text:
EUR-Lex - 52008PC0426 - HU
Javaslat a Tanács irányelve a személyek közötti, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról {SEC(2008) 2180} {SEC(2008) 2181}
/* COM/2008/0426 végleges - CNS 2008/0140 */
of transmission: 07/07/2008; Továbbítva a Tanácsnak
RB-vélemény 52008AR0321 Az összes, ezt a dokumentumot idéző dokumentum kiválasztása
COM(2008) 426 végleges
a személyek közötti, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról
A javaslat alapja és célkitűzései
A javaslat célja a személyek közötti, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének a munkaerőpiacon kívüli alkalmazása. A javaslat keretet állapít meg az említett alapokon történő hátrányos megkülönböztetés tilalmára, és egységes minimális védelmi szintet hoz létre az Európai Unióban az ilyen megkülönböztetés áldozataivá vált személyek számára.
A javaslat azt a meglévő közösségi jogi keretet egészíti ki, amelyben a vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra való tekintettel történő megkülönböztetés tilalma csak a munkavállalás, a foglalkoztatás és a szakképzés terén alkalmazandó[1].
A Bizottság 2007. október 23-án elfogadott jogalkotási és munkaprogramjában[2] közzétette, hogy új kezdeményezésekre tesz javaslatot az EU megkülönböztetésellenes jogi keretének kiegészítésére.
Ezt a javaslatot a „Megújított szociális napirend: lehetőségek, hozzáférés és szolidaritás a 21. századi Európában”[3] keretében nyújtják be, a „Megkülönböztetésmentesség és esélyegyenlőség: megújított kötelezettségvállalás” című közlemény[4] kísérő dokumentumaként.
A tagállamok és az Európai Közösség aláírták a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezményt. Az egyezmény a megkülönböztetés tilalmának, a társadalmi részvételnek és integrációnak, az esélyegyenlőségnek és a hozzáférhetőségnek az elveire alapul. A Tanács számára benyújtották az egyezmény Európai Közösség által történő megkötésére irányuló javaslatot[5].
Hatályos rendelkezések a javaslattal érintett területen
E javaslat alapja a 2000/43/EK, a 2000/78/EK és a 2004/113/EK irányelv[6], melyek tiltják a nemre, faji vagy etnikai származásra, életkorra, fogyatékosságra, szexuális irányultságra, vallásra vagy meggyőződésre tekintettel történő megkülönböztetést[7]. A faji vagy etnikai származásra tekintettel történő megkülönböztetést tiltják a munkavállalás, a foglalkoztatás és a szakképzés terén, továbbá a foglalkoztatáson kívüli olyan területeken, mint amilyen a szociális védelem, az egészségügyi ellátás, az oktatás és az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, a lakhatást is ideértve, és melyek nyilvánosan elérhetők. A nemi alapon történő megkülönböztetést ugyanezeken a területeken tiltják, kivéve az oktatást és a médiát, illetve a reklámokat. Mindenesetre az életkorra, vallásra, meggyőződésre, szexuális irányultságra és fogyatékosságra tekintettel történő megkülönböztetést csak a munkavállalás, a foglalkoztatás és a szakképzés terén tiltják.
A 2000/43/EK és a 2000/78/EK irányelvet 2003-ig kellett átültetni a nemzeti jogba, kivéve az életkor és a fogyatékosság alapján történő megkülönböztetésről szóló rendelkezéseket, melyek esetében további három év állt rendelkezésre. A Bizottság 2006-ban jelentést fogadott el a 2000/43/EK irányelv végrehajtásáról[8], 2008. június 19-én pedig újabb jelentést a 2000/78/EK irányelv végrehajtásáról[9]. A tagállamok egy kivétellel mind átültették ezeket az irányelveket. A 2004/113/EK irányelvet 2007 végéig kellett átültetni.
Az e javaslatban előírt elképzelések és szabályok a lehető legteljesebb mértékben a meglévő irányelvekben lévőkre alapulnak az EK-Szerződés 13. cikke szerint.
Összhang az Unió egyéb politikáival és célkitűzéseivel
Ez a javaslat az Amszterdami Szerződés óta a megkülönböztetés elleni küzdelem érdekében kialakított stratégiára alapul, és összhangban van az Európai Unió horizontális célkitűzéseivel, és különösen a növekedésről és a foglalkoztatásról szóló lisszaboni stratégiával, továbbá az EU szociális védelmi és szociális integrációs folyamatának célkitűzéseivel. Segíti a polgárok alapvető jogainak előmozdítását, az EU Alapjogi Chartájával összhangban.
2. KONZULTÁCIÓ AZ ÉRDEKELTEKKEL ÉS HATÁSVIZSGÁLAT
A Bizottság a kezdeményezés előkészítése során valamennyi, potenciálisan érdekelt érintettet igyekezett bevonni, és gondoskodtak annak biztosításáról, hogy az észrevételt tenni szándékozók lehetőséget és időt kapjanak a válaszadásra. A mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség európai éve egyedülálló lehetőséget biztosított arra, hogy kiemeljék a problémákat, illetve ösztönözzenek a vitában való részvételre.
Különösen megemlítendő a nyilvános online konzultáció[10], a vállalkozási szektor felmérése[11], illetve a szociális partnerekkel és a megkülönböztetésmentesség területén tevékenykedő európai szintű NGO-kkal folytatott írásbeli konzultáció, továbbá a velük való találkozók[12]. A nyilvános konzultációk eredményeivel, illetve az NGO-kkal folytatott konzultációkkal uniós szintű jogalkotásra hívták fel a figyelmet a megkülönböztetéssel szembeni védelem mértékének növelése érdekében, habár többen érveltek a fogyatékosság és a nemek területére vonatkozó témaspecifikus irányelvek mellett. Az európai üzleti tesztpanel keretében folytatott konzultáció szerint a vállalkozások véleménye szerint hasznos lenne a megkülönböztetéssel szemben EU-szerte ugyanolyan mértékű védelmet élvezni. Az új jogszabályt a vállalkozásokat képviselő szociális partnerek elvben ellenezték, mivel a bürokrácia és a költségek növekedését társították hozzá, ezzel szemben a szakszervezetek támogatták.
A konzultációra adott válaszokból aggályokra derült fény azt illetően, hogy egy új irányelv hogyan kezelne különféle érzékeny területeket, továbbá láthatólag félreértésekről is szó volt a közösségi hatáskör korlátait vagy mértékét illetően. Az irányelvre irányuló javaslat foglalkozik ezekkel az aggályokkal, és egyértelművé teszi a közösségi hatáskör korlátait. A Közösség e korlátokon belül hatáskörrel rendelkezik ahhoz, hogy lépéseket tegyen (az EK-Szerződés 13. cikke), és véleménye szerint a legmegfelelőbb előre vezető út az uniós szintű fellépés.
A válaszok hangsúlyozták továbbá a fogyatékosság alapján történő megkülönböztetés sajátos jellegét, illetve az ennek kezeléséhez szükséges intézkedéseket. Ezekkel külön cikkben foglalkoznak.
A konzultáció során aggodalmaknak adtak hangot azt illetően, hogy az új irányelv költséges a vállalkozások számára, azonban hangsúlyozandó, hogy ez a javaslat nagyban alapoz a meglévő irányelvekben alkalmazott fogalmakra, melyeket a gazdasági szereplők már ismernek. Ami a fogyatékosságon alapuló megkülönböztetés kezelésére irányuló intézkedéseket illeti, a megfelelő intézkedések fogalma ismerős a vállalkozások számára, mivel ezekről a 2000/78/EK irányelv rendelkezett. A bizottsági javaslat megállapítja a „megfelelő” intézkedések értékelésekor figyelembe veendő tényezőket.
A válaszok rámutattak arra, hogy a 2000/78/EK irányelv a két másik irányelvhez képest nem írja elő a tagállamok számára egyenlőséggel foglalkozó szervek létrehozását. Felhívták továbbá a figyelmet a többszörös megkülönböztetés kezelésének szükségességére is, pl. annak megkülönböztetésként való meghatározásával, illetve eredményes megoldások biztosításával. Ezek a kérdések túllépnek ezen irányelv alkalmazási körén, azonban a tagállamokat semmi sem akadályozza abban, hogy e területeken intézkedéseket tegyenek.
Végül rámutattak arra is, hogy a 2004/113/EK irányelv értelmében a nemi alapon történő megkülönböztetéssel szembeni védelem köre nem olyan kiterjedt, mint a 2000/43/EK irányelvben, és hogy ezzel külön jogszabályban kell foglalkozni. A Bizottság most nem foglalkozik ezzel a javaslattal, mivel a 2004/113/EK irányelv átültetésére előírt határidő éppen most telt le. A Bizottság azonban 2010-ben jelentést tesz az irányelv végrehajtásáról, és ekkor szükség esetén módosító javaslatokat tehet.
Egy 2006-ban lefolytatott vizsgálat[13] szerint egyrészt a legtöbb ország nyújt valamilyen formában jogi védelmet a hatályos EK-előírásokon túlmenően a legtöbb vizsgált területen, másrészt pedig az országok között komoly eltérések mutatkoztak a védelem mértékét és jellegét illetően. Kiderült továbbá, hogy csak néhány ország végzett előzetes hatásvizsgálatot a megkülönböztetés tilalmáról szóló jogszabályokat illetően. Egy további vizsgálat[14] az EU-ban a foglalkoztatáson kívüli megkülönböztetés jellegével és mértékével foglalkozott, illetve az ilyen megkülönböztetés által az egyénekre és a társadalomra potenciálisan gyakorolt (közvetlen és közvetett) költségekkel.
Emellett a Bizottság felhasználta a Független Szakértők Európai Hálózatának a megkülönböztetésmentesség területén készített jelentéseit, különösen „A megkülönböztetésellenes jog kialakulása Európában” című áttekintést[15], illetve „A többszörös megkülönböztetés kezelése: gyakorlatok, szakpolitikák és jogszabályok” tárgyú tanulmányt.[16]
Fontosak továbbá egy külön Eurobarometer-felmérés[17] és az Eurobarometer 2008. februári gyorsjelentésének[18] az eredményei is.
A hatásvizsgálatról szóló jelentés[19] megvizsgálta a munkaerőpiacon kívüli megkülönböztetésre utaló bizonyítékokat. Megállapítása szerint bár a megkülönböztetésmentességet az EU egyik alapvető értékének tekintik, a gyakorlatban az ilyen értékek biztosítására szolgáló jogi védelem mértéke tagállamonként és a megkülönböztetés alapjai szerint eltér. Ennek az az eredménye, hogy a megkülönböztetés kockázatával fenyegetett személyek gyakran kevésbé tudnak teljes mértékben részt venni a társadalomban és a gazdaságban, és ez kedvezőtlenül érinti mind az egyéneket, mind a tágabb értelemben vett társadalmat.
A jelentés három célkitűzést határozott meg, melyeket mindenféle kezdeményezésnek teljesítenie kell:
- a megkülönböztetéssel szembeni védelem fokozása;
- jogbiztonság biztosítása a gazdasági szereplők és a potenciális áldozatok számára a tagállamokban;
- a szociális integráció fokozása és valamennyi csoport teljes körű társadalmi és gazdasági részvételének előmozdítása.
A célkitűzések eléréséhez adott esetben hozzájárulni képes különféle intézkedések közül további elemzés céljára hat opciót választottak ki, vagyis az uniós szintű újabb intézkedés hiányát; az önszabályozást; az ajánlásokat; illetve a foglalkoztatási területen kívüli megkülönböztetés tilalmáról szóló egy vagy több irányelvet.
A tagállamoknak mindenesetre végre kell hajtaniuk a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezményt, amely a megfelelő intézkedések megtagadását megkülönböztetésként határozza meg. A fogyatékosság alapján történő megkülönböztetést tiltó, jogilag kötelező intézkedés a szükséges kiigazítások miatt költséges, azonban ennek előnyei is vannak a jelenleg megkülönböztetéssel sújtott csoportok teljesebb körű gazdasági és társadalmi integrációja miatt.
A jelentés megállapítása szerint a megfelelő válasz egy többféle alapról rendelkező irányelv lenne, melyet olyan módon alakítanak ki, hogy tiszteletben tartsa a szubszidiaritás és az arányosság elvét. Néhány tagállam már teljes jogszabályi védelmet nyújt, a legtöbb tagállamban azonban kevésbé átfogó a védelem. Az új EK-szabályok miatt szükséges jogalkotási kiigazítás mértéke tehát eltérő.
A Bizottság számos panaszt kapott a biztosítási és a banki szektorban tapasztalt megkülönböztetés kapcsán. Az, hogy a biztosítók és a bankok az ügyfelek kockázati profiljának értékelésekor figyelembe veszik az életkort vagy a fogyatékosságot, nem feltétlenül jelent megkülönböztetést: ez termékfüggő. A Bizottság párbeszédet kezdeményez a biztosítási és a banki szektorral és más érdekeltekkel, hogy hatékonyabban és közösen tudja értelmezni azokat a területeket, ahol az életkor vagy a fogyatékosság fontos tényező az ezen ágazatokban kínált termékek kialakítását és árát illetően.
3. JOGI KÉRDÉSEK
A javaslat alapja az EK-Szerződés 13. cikkének (1) bekezdése.
