád alá helyezés ellen.
Miután az ITCCS augusztus 4-i brüsszeli nyilatkozatát kiadta, amelyben a római katolikus egyházat nemzetközi bűnszövetkezetnek nyilvánította a nemzetközi jog alapján, az olasz pártok egyetértettek abban, hogy eljött az idő arra, hogy „döntő politikai lépést tegyen Olaszország a pápaság valamennyi áldozata érdekében”. (lásd www.itccs.org, augusztus 3)
A szóban forgó pártok jelenleg az olasz képviselőházban képviseltetik magukat. Augusztus 24-én, szombaton, az érintett vezetőségi szervek közös konferenciáján megállapodtak abban, hogy nem hivatalos párbeszédet kezdenek az ITCCS képviselőivel, így az ITCCS elnökségi tagjával, Kevin Annett lelkésszel.
Ezekről a tényekről még aznap tájékoztatták az ITCCS brüsszeli központi hivatalát egy közös közleményben, amelyet „Massimo” és „Maria” álnéven írtak alá a két párt szóvivői.
Mai napon, Washingtonban Annett lelkész úgy üdvözölte ezt a lépést mint „az áttörést, amire mindannyian vártunk”.
„Kampányunk mindig is politikai jellegű volt az intézményi bűnözés borzalmassága miatt, amivel most szembenézünk. Ezért elégtételt jelent, hogy végre az olasz politikusok lépéseket tesznek a katolikus egyház, mint bűnszövetkezet hatalmának korlátozására, és nem engedik, hogy a Vatikán pénze és befolyása megállítsa őket, ahogyan az mostanáig történt.
„Tudom, hogy bátor példájukat más politikusok és kormányok is követni fogják”.
Biztonsági okok miatt a két párt titkos körülmények között fogja megtartani szeptemberi megbeszéléseit az ITCCS-vel Olaszországban és egy nem megnevezett svájci helyszínen.
Időközben a spirituális bölcsek és az egyházi kínzások túlélőinek tervszerű összefogása megújult erővel folytatódik szeptember 22-én, vasárnap.
A „Spirituális megújulás globális gyűlése” című napéjegyenlőségi esemény részét képezik az egyidejű találkozók, egyházi elfoglalások és „közösségi ördögűzések” a katolikus egyházakban, ugyanazon a napon huszonegy országban.
A „Nem a mi nevünkben! (Non!) által kiadott augusztus 20-i nyilatkozatban az amerikai székhelyű és a Gyűlés által is támogatott katolikus és protestáns egyházi koalíció kijelenti:
„A Vatikán már jogfosztottá vált, és bűnösnek találtatik borzalmas bűncselekményei miatt az emberiség common law bíróságain. Ezennel spirituálisan megszüntetjük ezt az egyházat, és új utat hozunk létre a keresztények számára, hogy véget vessenek a birodalmi kereszténység, az egyház által gyermekek ellen elkövetett erőszak és népirtás hagyományának. Krisztus nem azonos az egyházzal.
„Ez a Gyűlés a megbánás és ördögűzés cselekedete, amely Isten, legalábbis Isten gyermekeinek akaratával történik. Itt az ideje, hogy minden igaz keresztény elhagyja a hazug egyházat, és hagyják a halott lelkeket saját holttestüket eltemetni Rómában.” *
(* Kapcsolatfelvétel a Nem a mi nevünkben! szervezettel: thecommonland@gmail.com)
Figyelje továbbra is a www.itccs.org oldalt, ahol a csoportoktól további bejelentéseket, illetve eseményeket találhat.
Kiadta 2013. augusztus 26-án az ITCCS brüsszeli központi hivatala (G. Dufort, titkár)
Bejegyezte: ITCCS France dátum: 15:03 Nincsenek megjegyzések:
Címkék: A Vatikán itccs, itccs Magyar, Kevin Annett Magyar
Az Egyházi és Állami Bűncselekményeket Vizsgáló Nemzetközi Törvényszék (ITCCS) rendkívüli kérése
Kérjük, segítsenek nekünk abban, hogy szeptemberben csapást mérhessünk az egyházi terror túlélőinek érdekében, amikor is az öregek és túlélők összeülnek Genoában és Rómában a gyermekek elleni bűncselekményeket megállító első nemzetközi konvergencián.
Márciusban elnökségi tagunk, Kevin Annett több európai országba tervezett utazásának finanszírozásához kértünk külön segítséget azzal a céllal, hogy koordinálhassa az ITCCS és a nemzetközi common law bíróság munkáját.
Önök válasza nagyon erőteljes volt, és pénzügyi, erkölcsi támogatásuk lehetővé tette ezt az utazást, valamint azt, hogy az ITCCS 21 országra terjessze ki tevékenységét. Semmi sem lett volna lehetséges az Önök nagylelkűsége és elkötelezettsége nélkül.