A szubszidiaritás elve alkalmazandó, mivel a javaslatot illetően a Közösség nem rendelkezik kizárólagos hatáskörrel. A javaslat célkitűzéseit a tagállamok önállóan nem tudják megfelelően megvalósítani, mivel csak egy, az egész Közösségre kiterjedő intézkedés biztosíthatja a vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra alapuló megkülönböztetés elleni védelem mértékének minimumszabványát. Egy közösségi jogi aktus jogbiztonságot nyújt a gazdasági szereplők és a polgárok jogait és kötelezettségeit illetően, ideértve a tagállamok között mozgókat is. Az EK-Szerződés 13. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadott korábbi irányelvekkel kapcsolatos tapasztalatok azt mutatták, hogy ezek kedvező hatással vannak a megkülönböztetés elleni megfelelőbb védelem megvalósítására. Az arányosság elvével összhangban a javasolt irányelv nem haladja meg a megállapított célkitűzések eléréséhez szükséges mértéket.
Emellett az olyan területeken, mint például az egészségügy, a szociális védelem vagy az oktatás sokkal különbözőbbek a nemzeti hagyományok és megközelítések, mint a foglalkoztatással kapcsolatos területeken. E területekre általában olyan társadalmi döntések a jellemzőek, amelyek nemzeti hatáskörbe tartoznak.
Az európai társadalmak sokfélesége Európa erősségei közé tartozik, és ezt a szubszidiaritás elvével összhangban tiszteletben kell tartani. Az olyan témák, mint az oktatás szervezése és tartalma, a családi állapot és a családi jogállás elismerése, az örökbefogadás, a reproduktív jogok és más hasonló kérdések nemzeti szinten dönthetők el legjobban. Az irányelv ezért nem írja elő egyik tagállam számára sem, hogy módosítsa az ezekkel a kérdésekkel kapcsolatos jogszabályait és gyakorlatait. Nem befolyásolja az egyházak és más vallási szervezetek tevékenységeire, illetve ezeknek az állammal való kapcsolatára vonatkozó nemzeti szabályokat sem. A tagállamok tehát továbbra is maguk dönthetnek például olyan kérdésekről, kívánják-e engedélyezni az iskoláknak a szelektív felvételt, tiltják vagy engedélyezik-e az iskolákban a vallási jelképek viselését, illetve kiállítását , elismerik-e az azonos neműek közötti házasságot, valamint milyen természetű kapcsolatot kívánnak kialakítani a szervezett vallás és az állam között
Az eszköz megválasztása
Az irányelv az az eszköz, mely a legjobban biztosítja az EU-n belül a megkülönböztetéssel szembeni védelem koherens minimális mértékét, egyúttal pedig lehetővé teszi az egyes tagállamok számára, hogy a minimumszabványokon túlléphessenek. Lehetővé teszi továbbá a tagállamok számára a legmegfelelőbb végrehajtási eszközöket és szankciókat. A megkülönböztetésmentesség területén a korábbi tapasztalatok azt mutatták, hogy a legmegfelelőbb eszköz az irányelv.
A tagállamok kötelesek megküldeni a Bizottságnak az irányelvet átültető nemzeti rendelkezések szövegét, valamint táblázatos formában az átültető rendelkezések és az irányelv közötti megfeleléseket.
A szöveg az Európai Gazdasági Térséggel kapcsolatos vonatkozással bír, és az irányelv az EGT-Vegyesbizottság döntését követően az Európai Gazdasági Térség nem uniós tagállamaiban is alkalmazandó.
A javaslatnak nincs kihatása a közösségi költségvetésre.
5. AZ EGYES RENDELKEZÉSEK RÉSZLETES MAGYARÁZATA
1. cikk: Célkitűzés
Az irányelv fő célja a személyek közötti, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra alapuló megkülönböztetés elleni küzdelem, illetve az egyenlő bánásmód elvének megvalósítása a foglalkoztatás területén kívül. Az irányelv nem tiltja az EK-Szerződés 13. és 141. cikke és a kapcsolódó másodlagos jogszabályok szerinti, nemi alapú megkülönböztető bánásmódot.
2. cikk: A hátrányos megkülönböztetés fogalma
Az egyenlő bánásmód elve meghatározásának alapjai az EK-Szerződés 13. cikkének (1) bekezdése [és az Európai Bíróság alkalmazandó joggyakorlata] alapján elfogadott korábbi irányelvekben szereplő rendelkezések.
A közvetlen megkülönböztetés egy személlyel való eltérő bánásmód, kizárólag életkorára, fogyatékosságára, vallására vagy meggyőződésére és szexuális irányultságára tekintettel. A közvetett megkülönböztetés bonyolultabb dolog, mivel egy ténylegesen semlegesnek tűnő szabály vagy gyakorlat különösen hátrányosan érinthet egy adott sajátossággal bíró személyt vagy személyek csoportját. A szabály vagy a gyakorlat szerzője nem feltétlenül van tisztában a gyakorlati következményekkel, így a megkülönböztető szándék nem releváns. Hasonlóan a 2000/43/EK, 2000/78/EK és 2002/73/EC irányelvekhez[20] a közvetett megkülönböztetés indokolható (ha „ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek”).
A zaklatás a megkülönböztetés egyik formája. A nemkívánatos magatartás különféle formákat ölthet, szóbeli vagy írásbeli megjegyzésektől a gesztusokon át a viselkedésig, eléggé komolynak kell lennie azonban ahhoz, hogy megfélemlítő, megalázó vagy sértő környezetet alakítson ki. Ez a meghatározás megfelel az e cikk szerinti más irányelvekben foglalt meghatározásoknak.
A megfelelő intézkedés megtagadása a megkülönböztetés egyik formájának tekinthető. Ez összhangban van a fogyatékossággal élők jogairól szóló ENSZ-egyezménnyel, illetve megfelel a 2000/78/EK irányelvnek. Az életkorra tekintettel történő eltérő bánásmód bizonyos esetekben jogszerű lehet, ha törvényes cél által alátámasztható, és a cél elérésére irányuló eszközök megfelelők és szükségesek (arányossági teszt).
Az EK-Szerződés 13. cikke szerinti hatályos irányelvekben a közvetlen megkülönböztetés tilalma alól kivételt jelenthetnek a „valódi és döntő foglalkoztatási követelmények” életkor alapján történő eltérő bánásmód esetében, illetve a nemi alapú megkülönböztetés, az árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférés kapcsán. Habár ez a javaslat a foglalkoztatással nem foglalkozik, a 3. cikkben említett területeken eltérő bánásmódot kell engedélyezni. Mivel azonban az egyenlőség általános elve alóli kivételeket szűken kell meghatározni, ezek esetében az igazolható cél és a megvalósítás arányos mivolta (vagyis a lehető legkevésbé megkülönböztető mód) szerinti kettős tesztelésre van szükség.
A biztosítási és a banki szolgáltatások tekintetében külön szabályról is rendelkeznek, elismerve a tényt, hogy az életkor és a fogyatékosság egyes termékek esetében a kockázat és így az ár értékelésének elengedhetetlen eleme lehet. Amennyiben a biztosítók egyáltalán nem vehetik figyelembe az életkort és a fogyatékosságot, a további költségeket teljes egészében a többi biztosított együttesének kell viselnie, ennek eredményeként az általános költségek megnövekednek, és a fogyasztók korlátozottan férhetnek hozzá biztosításhoz. A kockázatértékelés során az életkort és a fogyatékosságot pontos adatokra és statisztikákra kell alapozni.
Az irányelv nem érinti a közbiztonságra, a közrendre, a bűncselekmények megelőzésére, az egészség és mások jogainak és szabadságainak védelmére alapuló nemzeti intézkedéseket.
A vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel történő megkülönböztetést mind az állami, mind a magánszektor tiltja a következő területeken:
- szociális védelem, beleértve a szociális biztonságot és az egészségügyi ellátást;
- szociális előnyök;
- az árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférés és azok nyújtása, amelyek a nyilvánosság számára hozzáférhetőek, beleértve a lakhatást.
Az árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférés tekintetében a hatály csak szakmai vagy kereskedelmi tevékenységekre terjed ki. Vagyis a magánszemély minőségben eljáró magánszemélyek közötti ügyletekre a hatály nem terjed ki: egy magánházban történő szobakiadást nem kell ugyanúgy kezelni, mint egy szállodai szobakiadást. Az adott területekre a hatály olyan mértékben terjed ki, amilyen mértékben a tárgy közösségi hatáskörbe tartozik. Vagyis például az iskolarendszer szervezése, a tevékenységek,, az oktatási kurzusok tartalma, a fogyatékossággal élők oktatásának megszervezését is ideértve, tagállami hatáskör, és eltérő bánásmódról csak az egyházi oktatási intézményekbe való bejutásnál lehet szó. Egy iskola szervezhet például bizonyos életkorú gyermekek számára rendezvényeket, és az egyházi iskolák is rendezhetnek vallási témákhoz kapcsolódó kirándulásokat.
A szöveg egyértelművé teszi, hogy a házassági és a családi állapottal kapcsolatos ügyek, ideértve az örökbefogadást is, nem tartoznak az irányelv hatálya alá. Ez a reproduktív jogokra is kiterjed. A tagállamok szabadon dönthetnek arról, hogy létrehozzák-e és elismerik-e a törvényesen bejegyzett élettársi kapcsolatokat. Azonban ha a nemzeti jog ezeket a kapcsolatokat a házassághoz hasonlóként elismeri, akkor az egyenlő bánásmód elve alkalmazandó[21].
A 3. cikk kiköti, hogy az irányelv nem vonatkozik az állam és intézményei világi jellegére, illetve a vallási szervezete státuszára vonatkozó nemzeti jogszabályokra. A tagállamok tehát engedélyezhetik vagy megtilthatják a vallási jelképek viselését az iskolában. A bánásmódban állampolgárság alapján mutatkozó különbségek szintén nem tartoznak az irányelv hatálya alá.
4. cikk: A fogyatékossággal élőkkel való egyenlő bánásmód
Előzetesen rendelkezni kell a fogyatékossággal élők számára a szociális védelemhez, a szociális előnyökhöz, az egészségügyi ellátáshoz, az oktatáshoz és a nyilvánosan hozzáférhető árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférésről és azok nyújtásáról, ideértve a lakhatást is. Ezt a kötelezettséget korlátozza az a védekezés, hogy ha ez aránytalan terhet jelentene, illetve a termék vagy a szolgáltatás tekintetében komoly változtatással járna, akkor nem kell végrehajtani.
Egyes esetekben a megfelelő intézkedések érdekében egyedi lépések lehetnek szükségesek egy adott fogyatékossággal élő személy számára a tényleges hozzáférés biztosításához. Ahogy már fentebb említettük, erre csak akkor kerülhet sor, ha nem jelent aránytalan terhet. Közzéteszik azon tényezők nem kimerítő jellegű listáját, melyeket figyelembe kell venni a teher aránytalanságának értékelésekor annak érdekében, hogy megfeleljenek a kis- és középvállalkozások, valamint a mikrovállalkozások speciális helyzetének.
A megfelelő intézkedés fogalma a 2000/78/EK irányelv értelmében már létezik a foglalkoztatási szektorban, így a tagállamok és a vállalkozások tapasztaltak ennek alkalmazásában. Ami egy nagyvállalatnak vagy állami szervnek megfelel, az nem feltétlenül jó egy kis- vagy középvállalkozásnak. A megfelelő intézkedésekre vonatkozó követelmény nem csupán fizikai változtatásokat jelent, hanem alternatív szolgáltatásnyújtási módokat is maga után vonhat.
5. cikk: Pozitív intézkedések
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Egyértelmű, hogy a formális egyenlőség számos esetben nem jelent a gyakorlatban is megvalósuló egyenlőséget. Egyedi intézkedések meghozatala lehet szükséges az egyenlőtlenség megelőzése és kiigazítása érdekében. A tagállamok a pozitív fellépés tekintetében eltérő hagyományokkal és gyakorlatokkal rendelkeznek, és ez a cikk lehetővé teszi a tagállamok számára a pozitív fellépést, azonban azt nem teszi kötelezettséggé.
6. cikk: Minimumkövetelmények
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy az irányelvben garantáltnál magasabb szintű védelmet biztosítsanak, és megerősíti, hogy a tagállamok által az irányelv végrehajtása során már lehetővé tett megkülönböztetés elleni védelem szintje ne mérséklődjön.
7. cikk: Jogvédelem
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Az egyének számára lehetővé kell tenni a megkülönböztetésmentességhez való joguk érvényesítését. E cikk tehát előírja, hogy azok, akik véleményük szerint megkülönböztetés áldozatává váltak, közigazgatási vagy bírósági eljárásokat vehetnek igénybe, még az állítólagos megkülönböztetéssel érintett kapcsolat megszűnését követően is, összhangban az Európai Bíróság által a Coote-ügyben hozott ítélettel[22].
A tényleges jogi védelemhez való jogot megerősíti, ha a megkülönböztetés elleni küzdelmet illetően törvényes érdekkel rendelkező szervezetek számára lehetővé teszik, hogy segítsék a megkülönböztetés áldozatait a bírósági vagy közigazgatási eljárásokban. Az intézkedések megindítására vonatkozó határidőkre alkalmazandó nemzeti szabályokat ez a rendelkezés nem érinti.
8. cikk: Bizonyítási teher
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. A bírósági eljárásokban főszabály, hogy aki a bírósági eljárás megnyerése érdekében valamit állít, az köteles bizonyítani az erre vonatkozó tényeket. A megkülönböztetéssel kapcsolatos ügyekben azonban gyakorta rendkívül nehéz megszerezni az ügy bizonyításához szükséges bizonyítékot, mivel az sokszor az alperes kezében van. Ezt a problémát elismerte az Európai Bíróság[23] és a 97/80/EK irányelvben a közösségi jogalkotó is[24].
A bizonyítási teher megfordulása minden olyan esetben alkalmazandó, amikor az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértéséről van szó, ideértve a 7. cikk (2) bekezdése szerinti szövetségeket és szervezeteket is. A korábbi irányelvekhez hasonlóan a bizonyítási teher megfordulása nem alkalmazandó olyan helyzetekben, amikor a büntetőjogot megkülönböztetésre vonatkozó állításokkal kapcsolatos vádelemelésnél alkalmazzák.
9. cikk: Viktimizáció
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. A tényleges jogi védelemnek a megtorlás elleni védelemre is ki kell terjednie. Az áldozatokat elrettentheti joguk gyakorlásától a megtorlás veszélye, ezért meg kell védeni az egyéneket az irányelvben előírt jogok gyakorlása miatti esetleges kedvezőtlen bánásmódtól. Ez a cikk megegyezik a 2000/43/EK és a 2000/78/EK irányelvben szereplő cikkel.
10. cikk: Tájékoztatás
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. A tapasztalatok és a felmérések szerint az egyéneket jogaikról rosszul vagy nem elégséges mértékben tájékoztatják. Minél hatékonyabb a nyilvános tájékoztatás és megelőzés rendszere, annál kevésbé van szükség egyéni jogorvoslatokra. Ez megegyezik a 2000/43/EK, a 2000/78/EK és a 2002/113/EK irányelvben szereplő hasonló rendelkezésekkel.
11. cikk: Párbeszéd az érdekeltekkel
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Célja az érintett állami hatóságok, valamint az olyan, nem kormányzati szervezetek és más szervek közötti párbeszéd előmozdítása, melyek jogos érdekkel bírnak a vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel történő megkülönböztetés elleni küzdelemben való részvételben. Az előző megkülönböztetésellenes irányelvek hasonló rendelkezést tartalmaznak.
12. cikk: Az egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló szervek
Ez a rendelkezés azonos két 13. cikk szerinti irányelvben. E cikk előírja a tagállamok számára, hogy nemzeti szinten hozzanak létre egy szervet vagy szerveket („egyenlőségi szerv”), mely egyenlő bánásmódot biztosít valamennyi személy számára nemzeti szinten, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel történő megkülönböztetéstől mentes módon. A 2000/43/EK irányelv rendelkezéseit ismétli meg, amennyiben azok az árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáféréssel és azok nyújtásával kapcsolatosak, és a 2002/73/EK irányelvben[25] és a 2004/113/EK irányelvben található hasonló rendelkezésekre alapulnak. Minimális hatásköröket állapít meg a nemzeti szintű szervek vonatkozásában, melyeknek függetlenül kell fellépniük az egyenlő bánásmód elvének előmozdítása érdekében. A tagállamok úgy határozhatnak, hogy e szerveknek meg kell egyezniük a korábbi irányelvek értelmében már létrehozottakkal.
Az egyének számára nehéz és költséges dolog az azzal járó jogi kihívások felvállalása, amikor véleményük szerint hátrányos megkülönböztetés érte őket. Az egyenlőségi szervek alapvető feladata, hogy független segítséget nyújtson a megkülönböztetés áldozatainak. Független felméréseket kell tudniuk elvégezni a megkülönböztetésre vonatkozóan, emellett jelentéseket és ajánlásokat kell tudniuk közzétenni a megkülönböztetéssel kapcsolatos kérdésekről.
13. cikk: Megfelelés
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Az egyenlő bánásmód feltételezi a bármilyen törvény, rendelet vagy közigazgatási rendelkezés miatti megkülönböztetés felszámolása, ezért az irányelv előírja a tagállamok számára az ilyen rendelkezések eltörlését. Az irányelv a korábbi jogszabályokhoz hasonlóan előírja továbbá, hogy az egyenlő bánásmód elvével ellentétes rendelkezéseket semmissé vagy érvénytelenné kell tenni vagy módosítani kell, vagy pedig lehetővé kell tenni ezeket az intézkedéseket a rendelkezések kifogásolása esetén.
14. cikk: Szankciók
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. A Bíróság joggyakorlatával összhangban[26] a szöveg előírja, hogy az egyenlő bánásmód elve megsértésének esetén fizetendő kártérítésnek nem lehet felső határa. A rendelkezés nem írja elő büntetőjogi szankciók bevezetését.
15. cikk: Végrehajtás
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. A rendelkezés két éves időszakot biztosít a tagállamok számára az irányelv nemzeti jogba történő átültetésére és a nemzeti jogszabály szövegének a Bizottsággal való közlésére. A tagállamok előírhatják, hogy a fogyatékossággal élők tényleges hozzáférésének biztosítására vonatkozó kötelezettség csak az irányelv elfogadását követően négy év után legyen alkalmazandó.
16. cikk: Jelentés
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Előírja a Bizottság számára az irányelv alkalmazásáról az Európai Parlament és a Tanács számára történő jelentéstételt, a tagállamoktól származó információk alapján. A jelentés tekintetbe veszi a szociális partnerek, a jelentős nem kormányzati szervezetek és az EU Alapjogi Ügynöksége nézeteit.
17. cikk: Hatálybalépés
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös. Ez az irányelv a Hivatalos Lapban történő kihirdetése napján lép hatályba.
18. cikk: Címzettek
Ez a rendelkezés valamennyi, a 13. cikk szerinti irányelvben közös, és egyértelművé teszi, hogy az irányelvet a tagállamoknak címezik.
tekintettel az Európai Közösséget létrehozó szerződésre és különösen annak 13. cikke (1) bekezdésére,
tekintettel a Bizottság javaslatára,[27]
tekintettel az Európai Parlament véleményére[28],
tekintettel az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság véleményére,[29]
tekintettel a Régiók Bizottsága véleményére,[30]
1. Az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkével összhangban az Európai Unió a szabadság, a demokrácia, az emberi jogok és az alapvető szabadságok tiszteletben tartása és a jogállamiság elvein alapul, amely alapelvek közösek a tagállamokban, és a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek.
2. Minden ember törvény előtti egyenlőséghez és megkülönböztetés elleni védelemhez való joga egyetemes emberi jog, amelyet elismer az Emberi Jogok Egyetemes Nyilatkozata, az Egyesült Nemzeteknek a nőkkel szembeni hátrányos megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről szóló egyezménye, a faji megkülönböztetés valamennyi formájának kiküszöböléséről szóló nemzetközi egyezmény, az Egyesült Nemzeteknek a polgári és politikai jogok, valamint a gazdasági, szociális és kulturális jogok egyezségokmánya, a fogyatékossággal élők jogairól szóló ENSZ-egyezmény, az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény, illetve az Európai Szociális Charta, amelyeket [valamennyi] tagállam aláírt. Különösen a fogyatékossággal élő személyek jogairól szóló ENSZ-egyezményben a megkülönböztetés meghatározásában a megfelelő intézkedés megtagadása is szerepel.
3. Ez az irányelv tiszteletben tartja az alapvető jogokat, és betartja különösen az Európai Unió alapjogi chartája által elismert alapvető elveket. A Charta 10. cikke elismeri a gondolat, a meggyőződés és a vallás szabadságához való jogot; a 21. cikk tiltja a vallás vagy meggyőződés, fogyatékosság, életkor vagy szexuális irányultság alapján történő megkülönböztetést, a 26. cikk pedig elismeri a fogyatékossággal élők jogát a függetlenségük biztosítását célzó intézkedések igénybe vételére.
4. A fogyatékossággal élők európai éve, 2003, a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség európai éve, 2007, illetve az interkulturális párbeszéd éve, 2008 egyaránt kiemelte a megkülönböztetés elterjedtségét, azonban a sokféleség előnyeit is.
5. Az Európai Tanács Brüsszelben, 2007. december 14-én felhívta a tagállamokat, hogy erősítsék meg erőfeszítéseiket a munkaerőpiacon belül és azon kívül a megkülönböztetés megelőzésére és a megkülönböztetés elleni küzdelemre[31].
6. Az Európai Parlament felhívott az európai uniós jogban a megkülönböztetés védelmének kibővítésére.[32].
7. Az Európai Bizottság megerősítette a „Megújított szociális napirend: lehetőségek, hozzáférés és szolidaritás a 21. századi Európában” című közleményében[33], hogy az olyan társadalmakban, ahol az egyes magánszemélyeket egyenlő érdeműnek tekintik, semmiféle mesterséges akadály vagy megkülönböztetés nem akadályozhatja meg az embereket az ilyen lehetőségek kiaknázásában.
8. A Közösség három jogi aktust fogadott el[34] az EK-Szerződés 13. cikkének (1) bekezdése alapján a vallásra, faji és etnikai származásra, vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra és szexuális irányultságra tekintettel történő megkülönböztetés megakadályozása és az ellene való küzdelem érdekében. Ezek a jogi eszközök bizonyították a jogszabályok értékét a megkülönböztetés elleni harcban. Különösen a 2000/78/EK irányelv általános keretet állapít meg a munkavállalás és a foglalkoztatás terén az egyenlő bánásmód tekintetében vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra és szexuális irányultságra tekintettel. Mindenesetre a tagállamok között eltérések maradnak fenn az említett alapokon történő megkülönböztetéssel szembeni védelem mértékét és formáját illetően a foglalkoztatás területén túlmenően.
9. A jogszabályoknak ezért tiltaniuk kell a vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel történő megkülönböztetést számos területen a munkaerőpiacon túlmenően, ideértve a szociális védelmet, az oktatást, valamint az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférést, illetve ezek biztosítását, a lakhatást is ideértve. Intézkedésekről kell rendelkezni a fogyatékossággal élő személyek érintett területekhez való egyenlő hozzáférésének biztosítására.
10. A 2000/78/EK irányelv tiltja a szakképzéshez való hozzáférés területén való megkülönböztetést; e védelmet ki kell egészíteni azáltal, hogy a megkülönböztetés tilalmát kiterjesztik a nem szakképzésnek tekintett oktatásra is.
11. Ez az irányelv nem sértheti a tagállami hatásköröket az oktatás, a társadalombiztosítás és az egészségügyi ellátás területén. Nem sértheti továbbá a tagállamok elengedhetetlen szerepét és tág mérlegelési jogkörét az általános gazdasági érdekű szolgáltatások nyújtásában, vállalkozásba adásában és szervezésében.
12. A megkülönböztetést úgy értelmezik, hogy a közvetlen és a közvetett megkülönböztetés, a zaklatás, a megkülönböztetésre adott utasítás és a megfelelő intézkedések megtagadása is idetartozik.
13. A vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazása során a Közösségnek az EK-Szerződés 3. cikkének (2) bekezdésével összhangban célul kell tűznie az egyenlőtlenségek megszüntetését, és elő kell segítenie a férfiak és nők közötti egyenlőséget, különösen azért, mert a nők gyakran többszörös megkülönböztetés áldozatai.
14. Továbbra is a nemzeti igazságügyi, illetve egyéb illetékes testületek feladata, hogy a nemzeti jogszabályokkal vagy gyakorlattal összhangban felismerjék azokat a tényeket, amelyekből arra lehet következtetni, hogy közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés történt. Az ilyen tagállami előírások rendelkezhetnek arról, hogy a közvetett megkülönböztetés bármely módon, akár statisztikai bizonyítékok alapján is megállapítható.
15. A biztosítási, a banki és más pénzügyi szolgáltatások nyújtásakor a fogyatékossághoz és a korhoz kapcsolódó biztosításmatematikai és kockázati tényezőket alkalmaznak. Ezek alkalmazása abban az esetben nem tekinthető megkülönböztetésnek, amennyiben a tényezők bizonyítottan a kockázatértékelés fontos elemei.
16. Minden személy szerződéses szabadsággal rendelkezik, beleértve az ügyletben részt vevő szerződéses fél megválasztásának szabadságát is. Az irányelv nem alkalmazandó az olyan egyének által végzett gazdasági ügyletekre, akik tekintetében az ilyen ügyletek nem minősülnek szakmai vagy kereskedelmi tevékenységnek.
17. A megkülönböztetés tiltása mellett fontos tiszteletben tartani más alapvető jogokat és szabadságokat, ideértve a magánélet és a családi élet védelmét, illetve az ezekhez kapcsolódó műveleteket, a vallásszabadságot, valamint az egyesülési szabadságot. Ez az irányelv nem érinti a házassági vagy családi állapotra és a reproduktív jogokra vonatkozó nemzeti törvényeket. Nem sérti az állam, az állami intézmények vagy szervek, valamint az oktatás világi jellegét sem.
18. A tagállamok felelősek az oktatás szervezéséért és tartalmáért. A 21. század kompetenciái: napirend az iskolákkal kapcsolatos európai együttműködéshez című bizottsági közlemény felhívja a figyelmet arra, hogy a hátrányos helyzetű gyermekekre és a sajátos oktatási szükségletekkel rendelkező gyermekekre külön figyelmet kell fordítani. Különösen a nemzeti törvények írhatják elő a valláson vagy meggyőződésen alapuló oktatási intézményekhez való hozzáférés terén való különbségtételt. A tagállamok engedélyezhetik vagy megtilthatják a vallási jelképek iskolai viselését is.