Erre a sikerre építve szeptember 20. és 22. között öt nemzet ITCCS önkéntesei fognak össze, hogy egy határokon túl nyúló hálózatot hozzanak létre az egyházi visszaélések túlélőinek részvételével, és az első mozgalomra építve igazságot szolgáltassanak a római katolikus egyházzal szemben.
A genoai Rete L’Abuso és a törvényszékünk által szponzorált konvergencia részét fogja képezni egy multimédiás konferencia Genoában, szeptember 20-én, illetve egy nyilvános gyűlés és sajtókonferencia a vatikáni Szent Péter téren szeptember 22-én, vasárnap.
A lehető legnagyobb siker érdekében célunk az, hogy finanszírozzuk vagy legalább támogassuk az öt-tíz önkéntes Kanada, USA, Írország, Hollandia és Olaszország közötti utazásának és szállásának költségét. Becslésünk szerint kb. 7.500 dollárt kell előteremteni szeptember közepéig ennek érdekében.
Kérjük, segítsék az ITCCS-t, hogy erre a történelmi gyűlésre sor kerülhessen.
Hozzájárulását közvetlenül fizetheti az ITCCS PayPal számlájára a www.itccs.org oldalon, vagy küldjön csekken pénzt Kevin Annetnek amerikai címére: 1000 Walker St., Unit 223, Holly Hill, Florida USA 32117.
Kiadta az ITCCS Központi Hivatal - Brüsszel
Bejegyezte: ITCCS France dátum: 15:00 Nincsenek megjegyzések:
2013. 08. 04.
A római katolikus egyházat nemzetközi bűnszövetkezetnek nyilvánítjuk: 2013. augusztus 4-i brüsszeli nyilatkozat
A Nemzetközi Common Law Törvényszék által kiadott jogi felhívás és okirat
Nem értek egyet azzal a feltevéssel, hogy a pápák és királyok nem ítélhetők el úgy, mint más férfiak, vagy azzal, hogy ők nem követnek el bűnt. Ha létezik bármilyen feltételezés, az éppen a fordítottja, és a hatalom birtokosai ellen szól. Nincs rosszabb eretnekség annál, amikor a hivatal szentesíti annak elkövetőjét. A hatalom hajlamos arra, hogy korrupt legyen, az abszolút hatalom pedig abszolút módon korrupt. Történelmi felelősséget kell vállalnunk azért, hogy jogi felelősséget követeljünk meg.
2013. február 25-én a római katolikus egyház és annak legmagasabb rangú tisztviselői ellen törvényes ítélet született, amiért bűncselekményeket követtek el az emberiség ellen, és nemzetközi bűnszövetkezetet hoztak létre a gyermekkereskedelmi támogatására és az abban való részvételre. A nemzetközi common law törvényszék ítéletétben megállapította, hogy az egyház és annak irányító szerve, a Vatikán részvénytársaság bűnszövetkezetnek minősül a nemzetközi jog alapján. (1)
2013. július 11-én 1. Ferenc pápa, Jorge Bergoglio azzal erősítette meg egyházának bűnözői státuszát, hogy új belső egyházpolitikát hozott létre, amely követői, a papok és alkalmazottak körében javasolja és kényszeríti az erőszakot. Ezek az irányelvek és Bergoglio saját nyilatkozatai azt a meglevő egyházjogot erősíti meg újra, amely védi a gyermekek ellen erőszakot elkövetőket (Crimen Sollicitationis), és minden katolikust arra utasít, hogy titkolja el az egyházon belül elkövetett gyermekerőszak és –kereskedelem bizonyítékait, büntetéssel fenyegetve azokat, akik ilyen bizonyítékokat tárnak fel. (2)
Ezekkel a megállapításokkal és irányelvekkel Bergoglio nemcsak azt parancsolta követőinek, hogy szegjék meg a törvényt, hanem azt is, hogy saját országukban árulást kövessenek el a gyermekvédelmi törvények megszegésével és a rendőri szervek munkájának aláaknázásával. A pápa egyszóval nemcsak megkönnyíti a gyermekek ellen nemzetközileg elkövetett bűncselekményeket és a gyermekkereskedelmet, hanem bűnszövetkezetet irányít más államok szuverenitása és a nemzetek joga ellen.
A nemzetközi jog alapján az ilyen cselekmények háborús cselekménynek számítanak; és a felelős személyeket törvényesen tekinthetjük a békeszerető emberiség ellenségének.
Tudja meg tehát a világ, hogy Jorge Bergoglio, a római egyház feje valójában az emberiség ilyen ellensége. Ennek megfelelően 2013. augusztus 1-én, csütörtökön, a nemzetközi common law törvényszék elfogatóparancsot adott ki Jorge Bergoglio azonnali letartóztatására és bíróság elé állítására a fenti bűncselekmények miatt.