19. Az Európai Unió az egyházak és a világnézeti szervezetek jogállásáról szóló, az Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt 11. nyilatkozatában elismerte, hogy tiszteletben tartja és nem csorbítja a tagállamok egyházai, vallási szövetségei vagy közösségei nemzeti jogban rögzített jogállását, továbbá ugyanilyen módon tiszteletben tartja a filozófiai és világnézeti szervezetek jogállását. A fogyatékossággal élők számára az irányelv hatálya alá tartozó területeken ténylegesen megkülönböztetéstől mentes hozzáférést lehetővé tevő intézkedések fontos szerepet játszanak a gyakorlatban a teljes körű egyenlőség biztosításában. Emellett egyes esetekben a megfelelő intézkedések érdekében egyedi lépések lehetnek szükségesek az ilyen hozzáférés biztosításához. Egyik esetben sem írnak elő olyan intézkedéseket, amelyek aránytalan terhet jelentenének. A teher arányosságának értékelésekor számos tényezőt – beleértve az intézmény méretét, forrásait és jellegét – kell figyelembe venni. A megfelelő intézkedések és az aránytalan teher elvéről a 2000/78/EK irányelv és a fogyatékossággal élők jogairól szóló ENSZ-egyezmény rendelkezik.
20. Európai szinten egyes területeken a hozzáférhetőséget illetően jogi követelményekről[35] és normákról rendelkeztek, míg az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1260/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. július 11-i 1083/2006/EK tanácsi rendelet[36] 16. cikke előírja, hogy a fogyatékossággal élők számára a hozzáférhetőség az egyik olyan kritérium, melyet tiszteletben kell tartani az alapokból társfinanszírozott műveletek meghatározásakor. A Tanács hangsúlyozta továbbá, hogy intézkedésekre van szükség a fogyatékossággal élőknek a kulturális infrastruktúrához és a kulturális tevékenységekhez való hozzáférésének biztosítása érdekében[37].
21. A hátrányos megkülönböztetés tilalma nem állhat ellentétben azoknak az intézkedéseknek a tagállamok által történő fenntartásával vagy elfogadásával, amelyek célja személyeknek adott vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel szerveződő csoportja által elszenvedett hátrányok megelőzése vagy kompenzálása. Az ilyen intézkedések engedélyezhetik személyeknek adott vallásra vagy meggyőződésre, fogyatékosságra, életkorra vagy szexuális irányultságra tekintettel alakuló szervezeteket, amelyek fő célkitűzése az említett személyek sajátos igényeinek előmozdítása.
22. Ez az irányelv minimumkövetelményeket állapít meg, meghagyva ezzel a tagállamok számára azt a lehetőséget, hogy kedvezőbb rendelkezéseket vezessenek be vagy tartsanak fenn. Ezen irányelv végrehajtása a tagállamok egyikében sem igazolja a már elért szinthez képest történő visszalépést.
23. A valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetést elszenvedő személyeknek megfelelő jogvédelmi eszközökkel kell rendelkezniük. A védelem hatékonyabb szintjének biztosításához az egyesületeket, szervezeteket és egyéb jogi személyeket fel kell jogosítani arra, hogy részt vehessenek az eljárásokban, akár az áldozat nevében vagy érdekében, a bíróság előtti képviseletre és védelemre vonatkozó eljárás nemzeti szabályainak sérelme nélkül.
24. A bizonyítási teher szabályai megváltoztathatók, amikor hátrányos megkülönböztetés esetének alapos gyanúja merül fel. Az egyenlő bánásmód elvének hatékony alkalmazása érdekében a bizonyítási teher visszaszáll az alperesre, amikor a hátrányos megkülönböztetés bizonyított. Azonban nem az alperes feladata annak bizonyítása, hogy a felperes egy bizonyos valláshoz, meggyőződéshez tartozik, egy bizonyos fogyatékossága van, egy bizonyos életkorban van, vagy bizonyos szexuális irányultsággal rendelkezik.
25. Az egyenlő bánásmód elvének hatékony megvalósítása megköveteli az áldozattá válás elleni megfelelő jogi védelmet .
26. A Tanács a mindenki számára biztosítandó esélyegyenlőség európai évének nyomon követéséről szóló állásfoglalásában (2007) felhívott a civil társadalom – ideértve a megkülönböztetés veszélyével fenyegetett személyeket képviselő szervezetek, a szociális partnerek és az érintettek – teljes körű bevonására a megkülönböztetés megakadályozására és az egyenlőség és az esélyegyenlőség előmozdítására irányuló politikák és programok kialakítása során, úgy európai, mint nemzeti szinten.
27. A 2000/43/EK és a 2004/113/EK irányelvek alkalmazásával kapcsolatos tapasztalatok szerint az ezen irányelv szerinti alapokon történő megkülönböztetéssel szembeni védelem azáltal is erősödne, ha az egyes tagállamokban olyan szerv vagy szervek léteznének, amelyeknek hatásköre kiterjed a megkülönböztetéssel összefüggő problémák elemzésére, a lehetséges megoldások tanulmányozására és az áldozatoknak biztosított konkrét segítségnyújtásra.
28. Az említett szerveknek az irányelv szerinti hatásköreik gyakorlása és feladataik betöltése során az ENSZ az emberi jogok védelmét és előmozdítását célzó nemzeti intézmények státuszáról és működéséről szóló párizsi elveivel összhangban kell működniük.
29. A tagállamoknak hatékony, arányos és visszatartó erejű szankciókról kell rendelkezniük az ennek az irányelvnek az alapján hozott kötelezettségek megszegése esetére.
30. Az EK-Szerződés 5. cikkében rögzített szubszidiaritás, illetve arányosság elvének megfelelően ennek az irányelvnek a célkitűzése, azaz a megkülönböztetéssel szembeni közös szintű védelem minden tagállamban történő biztosítása a tagállamok által nem valósítható meg kielégítő mértékben, ezért a javasolt intézkedés mértéke és hatása miatt a Közösség jobban képes a célkitűzést megvalósítani. Ez az irányelv nem lépi túl az említett célkitűzések megvalósításához szükséges mértéket.
31. A jobb jogalkotásról szóló intézményközi megállapodás 34. bekezdésével összhangban a tagállamokat ösztönözni kell arra, hogy a maguk, illetve a Közösség érdekében készítsék el és hozzák nyilvánosságra saját táblázataikat, amelyek a lehető legteljesebb mértékben kimutatják az irányelv és az átültető rendelkezések közötti megfelelést.
1. cikkCél
Ez az irányelv meghatározza a valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló, nem a foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteit az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.
2. cikk A hátrányos megkülönböztetés fogalma
1. Ezen irányelv alkalmazásában az „egyenlő bánásmód elve” azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
b) közvetett megkülönböztetés áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat az adott vallású vagy meggyőződésű, adott fogyatékossággal rendelkező, adott életkorú vagy adott szexuális irányultságú személyeket más személyekhez képest különösen hátrányosan érint, kivéve ha ez a rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat jogszerű céllal objektív módon igazolható, továbbá e cél megvalósításának eszközei megfelelőek és szükségesek.
3. A zaklatás az (1) bekezdés értelmében a hátrányos megkülönböztetés egy olyan formájának tekintendő, amikor nemkívánatos magatartásra kerül sor az 1. cikkben említett okok bármelyike alapján olyan céllal vagy olyan hatást kiváltva, amely sérti valamely személy méltóságát, és megfélemlítő, ellenséges, lekicsinylő, megalázó vagy sértő környezetet alakít ki.
4. Az 1. cikkben említett okok bármelyike alapján a személyekkel szembeni hátrányos megkülönböztetésre adott utasítást az (1) bekezdés értelmében hátrányos megkülönböztetésnek kell tekinteni.
5. A fogyatékossággal élőkkel kapcsolatosan a megfelelő intézkedésnek egy adott esetben az ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírtak szerint történő megtagadása megkülönböztetésnek minősül az (1) bekezdés alkalmazásában.
6. A (2) bekezdés ellenére a tagállamok rendelkezhetnek úgy, hogy az életkoron alapuló eltérő bánásmód nem jelent hátrányos megkülönböztetést, ha – a nemzeti jog keretein belül – azt egy törvényes cél objektíven és ésszerűen igazolja, illetve ha az említett cél elérésének eszközei megfelelők és szükségesek. Különösen nem zárja ki ez az irányelv adott életkor előírását a szociális juttatásokhoz, az oktatáshoz, bizonyos árukhoz vagy szolgáltatásokhoz való hozzáférés tekintetében.
7. A (2) bekezdés ellenére a tagállamok a pénzügyi szolgáltatások nyújtása esetén engedélyezhetik az arányos megkülönböztető bánásmódot, amennyiben az érintett termék esetében az életkor vagy a fogyatékosság meghatározó tényező a fontos és pontos biztosításmatematikai vagy statisztikai adatokon alapuló kockázatértékelésben.
8. Ez az irányelv nem érinti a nemzeti jog által meghatározott olyan általános intézkedéseket, amelyek egy demokratikus társadalomban szükségesek a közbiztonság és a közrend fenntartásához, a bűncselekmények megakadályozásához, az egészség védelméhez, valamint mások jogainak és szabadságának a védelméhez .
3. cikkHatály
1. A Közösségre ruházott hatáskörök keretein belül a hátrányos megkülönböztetés tilalma vonatkozik minden személyre, mind a köz-, mind a magánszektorban, beleértve az állami szerveket is, a következők tekintetében:
a) Szociális védelem, beleértve a szociális biztonságot és az egészségügyi ellátást;
b) Szociális előnyök;
c) Oktatás;
d) Az árukhoz és más szolgáltatásokhoz való hozzáférés és azok nyújtása, amelyek a nyilvánosság számára hozzáférhetőek, beleértve a lakhatást.
A d) albekezdés egyénekre csak szakmai vagy kereskedelmi tevékenységeik folytatásának mértékéig alkalmazható.
2. Ez az irányelv nem érinti a házassági vagy családi állapotra és a reproduktív jogokra vonatkozó nemzeti törvényeket.
3. Ez az irányelv nem sérti a tagállamok felelősségét az oktatás tartalma, a tevékenységek és oktatási rendszereik szervezése tekintetében, ideértve a sajátos igénnyel rendelkezők oktatását is. A tagállamok eltérő bánásmódról rendelkezhetnek az egyházi intézményekbe való bejutás terén, vallás vagy meggyőződés alapján.
4. Ez az irányelv nem sérti és az állam, az állami intézmények vagy szervek vagy az oktatás világi jellegét biztosító, illetve a valláson vagy meggyőződésen alapuló, egyházak vagy más szervezetek státuszáról és tevékenységeiről szóló nemzeti jogszabályokat. Nem sérti a nemek közötti egyenlőséget elősegítő nemzeti jogszabályokat sem.
5. Ez az irányelv nem terjed ki az állampolgársági alapon történő megkülönböztetésre, és nem érinti a harmadik országokból érkező, illetve hontalan személyek beutazását és letelepedését a tagállamok területén, és bármiféle olyan bánásmódot, amely az érintett, harmadik országokból származó, illetve hontalan személyek jogállásából ered.
4. cikkA fogyatékossággal élőkkel való egyenlő bánásmód
1. Az egyenlő bánásmód elvének a fogyatékos személyekkel kapcsolatban történő végrehajtása céljából:
a) Előzetesen rendelkezni kell a fogyatékossággal élők számára a szociális védelemhez, a szociális előnyökhöz, az egészségügyi ellátáshoz, az oktatáshoz és a nyilvánosan hozzáférhető árukhoz és a szolgáltatásokhoz való hozzáférést és azok nyújtását lehetővé tévő intézkedésekről, ideértve a lakhatást és a közlekedést is, többek között megfelelő módosítások vagy kiigazítások útján. Az ilyen intézkedések nem jelenthetnek aránytalan terhet, nem változtathatják meg alapvetően a szociális védelmet, a szociális juttatásokat, az egészségügyi ellátást, az oktatást, a kérdéses árukat és szolgáltatásokat, illetve nem kívánhatják meg, hogy az említettekhez alternatívát nyújtsanak.
b) A ténylegesen megkülönböztetésmentes hozzáférés biztosítására vonatkozó kötelezettség ellenére, illetve ha ez adott esetben szükséges, megfelelő intézkedést kell biztosítani, kivéve ha ez aránytalan terhet jelent.
2. Annak megítélése céljából, hogy az (1) bekezdésnek való megfeleléshez szükséges intézkedések aránytalan terhet jelentenek-e, figyelembe kell venni különösen az intézmény méretét és forrásait, jellegét, a becsült költséget, az áruk és a szolgáltatások életciklusát, illetve a fogyatékossággal élő személyek számára a jobb hozzáféréssel jelentkező lehetséges előnyöket. A teher nem lehet aránytalanul nagy, amennyiben az adott tagállam egyenlő bánásmóddal kapcsolatos politikájának intézkedései ezt kielégítően ellensúlyozzák.
3. Ez az irányelv nem sérti az adott árukhoz vagy szolgáltatásokhoz való hozzáférésről szóló közösségi jogi rendelkezéseket vagy nemzeti szabályokat.
5. cikk Pozitív intézkedések
A teljes egyenlőség gyakorlati megvalósításának biztosítása céljából az egyenlő bánásmód elve nem akadályoz meg egyetlen tagállamot sem olyan különleges intézkedések fenntartásában és elfogadásában, amelyek vallásból vagy meggyőződésből, fogyatékosságból, életkorból vagy szexuális irányultságból adódó hátrányok kiküszöbölésére és ellensúlyozására irányulnak.
6. cikkMinimumkövetelmények
1. A tagállamok bevezethetnek vagy fenntarthatnak olyan rendelkezéseket, amelyek kedvezőbbek az egyenlő bánásmód elvének védelme szempontjából, mint azok, amelyeket ez az irányelv állapít meg.
2. Ezen irányelv végrehajtása semmilyen körülmények között nem jelenthet jogalapot az irányelv hatálya alá tartozó területeken a hátrányos megkülönböztetés elleni védelemnek a tagállamok által már elért szintjéhez képest történő csökkentéséhez.
II. FEJEZET JOGORVOSLAT ÉS VÉGREHAJTÁS
7. cikkJogvédelem
1. A tagállamok biztosítják, hogy minden személy, aki úgy ítéli meg, hogy az egyenlő bánásmód elvének be nem tartása miatt őt sérelem érte, az ebből az irányelvből eredő igényeit bírósági és/vagy közigazgatási úton – a tagállamok által szükségesnek vélt esetben akár egyeztető eljárás útján is – érvényesíthesse annak a viszonynak a megszűnte után is, amelyben a megkülönböztetés állítólagosan történt.
2. A tagállamok biztosítják, hogy azok az egyesületek, szervezetek vagy egyéb jogi személyek, amelyeknek törvényes érdekükben áll az ebben az irányelvben előírt rendelkezések betartásának biztosítása, a sértett személy nevében vagy támogatójaként, annak beleegyezésével, az ebből az irányelvből eredő kötelezettségek teljesítéséért folytatott bírósági és/vagy közigazgatási eljárásban részt vehessenek.
3. Az (1) és (2) bekezdés nem érinti az egyenlő bánásmód elvére vonatkozó keresetek határidőivel kapcsolatos nemzeti szabályokat.
8. cikkBizonyítási teher
1. A tagállamok nemzeti igazságszolgáltatási rendszerükkel összhangban meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az alperesnek kelljen bizonyítania, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalma nem sérült, abban az esetben, ha azok a személyek, akiket saját állításuk szerint az egyenlő bánásmód elvének be nem tartása miatt sérelem ért, a bíróság vagy más, hatáskörrel rendelkező hatóság előtt olyan tényeket bizonyítanak, amelyekből vélelmezni lehet, hogy közvetlen vagy közvetett megkülönböztetés történt.
2. Az (1) bekezdés nem akadályozhatja meg, hogy a tagállamok olyan bizonyítási szabályokat vezessenek be, amelyek kedvezőbbek a felperes számára.
3. Az (1) bekezdést nem alkalmazandó büntető eljárásokra.
4. A tagállamoknak nem kell az (1) bekezdést alkalmazniuk olyan eljárások során, amelyekben a bíróság vagy az illetékes hatóság deríti fel az eset tényállását.
5. Az (1), (2), (3) és (4) bekezdést kell alkalmazni minden olyan jogi eljárás esetén, amelyet a 7. cikk (2) bekezdése alapján indítottak.
9. cikkViktimizáció
10. cikkTájékoztatás
A tagállamok biztosítják, hogy a tagállam egész területén megfelelő eszközök segítségével tájékoztassák az érintett személyeket, például a munkahelyükön az ezen irányelv alapján hozott rendelkezésekről, valamint a már hatályos, vonatkozó rendelkezésekről.
11. cikk Párbeszéd az érdekeltekkel
Az egyenlő bánásmód elvének előmozdítására figyelemmel a tagállamok ösztönzik a párbeszédet a megfelelő nem kormányzati szervezetekkel, különösen a nem kormányzati szervezetekkel, amelyeknek a nemzeti jogrendszerrel és gyakorlattal összhangban törvényes érdekében áll hozzájárulni az ezen irányelv hatálya alá tartozó területeken az ezen irányelvben meghatározott alapokon történő megkülönböztetés elleni küzdelemhez.
12. cikkAz egyenlő bánásmód előmozdítását szolgáló szervek
1. A tagállamok kijelölnek egy vagy több szervet, amelyek feladata annak ösztönzése, hogy a vallástól vagy meggyőződéstől, fogyatékosságtól, életkortól vagy szexuális irányultságtól függetlenül minden személy egyenlő bánásmódban részesüljön. Ezek a szervek az emberi jogok vagy az egyének jogainak védelmére nemzeti szinten hivatott intézmények részét képezhetik, ideértve a más közösségi jogi aktusok – ideértve a 2000/43/EK és a 2004/113/EK irányelvet is – szerinti jogokat is.
2. A tagállamok gondoskodnak arról, hogy ezeknek a testületeknek a hatásköre a következőket foglalja magában:
13. cikkMegfelelés
A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket, hogy biztosítsák az egyenlő bánásmód elvének betartását és különösen, hogy:
14. cikkSzankciók
A tagállamok megállapítják az ennek az irányelvnek megfelelően elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciók szabályait, és meghoznak minden szükséges intézkedést, hogy biztosítsák ezek alkalmazását. A szankció jelentheti az áldozat részére fizetendő kártérítést, nem korlátozható előzetes felső küszöb meghatározásával, és hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lennie.
15. cikkVégrehajtás
1. A tagállamok elfogadják és kihirdetik azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek legkésőbb [két évvel az elfogadást követően]-ig megfeleljenek. Haladéktalanul közlik a Bizottsággal az említett rendelkezések szövegét, valamint az említett rendelkezések és az ezen irányelv közötti megfeleléseket tartalmazó táblázatot.
2. Annak érdekében, hogy a különleges körülményeket tekintetbe vegyék, a tagállamok szükség esetén kiköthetik, hogy a 4. cikkben megállapított tényleges hozzáférés biztosítására vonatkozó kötelezettségnek [legkésőbb] négy [évvel az elfogadást követően]-ig kell eleget tenni.
Az ilyen további időszakot igénybe venni kívánó tagállamok az okok megadása mellett legkésőbb az (1) bekezdésben megállapított dátumig értesítik erről a Bizottságot.
16. cikkJelentés
1. A tagállamok és a nemzeti egyenlőségi szervek legkésőbb ...-ig, azt követően pedig ötévenként tájékoztatják a Bizottságot minden olyan információról, amelyre a Bizottságnak szüksége van ahhoz, hogy ezen irányelv végrehajtásáról jelentést készítsen az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak.
2. A Bizottság jelentése adott esetben tekintetbe veszi a szociális partnerek és a jelentős nem kormányzati szervezetek, valamint az EU Alapjogi Ügynöksége szempontjait. A nemek közti egyenlőség biztosítása elvének megfelelően ez a jelentés tartalmazza többek között a nők és férfiak vonatkozásában hozott intézkedések hatásvizsgálatát is. A kapott információk fényében ez a jelentés szükség esetén magában foglalja az irányelv felülvizsgálatára és módosítására vonatkozó javaslatokat.
17. cikkHatálybalépés
Ez az irányelv az Európai Unió Hivatalos Lapjában történő kihirdetése napján lép hatályba.
18. cikkCímzettek
[1] A 2000. június 29-i 2000/43/EK irányelv a személyek közötti, faji- vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról, HL L 180., 2000.7.19., 22. o. és a 2000. november 27-i 2000/78/EK irányelv a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról, HL L 303., 2000.12.2., 16. o.
[5] [COM (2008) XXX ]
[6] A 2004. december 13-i 2004/113/EK irányelv a nők és férfiak közötti egyenlő bánásmód elvének az árukhoz és szolgáltatásokhoz való hozzáférés, valamint azok értékesítése, illetve nyújtása tekintetében történő végrehajtásáról, HL L 373., 2004.12.21., 37. o.
[7] A 2000. június 29-i 2000/43/EK irányelv a személyek közötti, faji- vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról (HL L 180., 2000.7.19., 22. o.), a 2000. november 27-i 2000/78/EK irányelv a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról, (HL L 303., 2000.12.2.)
[8] COM (2006) 643 végleges
[10] A konzultáció valamennyi eredménye hozzáférhető a következő címen: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/news/news_en.htm#rpc
[14] Az alábbi honlapon lesz elérhető :http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/org/imass_en.htm
[17] Az Eurobarometer 296. számú külön felmérése az EU-ban a megkülönböztetésről: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/public/pubst_en.htm és http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/eb_special_en.htm
[18] Az Eurobarometer 232. gyorsjelentése; http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_232_en.pdf
[19] Az alábbi honlapon lesz elérhető: http://ec.europa.eu/employment_social/fundamental_rights/org/imass_en.htm
[20] HL L 269., 2002.10.5.
[21] Az EB által a C-267/06. sz. Tadao Maruko ügyben 2008.4.1-jén hozott ítélet
[22] A C-185/97. sz. ügy, [1998] EBHT. I-5199
[23] A C-109/88. sz. Danfoss-ügy, [1989] EBHT. 03199
[24] HL L 14., 1998.1.20.
[25] A 76/207/EGK tanácsi irányelvet módosító 2002/73/EK irányelv a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról, HL L 269., 2002. 10. 5., 15. o.
[26] A C-180/95. sz. Draehmpaehl-ügy, EBHT. 1997 I., 2195. o. és a C-271/91. sz. Marshall-ügy, EBHT. 1993 I., 4367. o.
[27] HL C o.
[28] HL C o.
[29] HL C o.
[30] HL C o.
[31] A brüsszeli Európai Tanács 2007. december 14-i elnökségi következtetései, 50. pont
[32] 2008. május 20-i állásfoglalás, P6_TA-PROV(2008)0212
[34] A 2000/43/EK irányelv, a 2000/78/EK irányelv és a 2004/113/EK irányelv
[35] A 1107/2006/EK és az 1371/2007/EK rendelet
[36] HL L 210., 2006.7.31., 25.o. A legutóbb az 1989/2006/EK rendelettel (HL L 411., 2006.12.30, 6.o.) módosított rendelet.
[37] HL C 134., 2003.6.7., 7.o.

matches: Bíróság Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság


text:
RÓNA PÉTER- DEVIZAÜGYBEN TÉVÚTON JÁR A KÚRIA - Nemzeti Civil Kontroll
A bankok egyetlenegy szerződést sem köthettek volna, amellyel az árfolyamkockázatot az ügyfelekre terhelik a tőkepiaci törvény szabályainak betartása nélkül. A Kúriának ezért azt kellett volna vizsgálnia, a bankoknak joguk volt-e az ilyen kölcsönök szétterítésére – mondta a Magyar Nemzetnek Róna Péter közgazdász. Az egyetemi tanár szerint a devizaalapú kölcsönöket ki kell vezetni a rendszerből, ezért fix kamatozás mellett, a szerződés napján érvényes árfolyamon forintra kellene átszámítani a hitelek tőkeösszegét. [cn-social-icon]
– Ön vetette fel először, hogy a devizaalapú kölcsönszerződés jogi és pénzügyi szempontból egyaránt aggályos. A Kúria minapi jogegységi döntése mintha nem egészen erre utalna.
– A Kúria azt vizsgálta, hogy a megkötött szerződések érvényesek-e. Lépjünk inkább hátrább eggyel, és tegyük fel a kérdést: a magyar törvények értelmében a bankoknak joguk volt-e az ilyen kölcsönök szétterítésére? A válaszom az, hogy nem. A hitelintézeti törvény értelmében lehet forintban és devizában is hitelezni, de a kettőt nem lehet keverni. Ezzel szemben az adós forintot kapott, miközben például svájci frankban tartják nyilván a hitelét.
– Ez alapján lehet mondani, hogy valóban hibás terméket sóztak az ügyfelek nyakába? Így akár közérdekű pert is lehetne indítani a bankok ellen.
– Ez lett volna a megoldás. A pénzügyi felügyeletnek kellett volna lépnie, de nem tudott, mert a konstrukciót jóváhagyta. Ez most a jegybank dolga lenne ahelyett, hogy a Kúriával foglalkozna.
– A jogegységi határozatnál azonban azt is közölték, hogy a bíróságok nem tudnak olyan döntést hozni, amellyel tömegesen lehetne módosítani a szerződéseket. Kizárólag egy-egy esetet lehet orvosolni. Ehhez mit szól?
– Nagyon nehezen értelmezhető a Kúriának ez az állásfoglalása. Másfelől azonban a közérdekű pert nem érdemes összekeverni azzal, hogy a bíróságnak milyen eszközei vannak a szerződések módosítására, amikor valamelyik félnek lényegesen sértik a jogos érdekét a megállapodást követő események. Ha közérdekű per indulna ebben az ügyben, akkor elsősorban azt kellene vizsgálni, hogy a bankok milyen jogosítvány alapján kötöttek ilyen megállapodásokat.
– A Kúria szerint ezek a szerződések nem ütköznek jó erkölcsbe, és az is teljesen rendjén van, hogy az adóst terheli az árfolyamkockázat teljes költsége.
– Mutassa meg nekem valaki azt a pontot a hitelintézeti törvényben, amely az árfolyamkockázatról szól! Ezt a kérdést ugyanis a 2001-ben hatályba lépő tőkepiaci törvény szabályozza, mégpedig annak a 82. cikke, amely a devizára vonatkozó határidős ügyleteket a jogszabályban megfogalmazott feltételekhez köti. Azaz a pénzintézetek egyetlenegy szerződést sem köthettek volna, amellyel az árfolyamkockázatot az ügyfelekre terhelik a tőkepiaci törvény szabályainak betartása nélkül.
– Mennyiben követték az árfolyamváltozást a törlesztőrészletek?
– Több számítás is készült ez ügyben. Azok alapján – a bankok számára legkedvezőbb feltételek mellett is – az árfolyammozgás csak hetven százalékban fedte le a törlesztőrészletek változását.
– Mi van a fennmaradó harminc százalékkal?
– Ez jó kérdés, amit a Kúria nem vizsgált.