Kijelentjük, hogy az emberkereskedelemben, pénzmosásban és gyermekkínzásban bizonyítottan résztvevő nemzetközi bűnöző szervként a római katolikus egyház nemzetközi bűnszövetkezetnek tekintendő, amely az emberiség, gyermekeik és törvényeik ellen folytat háborút.
Ennek megfelelően az ENSZ nemzetközi szervezett bűnözés elleni egyezményében (2000) meghatározott valamennyi szankció sújtja a római katolikus egyházat. E szankciók közé tartozik az egyház összes vagyonának, ingatlanának és eszközének lefoglalása, az egyházi tisztviselők letartóztatása és az egyház által ellopott összes föld és érték visszavétele. (3)
Lényegében az olyan bűnösnek nyilvánított szervek, mint a Vatikán és annak egyháza, elveszítik jogukat arra, hogy fennmaradjanak, és a felébredő emberiség a feloszlatását igényli. Nemcsak vagyonuk, hanem politikájuk, törvényeik és hatalmuk is örökre megszűnnek. És minden olyan személy, aki részt vesz a hatalmától megfosztott szervezetben vagy pénzt fizet a működéséért, bűntettet követ el, mert elítélt bűnözőkkel játszik össze.
A római egyház vezető tisztviselői, kezdve magával Ferenc pápával, lényegében az igazság elől szöktek meg, és az augusztus 1-én és a korábban, 2013. március 5-én kiadott jóhiszemű letartóztatási parancs vonatkozik rájuk. Ezért ezek az egyházi tisztviselők többé semmilyen jogi vagy erkölcsi alapon nem követelhetik, hogy bárki engedelmeskedjen vagy hűséggel tartozzon nekik, szervezetüket pedig a törvény alapján meg kell szüntetni.
A bűnszervezet vád alá helyezése és hatalmától való megfosztása nemcsak törvényes és szükségszerű, de már régóta esedékes. Hiszen vitathatatlan az a tény, hogy a római egyház évszázadok óta fosztogató idegen hatalomként működik, és abszolút háborút folytat az emberiség ellen.
A római egyház és az őt kiszolgáló kormányok törvénytelen módon támadtak meg, foglaltak el és semmisítettek meg más népeket, elrabolták földjeiket, minden vagyonuktól megfosztották őket, kegyetlen, agresszív és népirtó háborúkat indítottak más népek ellen, milliókat megöltek közülük, korlátozták és megcsorbították jogaikat és szabadságukat, számtalan gyermeket elloptak, megkínoztak és elpusztítottak, és félelemben, függőségben tartották a világot, elszegényítették őket. És ezek a bűncselekmények napjainkban is folytatódnak a kormányok segítségével a világ körül.
Az egymással összejátszó hatalmak közül néhányat, így az angol királyságot illetve Kanada kormányát és egyházait szintén vád alá helyezte és elítélte a Bíróságunk ilyen népirtó bűncselekmények miatt, és most ellenük is érvényes a jogfosztás és felfüggesztés. De a világon minden olyan kormány vagy hivatal, amely továbbra is elismeri vagy támogatja a bűnöző római egyházat és annak tisztviselőit, tevékenyen részt vesz a bűncselekményben, és ezért rájuk is szankciók vonatkoznak.
Különösen az olasz kormány, amelynek az ún. lateráni egyezmény alapján kötelezettségei vannak a Vatikán felé, tevékenyen vesz részt a római katolikus egyház bűncselekményeiben, és az egyezmény révén érintett az egyház bűnszövetkezetében és háborús bűncselekményeiben. Az olasz kormány és bármely olyan állam, amely a Vatikánt finanszírozza vagy elismeri, ezért jogosan tekinthető az emberiség számára fenyegetést jelentő terrorista rendszernek, és ugyanolyan törvények, szankciók és jogérvényesítések vonatkoznak rájuk, mint amilyeneket a háborúkat kiváltó nemzetek ellen alkalmaznak.
És ez a dolog lényege: ezért szükséges, Lord Actont idézve, hogy a történelem ítélkezzen a bűnös rendszerek felett, ha a kialakított törvények ezt elmulasztják megtenni. Most, a történelem mindenütt lehetővé teszi a férfiak és nők számára, hogy a törvényeket érvényesítsék, és általuk lerombolják azokat a hatalmakat, amelyek évszázadokon keresztül elnyomták őket és megölték gyermekeiket.