– Az miért nem minősül uzsorának, ha valaki felvett tízmilliót, visszafizetett hetet és még tizenötmillióval tartozik?
– Attól függ, mi az összegek közötti eltérés oka. Ha a bank jogszerűen ajánlott ügyletet, és menet közben jelentős adósság keletkezett, akkor az még nem uzsora.
– Ha az elmondottakból indulunk ki, akkor viszont nem jogszerűek a szerződések.
A Magyar Nemzet információi szerint december végén, január elején várhatóan megjelenik a Magyar Közlönyben a Kúria devizaügyben hozott december 16-i jogegységi határozata, amelyben a testület döntésének indoklása is olvasható lesz. A lapnak Barabás Gyula, a Széchenyi Hitelszövetség elnöke azt mondta, a Kúria döntése után is maradt jogorvoslati lehetőség, és bízni kell a bíróságokban.
Forrás: MNO [cn-social-icon]
Átverés Devizahitel hitelintézeti törvény Jogegységi határozat kollaboráns konstrukció kúria Róna Péter Tőke Vegyes deviza határidős ügylet

matches: KÚRIA Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria Kúria kúria


text:
A Nemzeti Jogvédő Alapítvány közleménye a Gyülekezési törvény alkotmányossága: 2008. május 27-i Alkotmánybíróság határozatról | EuroAstra a független online magazin
A Nemzeti Jogvédő Alapítvány közleménye a Gyülekezési törvény alkotmányossága: 2008. május 27-i Alkotmánybíróság határozatról
Szerző: euroASTRA | jún 3, 2008 | euroAstra Internet Magazin | Nincsenek hozzászólások
www.nja.hu A Nemzeti Jogvédő Alapítvány a politikai szabadságjogok érvényesüléséért vívott küzdelmének kiemelkedő sikereként nyugtázta, hogy az Alkotmánybíróság döntése miatt önmagában a hiányzó vagy késedelmes bejelentésre hivatkozva nem tiltható meg azoknak a békés rendezvényeknek a megtartása, amelyek a gyülekezésre okot adó esemény miatt nem jelenthetők be 3 nappal a tervezett rendezvény időpontja előtt.
Május elején már az Igazságügyi és Rendészeti Minisztérium is – a saját és a rendőrség korábbi álláspontjával szakítva – úgy foglalt állást, hogy egy békés spontán tüntetés pusztán a bejelentetlenség hiánya miatt nem oszlatható fel.
Az Alkotmánybíróság 2008. május 27-én hozott 561/B/2002. AB sz. határozata megállapította, hogy a gyülekezési jogról szóló 1989. évi III. törvény (Gytv.) 14. § (1) bekezdésének „bejelentés nélkül, a 7. § a) és b) pontjában foglaltaktól eltérően
vagy" szövegrésze alkotmányellenes, ezért azt a határozat közzétételének napjával megsemmisítette. Ennek következtében önmagában a hiányzó vagy késedelmes bejelentésre hivatkozva – egyéb feloszlatási ok hiányában – nem oszlathatók fel azok a békés rendezvények, amelyeket nem jelentettek be 3 nappal a tervezett rendezvény időpontja előtt.
Jogvédő szervezetünk, a Nemzeti Jogvédő Alapítvány már évek óta küzdött azért, hogy a rendőrség változtasson a nemzetközi jogi normákkal ellentétes eddigi gyakorlatán, és ne oszlassa fel a békés jellegű, de előzetesen be nem jelentett tüntetéseket. Többször követeltük: gondoskodjanak a megfelelő rendőrségi gyakorlat meghonosításáról, továbbá az érintett jogszabályok módosításáról.
Az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én kelt Egyezmény (magyarországi hatályba lépése: 1993.07.07.!, kihirdetve az 1993. évi XXXI. törvénnyel, továbbiakban Egyezmény) 11. cikkének az Emberi Jogok Európai Bíróságának esetjoga fényében történő helyes értelmezése alapján a belső jogi szabályok szerint bejelentésköteles tüntetés bejelentésének elmaradása még önmagában nem teszi feloszlathatóvá a tüntetést, ha a tüntetés a békés jellegét megtartja és egyéb feloszlatási ok nem merül fel. Ezt a jogértelmezést, bevezetve a jogi szaknyelvbe a „spontán tüntetés" kifejezést és fogalmát, először 2002. december 16-án terjesztette elő egy bírósági beadványban dr. Grespik László ügyvéd, aki a Nemzeti Jogvédő Alapítvány egyik szellemi atyja és kuratóriumi tagja. Ezzel a beadvánnyal megindult bírósági eljárás vezetett el végül az Emberi Jogok Európai Bírósága 2007. július 17-én a „Bukta és Társai v. Magyarország" ügyben hozott meghatározó jelentőségű ítéletéhez (továbbiakban (Bukta ítélet). Erre figyelemmel érdemes áttekinteni ezen jogtörténeti jelentőségű ítélet előzményeit:
2002. december 1-én a Kempinksi Hotel előtt kormányellenes spontán tüntetés zajlott, mert a román és a magyar miniszterelnök Erdély elcsatolását mint román nemzeti ünnepet együtt ünnepelte meg. A tüntetés okául szolgáló esemény előtt egy napon belül értesültek erről olyanok, akik ezzel az ünnepléssel nem értettek egyet, és ellene tiltakozni akartak. A Budapesti Rendőr-főkapitányság (BRFK) feloszlatta a békés tüntetést az Erzsébet téren.
Ezért három tüntető képviseletében dr. Grespik László ügyvéd pert indított a Pesti Központi Kerületi Bíróságon (PKKB) a BRFK alperes ellen 2002. december 16-án az oszlatás jogellenességének megállapítása iránt. Ebben a keresetlevélben szerepel először a történelem során a „spontán tüntetés" kifejezés, mint új jogi szakkifejezés, ill. fogalom, amelyet immáron a közbeszéd is átvett. A PKKB elutasította a keresetet 2003. február 6-án, mondván, hogy ha egy tüntetés nincs előre bejelentve, akkor feloszlatandó. Hiába érvelt dr. Grespik László ügyvéd azzal már akkor, hogy ha a tüntetésre okot adó esemény és az arról való értesülés között nem telik el legalább 3 nap, akkor a tüntetés 3 nappal előre bejelenthetetlen, és ha később tartják meg a tüntetést, akkor már okafogyottá válik. Hiába érvelt azzal, hogy az akkor hatályos jogszabályok együttes helyes értelmezésével az a jogi következtetés vonható le, hogy ha egy tüntetés békés, vagy békés célú (együtt: békés jellegű), akkor a bejelentetlenség önmagában még nem ad okot a feloszlatásra.
A fellebbezés folytán a Fővárosi Bíróságra került perben továbbra is ezek voltak a jogi érvek, de a másodfokú bíróság is a PKKB álláspontjával értett egyet, ezért 2003. október 16-án elutasította a fellebbezést.
A fenti jogi érveket változatlanul fenntartó felülvizsgálati kérelem folytán a Legfelsőbb Bíróságra került eljárásban ez a bírói fórum sem osztotta a békés spontán tüntetés feloszlathatatlanságával kapcsolatos álláspontot, ezért 2004. február 24-én helyben hagyta a keresetet elutasító jogerős ítéletet.
Mivel az Alkotmánybíróság 55/2001 (XI.29.) AB sz. határozatában a Gytv. egyetlen rendelkezését sem semmisítette meg, annak nemzetközi szerződésbe ütközését nem állapította meg, ezért az Alkotmánybíróság jogi álláspontjával is szembehelyezkedett akkor a dr. Grespik László ügyvéd által képviselt jogi álláspont, illetve akkor még az Alkotmánybíróság nem is ismerte a „spontán tüntetés" (vagyis bejelentetlen, mert bejelenthetetlen 3 nappal előre, és békés véleménynyilvánításos gyülekezés) fogalmát, kísérő érvrendszerét.
A hazai jogi fórumok elutasításait követően dr. Grespik László a három tüntető képviseletében mindebbe bele nem nyugodva 2004. április 13-án Magyarország ellen indított eljárást a strasbourgi Emberi Jogok Európai Bírósága előtt az Egyezmény 11. cikkében foglaltak megsértésére hivatkozással, jogi érveit itt is előterjesztette. A strasbourgi bíróság 2007. július 17-én hozta meg az azóta az Európa Tanács tagállamainak jogalkotására és jogalkalmazására kötelező, jogerőssé vált ítéletét („Bukta és Társai v. Magyarország", 25691/04.), amely helyt adva a jogi érvelésnek, kimondta, hogy „a Bíróság nézete szerint különleges körülmények között, amikor egy politikai eseményre egy tüntetés formájában megnyilvánuló azonnali reakció igazolható lehet, az ebből következő békés összejövetelt kizárólag a szükséges előzetes értesítés hiánya miatt, a résztvevők bármilyen törvénysértő magatartásának hiányában feloszlatni a békés gyülekezés szabadságának aránytalan korlátozásával ér fel." Továbbá: „A Bíróság úgy találja, hogy a kérelmezők békés gyülekezésének feloszlatását nem lehet egy demokratikus társadalomban a kívánt célok elérése érdekében szükségesnek tekinteni." Korábban egy Törökország elleni szintén strasbourgi ügyben (melyre kifejezetten visszahivatkozik az ítélet) azt állapította meg a Bíróság, hogy „ha az Egyezmény 11. Cikkelyében garantált gyülekezési szabadságot nem kívánjuk megfosztani minden tartalmától, fontos, hogy, ahol a tüntetők nem kezdenek erőszakos cselekedetekbe, ott a közhatalom bizonyos fokú toleranciát tanúsítson a békés összejövetelek iránt" (Oya Ataman v. Törökország, 74552/01. sz. 2006. december 5., 41-42. §.).
Ezek után, 2008. május 27-én született meg az 561/B/2002. AB határozat, amelyben az Alkotmánybíróság a Bukta ítélethez volt kénytelen igazítani a jogi álláspontját. (Az Alkotmánybíróság előtt nem alapítványunk és dr. Grespik László járt el, hanem mások, az ő beadványainak elbírálását a Bukta ítélet megszületése gyorsította föl.)
Megállapítható: dr. Grespik László kiemelkedő szakmai sikert ért el amit a sajtó és a jogászi szakma jelentős része máig elhallgat), hiszen három magyar bírósággal, köztük a Legfelsőbb Bírósággal, továbbá az Alkotmánybírósággal szemben tudta átvinni következetes, eredeti és helyesnek bizonyult jogi érvelését, mégpedig ráadásul úgy, hogy az Európa Tanács tagállamaira vonatkozóan jogalkotási és jogalkalmazási precedenst (gyakorlatilag jogszabályerejű normát) teremtett. Ez azt is eredményezheti, hogy ezek után az Országgyűlés is kénytelen lesz a kétharmados Gytv-t megfelelőn módosítani, átdolgozni, kiegészíteni, bevezetve a törvény szövegébe a „spontán tüntetés" fogalmat, ha meg akar felelni nemzetközi normáknak a hazai jogrendszer. Mindez egyúttal a Nemzeti Jogvédő Alapítvány sikere is, mivel a most kötelező erővel érvényesülő álláspontot következetesen képviselte. A Civil Jogász Bizottság – amelynek dr. Gaudi-Nagy Tamás, a Nemzeti Jogvédő Alapítvány kuratóriumi ügyvezetője is tagja volt – is ezt a véleményt osztotta a 2006 őszi rendőri jogsértésekről készült jelentésében szemben a kormány által létrehozott Gönczöl-bizottsággal.
A kifejtett és immáron az Alkotmánybíróság által is megerősített alapelvet a rendőrség azért nem alkalmazta eddig, mert korábbi téves álláspontja szerint a Magyar Köztársaságban azt közvetlenül alkalmazni nem kell, mivel a hazai jogszabályok ezzel ellentétes szabályokat tartalmaztak. Ezzel szemben többször rámutattunk: az Alkotmányt és a belső jogot úgy kell értelmezni, hogy a nemzetközi jog általánosan elfogadott szabályai valóban érvényesüljenek. Az Alkotmány 7. § (1) bekezdése szerint a Magyar Köztársaság jogrendszere elfogadja a nemzetközi jog általánosan elismert szabályait, e szerint ezek az általánosan elismert szabályok külön (további) jogi aktus, transzformáció nélkül is a magyar jog részei.
A fentiekből egyenesen következik az, hogy az Egyezmény 11. Cikkének és az Alkotmánybíróság határozatnak megfelelő értelmezésével kell alkalmazni a gyülekezési jogra vonatkozó hazai jogszabályokat, ez tehát azt jelenti, hogy egy tüntetés bejelentésének elmaradása, a bejelentés elkésettsége, továbbá a bejelentett céltól, napirendtől, helyszíntől vagy útvonaltól való eltérés még önmagában nem teszi feloszlathatóvá a tüntetést, ha a tüntetés a békés jellegét megtartja, az ezzel ellentétes jogalkalmazás alkotmányellenes.
Felhívtuk a figyelmet arra is, hogy a Rendőrségi törvény 19. § (1) bekezdése szerint a rendőri intézkedés során annak jogszerűsége kétségbe vonható, ha a jogszerűtlenség mérlegelés nélkül, kétséget kizáróan megállapítható. Mivel az Egyezmény 11. Cikke a spontán, de békés tüntetés feloszlatását nem teszi lehetővé, ezért erre hivatkozva felvethető az is, hogy a pusztán az ilyen jogalapon feloszlatás alá kerülő tüntetés résztvevői jogszerűen tagadhatják meg a rendőri intézkedésnek való engedelmességet. Amennyiben emiatt velük szemben passzív engedetlenség miatt szabálysértési eljárás indul, akkor nekik azzal lehet védekezniük, hogy egyrészt nem volt jogszerű a rendőri intézkedés, másrészt jogszerűen tagadták meg az engedelmességet a nemzetközi egyezménybe és már az AB határozatba is foglalt előírást megsértő rendőri intézkedéssel szemben.
Megállapítottuk már szintén korábban – a dr. Grespik László által végigvitt eljárás és jogi érvelés ismeretében -, hogy alkotmányellenes az, hogy a rendőrségre olyan rendelkezést tartalmaz a nemzetközi joggal ellentétesen a Gytv., hogy a be nem jelentett tüntetéseket mérlegelés nélkül fel kell oszlatnia (még ha békés jellegű, akkor is). Ezt ugyanígy kimondja a mostani AB határozat, megsemmisítve a Gytv. vonatkozó szövegrészét.
Ennek megfelelően a rendőrségi gyakorlat helyes irányba történő megváltoztatása mellett tehát a szükséges jogszabály-módosításoknak mielőbb meg kell születniük az AB határozat miatt. Mindez nem áll ellentétben az Alkotmánybíróság mostani határozatában írtakkal, miszerint: „Alkotmányossági szempontból nem feltétlenül szükséges, hogy a törvényhozó kifejezetten ismerje el a spontán és gyors gyűlések szabadságát, mert azokra törvényi tilalom, illetve speciális korlátozás hiányában lehetőség van, ezért a gyülekezési szabadság érvényesüléséhez szükséges törvényi garanciák nem hiányoznak."
Emlékeztetünk arra, hogy súlyos jogalkotási hiányosság, hogy a rendezvények rendjének biztosításával kapcsolatos rendőri feladatokról szóló 15/1990. (V. 14.) BM rendelet 4. § (5) bekezdése ma is úgy szól, hogy a közrendvédelmi szerv – figyelemmel a Gytv. 8. §-ára – tájékozódik, hogy a bejelentett rendezvény tervezett ideje és helye nem veszélyezteti-e súlyosan népképviseleti szerv, vagy bíróság zavartalan működését, illetőleg nem jár-e a közlekedés rendjének aránytalan sérelmével. Az utóbbi szempont Gytv. 2004. május 1-jétől hatályos módosítása óta már nem lehet tiltási ok csupán az, ha a közlekedés más útvonalon nem oldható meg, ennek ellenére a jogszabály az eltelt négy évben nem változott. Ezt az alkotmánysértő helyzetet a haladéktalanul meg kell szüntetni.
Fontos rögzíteni, hogy az emberi jogok, ezen belül a politikai szabadságjogok érvényesülésének biztosítása és ennek keretében a mostani jogelismerés nem az állam kegyúri adománya, hanem az emberek nemzetközi egyezmények és hazai jogszabályok által garantált jogainak gyakorlásához nélkülözhetetlen állami kötelezettségnek megfelelő, magától értetődő, de jelen esetben jogvédők által „kikényszerített" lépés. Tehát természetjogi alapon jár az embereknek a véleménynyilvánítási és gyülekezési ikerjog.
A folytatás most már az kell legyen, hogy a kormány saját maga helyezi hatályon kívül gyülekezési jogot önkényesen korlátozó, tüntetőkkel szemben rendszeresen mintegy „jogi gumibot"-ként alkalmazott, tavaly márciusban életbe léptetett „passzív engedetlenség"-et büntető szabálysértést. A „passzív engedetlenségi" norma alkotmányellenességének megállapítását a Nemzeti Jogvédő Alapítvány kérte több mint egy éve az Alkotmánybíróságtól, de abban eddig még döntés nem született. Szükséges továbbá az összes eddigi, spontán és békés, de mégis feloszlatott tüntetéseken eljárás alá vontakkal szembeni eljárások megszüntetése is, illetve a megbírságoltakat mentesíteni kell a jogkövetkezmények alól szerintünk.
A mostani döntés új megvilágításba helyezi a 2006 őszi tüntetések megítélését is, mivel akkor a spontán, és kezdetekben békés tüntetéseket a rendőrség mérlegelés nélkül oszlatta fel, és ez a tömeges brutalitással járó rendőri fellépés eredményezte azokat a véres eseményeket, amelyek során több száz ember sérült meg és került rendőrségi fogdákba. Emiatt is a 2006. októberi rendőri jogsértések nagyszámú áldozatainak mielőbbi és mindeddig elmaradt erkölcsi és anyagi jóvátétele is elengedhetetlen lépés. A Nemzeti Jogvédő Alapítvány által működtetett Nemzeti Jogvédő Szolgálat ügyvédei által képviselt négy károsult már nyert első fokon kártérítési perekben rendőri szervekkel szemben, azonban a benyújtott kárigények peren kívül egyezséggel történő rendezése elől a felelős szervek eddig elzárkóztak.
Szerintünk a hatalmi arroganciában szenvedő kormányzati hozzáállásnak meg kell ezek után változnia, és a társadalmi konfliktusok tüntetésekben kicsúcsosodó megnyilvánulásait az államhatalom nem verheti le karhatalmi erővel, mivel – felidézve az Emberi Jogok Európai Bíróság alaptételét- „a közhatalom bizonyos fokú toleranciát kell hogy tanúsítson a békés összejövetelek iránt". „Egy demokratikus társadalom nem választhatja a tiltakozás elnémításának, szükségtelen és aránytalan korlátozásának útját: a politikai szabadságjogok korlátozása nem csak azokat sújtja, akik élni kívánnának jogaikkal, hanem a társadalom egészét, így azokat is, akikre hivatkozással az állam a jogkorlátozás eszközéhez nyúl." – ezt a megállapítást pedig az Alkotmánybíróság tette 4/2007. (II. 13.) AB határozatában. E helyett inkább elmozdulás kell történjen a tüntetők józan érveinek meghallgatása és az álláspontok közelítése irányába, a társadalmi viták, nyilvános véleménynyilvánítások agressziómentesítése felé. Mindazonáltal szükséges a tüntetések és a tüntetők vonatkozásában egy minőségi ugrás megvalósítása, mert immáron nyilvánvaló, hogy csak a jogszerű (békés jellegű) tüntetéseket védi a magyar és nemzetközi jog. Az utcai erőszak nem kívánatos és nem helyeselhető egyik oldalról sem, az pedig jogellenes, ha az államhatalom megbízott provokatőrökkel törekszik megszüntetni a jogszerű tüntetések békés jellegét, ürügyet teremtve azok feloszlatására.
Az itt írt jogelméleti és joggyakorlati felvetések megvalósítása érdekében a Nemzeti Jogvédő Alapítvány a jogalkotók és jogalkalmazók rendelkezésére áll ismereteivel és tapasztalataival, az alapvető szabadságjogok kiteljesítése érdekében.
Végül, de nem utolsósorban: a vélemény-nyilvánítási szabadság és gyülekezési joggal kapcsolatos jogi szabályozás és gyakorlat megfelelő egyensúlyt kell teremtsen az állampolgárok szabadságjogai, az emberek szabad mozgáshoz való és egyéb jogai és az állam által mindenkor érvényesítendő közérdek között.
2008. június 2., Nemzeti Jogvédő Alapítvány (www.nja.hu)

matches: bíróság bíróság Bíróság Bíróság bíróság Bíróság


text:
Ülésezett a NEK - Magyar Gyógyszerészi Kamara
Ülésezett a NEK
Az MGYK előterjesztése a Nemzeti Egészségügyi Kerekasztalnak és a június 18-án elfogadott határozat:
Előterjesztés a Nemzeti Egészségügyi Kerekasztal részére
az Európai Közösség Bírósága gyógyszerészettel kapcsolatos 2009. május 19-i döntései kapcsán kialakult helyzetről
Az Európai Közösség Bírósága 2009. május 19-én hozta meg ítéleteit a C‑531/06. sz., valamint a C‑171/07. és C‑172/07. sz. egyesített ügyekben. A C-531/06. sz. ügyben az EK 226. cikk alapján az Európai Közösségek Bizottsága fordult a Bírósághoz 2006. december 22‑én kötelezettségszegés megállapítása iránti kérelemmel az Olasz Köztársaság ellen, a C‑171/07. és C‑172/07. sz. egyesített ügyekben a saarvidéki bíróság fordult az Európai Közösség Bíróságához az ún. DocMorris ügyben, előzetes döntéshozatali kérelemmel.
Mindegyik ügy a gyógyszerészeti szabályozásra vonatkozott, melyek jelentősége messze túlmutat a konkrét eseteken. Olaszországgal szemben maga az Európai Unió Bizottsága kezdeményezett eljárást, vádpontként megfogalmazva, hogy a letelepedés szabadságának és a tőke szabad áramlásának elvét sérti az olasz szabályozás. Az olaszországi magángyógyszertárak üzemeltetésére a hatályos olasz szabályozás ugyanis csak gyógyszerészi diplomával rendelkező magánszemélyeket, illetve kizárólag gyógyszerész tagokból álló üzemeltető társaságokat jogosít fel, továbbá lehetetlenné teszi a gyógyszerek forgalmazásával foglalkozó vállalkozások számára, hogy részesedést szerezzenek az önkormányzati gyógyszertárakat üzemeltető társaságokban (amelyeknél az olasz jog egyébként szigorú feltételek mellett engedélyezi a gazdasági társasági formában való működtetést). A Bizottság az olasz ügyet minden bizonnyal precedensértékű próbapernek tekintette, mert a megfogalmazott vádakkal több uniós országot is illethetett volna.
A németek esetében az elhíresült DocMorris ügy került az uniós bíróság elé, amelyet eredetileg német gyógyszerészeti szervezetek kezdeményeztek, vitatva a német állam azon döntését, hogy az internetes gyógyszerforgalmazásról elhíresült holland részvénytársaságnak Németországban patika alapítását engedélyezték, holott a németeknél a nemzeti szabályozás a gyógyszertárak tulajdonjogát és üzemeltetését jelenleg is kizárólag gyógyszerészi képesítéssel rendelkező személyek részére tartja fenn.
A fenti ügyek általános jelentősége abban állt, hogy a bíróság tisztázza:
- megilleti-e az uniós tagállamokat az önálló gyógyszerészeti szabályozás joga; illetve
- sérti-e a letelepedés szabadságának és a tőke szabad mozgásának uniós alapelvét, ha az olaszhoz vagy a némethez hasonló piackorlátozó szabályozás van hatályban, és ha igen
- van-e olyan szempont, amely indokolhatja ezen uniós alapelvek érvényesülésének korlátozását?
A magyar gyógyszerészetnek is több szempontból volt lényeges a bíróság döntése. Eszerint
- segíthetett eldönteni, hogy lehetséges-e visszaút a liberalizációból és a gyógyszerészi kompetenciák amortizálásából,
- a 2006 őszi liberalizációs szabályozás vitájában meghatározó és visszatérő érve volt a szaktárca akkori vezetőjének az uniós elvekhez és szabályozáshoz való igazodás kényszere, valamint a Magyarországgal szembeni uniós bizottsági eljárás lebegtetése, továbbá
- az azóta eltelt időben a szabályozás korrekciójára vonatkozó gyógyszerészi kezdeményezéseket rendre azzal hárították el a kormányzati oldal vezetői, hogy várjuk meg az uniós bíróság döntését.
Megítélésünk szerint a magyar egészségügy szempontjából is lényeges volt a bíróság döntése, ugyanis hosszú távon nem lehet lényeges különbség az egészségügyi szolgáltatások és a gyógyszerészeti ellátások szabályozásának alapvető elveiben, hiszen
- a gyógyszerpiaci liberalizáció kihatással van az egészségügy többi részének szabályozására,
- a gyógyszerészeti szabályozás befolyásolja a finanszírozás rendszerét,
- a gyógyszerészeti ellátások minőségi és etikai vonatkozásai az orvosi egészségügyi szolgáltatásokat is befolyásolják, továbbá
- a gyógyszerellátás etikai szabályozása szorosan összefügg az egészségügyi szakmai kamarák megítélésével is feladatkörének meghatározásával.
A bíróság ítéleteiről
A bíróság elutasította az Európai Közösség Bizottságának Olaszországgal szemben benyújtott keresetét és a DocMorris ügyben is kimondta, hogy a holland részvénytársaságnak kiadott németországi patikalétesítési engedély ellentétes a német nemzeti szabályozással, amely viszont összhangban van az uniós elvekkel.
Az uniós bíróság az olasz és a német gyógyszerészeti szabályozással kapcsolatos ügyeket összevontan tárgyalta és az egy napon hozott két ítélet számos ponton átfedést mutat egymással. Ezért ezek szakmapolitikai célú összegzése viszonylag egyszerű.
2. A gyógyszerellátás szervezetének és szabályozásának kialakításában  beleértve a támogatáspolitikát és a finanszírozást is  az uniós tagországoknak a nemzeti szabályozás kialakítására és fenntartására joguk van (nemzeti hatáskör).
7. A gyógyszerellátó rendszer költségtakarékosságára  a közösségi pénzek nagyságrendjére és a gyors ütemben növekvő kiadásokra tekintettel  a szabályozás szintjén is oda kell figyelni. A bíróság szerint a tapasztalatok azt mutatják, hogy a gyógyszertárak kizárólagos gyógyszerészi tulajdonban tartása a kiadások szempontjából megtakarításokhoz vezethet.
A Magyar Gyógyszerészi Kamara a bíróság ítéleteiről
Mivel a magyarországi gyógyszerellátás rendszerében 2006 őszén végrehajtott liberalizálás a bíróság ítéletében foglaltakkal ellentétes alapvetéseken nyugszik, kézenfekvő a kérdés: terheli-e kötelezettség a magyar államot a gyógyszerellátás szabályozásával kapcsolatban.
A bíróság döntése jogalkotási kényszert nem ró a magyar kormányra, de az uniós bíróságnak nem is lett volna joga arra, hogy bármire is kötelezze a kormányokat azok után, hogy a szabályozás nemzeti hatáskörben tartását megerősítette. Politikai, egészségpolitikai, morális és financiális okokból azonban a korrekció indokolt. Ennek során a politikának a szakmával együttműködve kell kialakítani azokat a működési kereteket, amelyek garantálják a közegészségügyi érdekek prioritását, a gyógyszerbiztonság, az ellátásbiztonság, a szolgáltatásminőség és a költséghatékonyság érvényesülését.
1. A bíróság ítéletének meghozatalát követően két nappal volt a NEK jubileumi ülése, amelyen a kamara vezetői kérték, hogy a NEK soron következő ülésén tárgyalja meg a bírósági ítéletek kapcsán kialakult helyzetet.
2. Május 24-én került sor a kamara küldöttközgyűlésére, amely egyhangúlag elfogadott határozattal üdvözölte a döntést, lényeges megállapításokat tett és kijelölte a kamara tevékenységének irányát is:
A Magyar Gyógyszerészi Kamara Küldöttközgyűlése (Küldöttközgyűlés) megelégedéssel nyugtázza, hogy az Európai Unió Bírósága 2009. május 19-i határozatában kimondja: alapos közegészségügyi és finanszírozási indokai vannak annak, hogy gyógyszertár tulajdonlását és működtetését a nemzeti szabályozás gyógyszerészi diplomával rendelkező személyek számára tartsa fenn.
1. A Küldöttközgyűlés az uniós bíróság döntésével és indoklásával messzemenően egyetért és azt az eddig is következetesen képviselt álláspontja megerősítéseként értékeli. Az uniós bíróság ugyanis kimondja, hogy
- a szakmailag és egzisztenciálisan független gyógyszerész a biztosítéka a közegészségügyi és betegérdekek érvényesítésének, valamint a gyógyszerellátás költség-hatékony működtetésének és
- az uniós országok kormányainak joguk van arra, hogy ezen érdekek érvényesítésére olyan piacszabályozó intézkedéseket érvényesítsenek, amelyek a gyógyszertár-létesítés és tulajdonlás szabályozásán keresztül garantálják a gyógyszerbiztonságot, a betegbiztonságot, a gyógyszertári szolgáltatások minőségét és a rendszer költség-hatékony működését.
2. Mivel
- a jelenlegi magyarországi szabályozás a betegek és a gyógyszerellátás biztonsága helyett a befektetői érdekek érvényesülését célozza és figyelmen kívül hagyja az uniós bíróság határozatában és indoklásában is megerősített elveket, továbbá
- a 2006. december 29-én hatályba lépett jelenlegi liberalizált gyógyszerellátási modell kialakításakor a Kormány és az Országgyűlés uniós alapelvekre és az Európai Unió Bizottságának uniós tagországokkal szemben kezdeményezett elmarasztaló eljárására hivatkozott, valamint
- az azóta eltelt időben a Magyar Gyógyszerészi Kamara korrekcióra irányuló kezdeményezéseit (a Kormány képviselői) több esetben azzal hárították el, hogy meg kell várni az uniós bíróság döntését,
4. A Küldöttközgyűlés felhatalmazza az országos elnökséget, hogy hozzon létre egy ad hoc bizottságot a bírósági döntésből eredő jogi lehetőségek kihasználásának előkészítésére.
3. A kamara a küldöttközgyűlési határozatban foglaltak szerint a társzervezetekkel a legsürgetőbb intézkedésekről közös álláspontot alakított ki, melyet június 16-án közleményben tett közzé:
A Magyar Gyógyszerészi Kamara, a Magángyógyszerészek Országos
Szövetsége, a Magyar Gyógyszerésztudományi Társaság, a Magyar Gyógyszerész Egyesület és a Magyar Gyógyszertár-tulajdonos Gyógyszerészek Szövetsége üdvözli az Európai Közösség Bíróságának május 19-ei döntéseit, mellyel a testület megerősítette, hogy minden uniós tagállam joga az egészségügy és ezen belül a gyógyszerészet nemzeti hatáskörű szabályozása. A Bíróság ítéletében kimondta, hogy a betegek biztonságos és minőségi gyógyszerellátásának a szakmailag és egzisztenciálisan független gyógyszerész a letéteményese. Ennek érdekében az uniós országok kormányainak joguk van arra, hogy a gyógyszertárak tulajdonlását és működtetését gyógyszerészeknek tartsák fenn.
Mindezekre tekintettel a gyógyszerészi szakmai érdekvédelmi szervezetek közösen fordulnak a kormányhoz, és kérik a gyógyszerellátó rendszer szabályozásának teljes körű felülvizsgálatát. Mindaddig, amíg erre sor kerül a további károkozás megelőzése érdekében az alábbi területeken soron kívüli jogszabály módosítást sürgetnek:
1. A patikaalapítási szabályok változtatása, hogy a gyógyszerellátó rendszer teljes körű felülvizsgálatáig az új patikák alapításának a lehetősége a gyógyszertárral már ellátott területeken szűnjön meg.
2. A patikalétesítés 2010. január 1-jén hatályba lépő további deregulációja kerüljön törlésre.
3. A gyógyszertárláncok létesítését lehetővé tevő jelenlegi szabályokat szüntessék meg, és mindaddig új fúziókra ne legyen lehetőség, amíg az új szabályozás ebben a kérdésben végleges megoldást nem hoz.
Ennek érdekében a gyógyszerészi szervezetek soron kívüli tárgyalást kezdeményeznek az egészségügyi miniszterrel, az országgyűlés egészségügyi bizottságával, az MSZP elnökével és annak frakciójával.
4. A törvénymódosítások elkészültek, ezekről sajtótájékoztatón számoltunk be. A politikai szereplőkkel is kezdeményeztük a kapcsolatot és a korrekciókat.
Az Európai Közösség Bíróságának ítélete megerősít minket abban, hogy jó ügyért harcolunk. A bíróság olyan érveket fogalmazott meg az indoklásában, melyek figyelmen kívül hagyása  főként ellátási és gyógyszerbiztonsági probléma esetén  indoklási kötelezettséget róhat a kormányra.
Az Európai Unió gyógyszerészeti modelljeit illetően trendforduló várható. Arra joggal lehet számítani, hogy a pernyertes Olaszország (és Németország) egy ideig kormányzati eszközökkel nem fog a liberalizáció pártjára állni, hiszen ez ellentétes lenne a perben képviselt álláspontjával. Mivel az olaszok mellett a perben nyíltan felsorakozott Franciaország, Spanyolország, Görögország, Ausztria és Lettország kormánya, tőlük sem várható, hogy a közeljövőben kormányzati eszközökkel kezdeményezzék a gyógyszerellátó rendszer liberalizációját. Viszont az a tőkeerő, amely eddig is liberalizálni akart (és a Bizottságot is rávette a perbeli szerepére), továbbra is létezik, a térségben marad és valószínűtlen, hogy hátat fordítana a gyógyszer-kiskereskedelmi piacnak. Sőt a liberalizált országok fokozottabb kitettségére lehet számítani mindaddig, amíg az etikus modell helyreállítására irányuló politikai szándék egyértelművé nem válik.
Az Európai Közösség Bírósága nem a gyógyszerészi érdekek vagy a gyógyszerészi egzisztencia védelmét, hanem a közegészségügy és a betegek érdekeinek az érvényesítését tartotta szem előtt, amikor az etikus gyógyszerészet mellett tört lándzsát. Ítéletei egybehangzanak a NEK gyógyszerészettel kapcsolatos korábbi állásfoglalásaival. Erre való tekintettel kérjük a Nemzeti Egészségügyi Kerekasztalt: támogassa a Magyar Gyógyszerészi Kamarát abban, hogy az unió bírósága által is megfogalmazott elvek Magyarországon minél hamarabb érvényre juttathatók legyenek.

matches: bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság bíróság


text:
Rubik kocka és Lego - Gondolatok a térbeli védjegyek margójára | IP & IT: védjegy - domain - internet jogi blog | Jogi Fórum blog | Jogi Fórum
Még 2010-ben semmisítette meg az Európai Bíróság a Lego háromdimenziós közösségi védjegyét. Az esetnek az ad különös aktualitást, hogy hasonló ügybe keveredett a Rubik-kocka is, amely kapcsán a napokban született elsőfokú ítélet. Ennek kapcsán érdemes áttekinteni a két játékgyártó pereskedésének történetét, illetve a térbeli védjegyekkel kapcsolatos legfontosabb tudnivalókat.
A Lego kocka lejárt szabadalmát térbeli védjeggyel kívánta „meghosszabbítani”, ennek vetett véget az Európai Bíróság C-48/09 döntésével. A korábbi Lego döntés hátterében az áll, hogy a közösségi védjegyeket kezelő Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (OHIM) úgy vélte, a Lego kocka kizárólag olyan formából áll, amely a célzott műszaki hatás eléréséhez szükséges.
Márpedig a közösségi védjegyrendelet 7. § (1) bekezdés szerint az ilyen forma ki van zárva a védjegyoltalomból.
A bíróság szerint a Lego kocka kötőelemei kizárólag azt a célt szolgálják, hogy több elem összeépíthető, szétszedhető legyen. Az ítészek több olyan szabadalmat is találtak, amely a kötőelemek hengeres formáját a csatlakozó-kialakítás kedvelt módjaként mutatja be. A bíróság kimondta, hogy az ilyen jellegű tiltás rációja az, hogy a vállalkozások ne használhassák a védjegyoltalmat műszaki megoldásokon alapuló megoldásaik időkorlátozás nélküli fenntartására. A bíróság szerint maga a szabadalom megdönthetetlen bizonyítéka annak, hogy az általa nyilvánosságra hozott jellemzők funkcionálisak.
Ahogy a Szabadalmi blog korábban már beszámolt róla, valójában a kocka külső alakját és az első „Lego” kocka szabadalmat nem a Lego, hanem egy Harry Fisher nevű londoni ember találta fel még 1939-ben, de nem védte le Dániában, így az ott szabadon felhasználhatóvá vált.
A bírósági döntés egyrészt azért különösen érdekes, mert - ahogy arról korábban is írtunk -, Magyarországon a Legfelsőbb Bíróság korábban ezzel ellentétes döntést hozott és a Lego magyar térbeli védjegyét fenntartotta. Az Európai Bíróság döntése nyomán azonban felül kellene vizsgálnia álláspontját egy esetleges magyar törlési eljárás megindítása alkalmával.
A Lego döntés napi aktualitását adja, hogy hasonló cipőben jár a Rubik kocka, melynek már szintén lejárt a szabadalma. Szintén a Szabadalmi blog számolt be elsőként, hogy Rubik előtt már szabadalmaztattak hasonló bűvös kockát. A Legotól eltérően azonban Rubik szabadalma belső műszaki megoldásában lényegesen eltért a korábbi szabadalomtól (ezért is kaphatott oltalmat), és teljesen önálló alkotás.
A Rubik kocka jogai már nem Rubik Ernőt illetik, hanem egy angol céget, a Seven Toyst. A Symba Toys német cég töröltetni akarta a Seven Toys fekete-fehér kocka-védjegyét, de kérelme a napokban elbukott az Európai Törvényszéken (T-450/09). Az eljárásban elsőfokon közigazgatási szervként eljáró OHIM a kérelmet elutasította, s ugyanígy tett az OHIM fellebbezési tanácsa is. A kérelmezőnek az a bizonyítéka, hogy létezik egy részben hasonló termék, a jellemzően bükkfából készült ún. Soma kocka, nem szolgáltatott elégséges bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az illesztési módszer a háromdimenziós játékok piacán bevett megoldás lenne.
A másodfokú határozat elleni fellebbezésben a felperes összesen nyolc jogi alapra hivatkozott, melynek egy része eljárásjogi kifogás volt, másik része az alapügyben is előadott tartalmi érvként szolgált. A Bíróság egyet sem talált megalapozottnak, s helybenhagyta az OHIM fellebbezési tanácsának határozatát.
A háromdimenziós védjegyek koncepciója az Európai Unió régebbi tagállamaiban már a hetvenes évek óta ismert volt, a posztszovjet blokkba az jogintézmény a jogharmonizációs kényszer hatására tört be. A lehetőség legnagyobb pozitívuma, hogy a termék külső kialakítása a szabadalmi oltalom és formatervezési mintaoltalom idejének lejárta után is korlátlan alkalommal megújítható, ezért a szellemi tulajdonvédelem utolsó frontvonalaként szolgálhat, így minden vállalkozás iparjogvédelmi stratégiájában kiemelt helyet kell elfoglalnia.
Ugyanakkor sajnálatos tény, mint ahogy a Lego-döntés indokolásából is implicite kitűnik, hogy sok vállalkozás ezt a lehetőséget a jóhiszeműség követelményével ellentétesen, visszaélésszerűen gyakorolja.
Pintz György/Csirik Márton

matches: Bíróság Bíróság bíróság bíróság bíróság Bíróság Bíróság Bíróság