Nemzetközi Common Law Bíróságunk teszi meg az első lépést a törvények érvényesítésében, és amikor februárban bűnösnek mondta ki Benedek pápát és a Vatikánt, azt az egész világon visszhangozták. Mostani, augusztus 4-i kiáltványunk a következő lépés az emberiség történelme során a legrégibb és legerőszakosabb társaság, a római katolikus egyház és annak vezetői hatalmának megszüntetésében.
A kiáltvány kinyilatkozza szándékát, egyúttal olyan jogi eszköz, amellyel férfiak és nők mindenhol követelhetik a jogot és az igazságot, érvényesíthetik a történelmi ítéletet, amit bíróságunk hozott a Vatikán és a bűnöző rendszer ellen.
Ezért kijelentjük és törvény alapján kinyilatkozzuk, hogy:
1. Jorge Bergoglio, a római egyház ún. főpapja körözött bűnöző a nemzetközi jog alapján, akitől minden segítséget és védelmet meg kell tagadni. Minden férfi és nő köteles segédkezni a bíróság rendőreinek és megbízott képviselőinek Bergoglio letartóztatásában, hogy a common law bíróság elé állíthassuk és elítélhessük.
2. Mai naptól a római katolikus egyház nemzetközi bűnügyi szervezetnek minősül, amelyet megfosztunk vagyonától, ingatlanaitól és hatalmától, illetve attól a jogától, hogy törvényes szervként működjön. Ezennel feloszlatjuk szervezetét, szabályait és törvényeit pedig semmisnek nyilvánítjuk. Egyetlen személy sem támogathatja vagy finanszírozhatja ezt a bűnöző szervet bírság és börtönítélet terhe nélkül.
3. Minden nemzet valamennyi állampolgára jogot kap arra, hogy segítse a római katolikus egyház és a Vatikán részvénytársaság aktív felszámolását azzal, hogy békés úton lefoglalja ennek a társaságnak az eszközeit, vagyonát és ingatlanait, végrehajtja a római katolikus egyház tisztviselői és papjai, főként a bizonyítottan gyermekeken erőszakot elkövetők ellen kiadott letartóztatási parancsokat.
A felhasználója által aláírt és keltezett kiáltvány törvényes jogosultságot ad ezekre az eljárásokra, ahogyan a bíróság által 2013. augusztus 1-én kiadott elfogatóparancs is.
Ezeket a tényeket és a bíróság jogkörét ezennel kinyilatkozza és megerősíti a kiáltvány kiadója.
________________________________________________________________________________________ Aláírás és kelt
Kiadva 2013. augusztus 4-én Brüsszel városban, Belgiumban, a Nemzetközi Common Law Törvényszék jogkörében
Ezt a kiáltványt kilenc nyelven adjuk ki, és a világ huszonegy országában hozzuk nyilvánosságra.
G. Dufort, a bíróság titkára
ICLCJ - 04/08/13
1. A nemzetközi jog alapján a bűnszervezet fogalma: „három vagy több személy valamely nemzeten belül vagy kívül, akiknek az a fő célja vagy tevékenysége, hogy egy vagy több olyan súlyos bűncselekmény elkövetését elősegítsék vagy arra megbízást adjanak, amelynek elkövetése vagy megtervezése közvetlenül vagy közvetve anyagi előnyhöz juttathatja a csoportot vagy a csoport bármely tagját ... A bűncselekmény elősegítéséhez nem szükséges tudni, hogy a bűncselekményt elkövették vagy elősegítették-e, vagy hogy a bűncselekményt ténylegesen elkövették-e.” (Black's Law Dictionary, lásd még a www.itccs.org/ICLCJ oldalon a Vatikán által elkövetett bűncselekmények bizonyítékait, amelyek miatt a common law bíróság bűnösnek mondta ki).
2. Lásd The New York Times, 2013. július 11.: http://www.nytimes.com/2013/07/12/world/europe/pope-overhauls-vatican-laws.html?_r=0 . A Crimen Sollicitationis példányát lásd a www.hiddennolonger.com oldalon, 9. függelék.
3. Lásd az Egyesült Nemzetek nemzetközi bűnszövetkezetek elleni egyezményét és annak protokolljait (2000. november 15.), főleg annak 5., 6. és 12. cikkeit. http://www.unodc.org/documents/treaties/UNTOC/Publications/TOC%20Convention/TOCebook-e.pdf
4. Lásd a www.itccs.org/ICLCJ oldalt és a csatolt 2013. augusztus 1-i elfogatóparancsot.
Bejegyezte: ITCCS France dátum: 15:07 Nincsenek megjegyzések:
„Spirituális gyűlés”-re kerül sor szeptember 22-én...
Az Egyházi és Állami Bűncselekményeket Vizsgáló Ne...
A római katolikus egyházat nemzetközi bűnszövetkez...
Kevin Annett életrajza
International Index oldal ITCCS
Kövesse e-mailben

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság