text:
КОСОВО: поименна анкета - Page 3
Sui Generis ...
Таки on Пон 18 Фев 2008, 21:20
На заседанието на Съвета "Общи въпроси и външни отношения" на ЕС в Брюксел, на което участва и българският министър на външните работи Ивайло Калфин, бяха приети заключения по Косово, съобщиха от МВнР.
Съветът отбелязва, че с приетата резолюция за независимост, Асамблеята на Косово се ангажира да спазва принципите на демокрация и равенство на всички граждани, да защитава сръбското и другите малцинства, да защитава културното и религиозното наследство. Съветът приветства продължаващото присъствие на международната общност, основано на резолюция 1244 на Съвета за сигурност на ООН.
Съветът отбелязва също, че държавите-членки, в зависимост от техните национални практики и международното право, ще решават как да развиват отношенията си с Косово.
В документа се посочва още, че Съветът потвърждава готовността на Европейския съюз да играе водеща роля за заздравяване на стабилността в региона, както и за изпращане на мисията на ЕС в Косово.
Съветът потвърди и своя ангажимент за пълна и ефективна помощ за европейската перспектива на Западните Балкани.
В заключенията на Съвета се подчертава, че юридически случаят на Косово е sui generis, т.е. от него не произтича никакъв прецедент.
Sui Generis ... Виж как римляните, стара империалистическа къща, са имали терминчета за всичко..
Дано само някой форимен член не се сети да поиска от админа статус "sui generis" тук .. Той да си нарушава форумните правила, без от това да произтича никакъв прецедент за други. Т.е. ако някой му отвърне също с нарушение, той да подлежи на санкции.. Жалко, че по известни причини, аз не мога лично да се възползвам от тази своя гениална и толкова евросъюзна идея..
More Kosova ...
Таки on Пон 18 Фев 2008, 22:56
Едностранното обявяване на независимостта на Косово няма юридическа стойност, заяви министърът на външните работи на Кипър Ерато Козаку-Маркули, цитирана от РИА Новости. Обявяването на независимост от страна на Косово няма юридическа стойност и е нарушение на териториалната цялост на Сърбия, каза Маркули пред репортери в Брюксел. Кипърският външен министър участва в заседанието на външните министри на страните-членки на ЕС, където основната обсъждана тема беше независимостта на Косово.
http://www.focus-news.net/?id=n890008
Започва извънредното заседание на Съвета за сигурност на ООН по косовския въпрос, предаде РИА Новости. Заседанието е свикано по инициатива на Русия, която категорично отказва да признае обявената на 17 февруари независимост на досегашната косовска провинция. В днешното заседание ще вземе участие и президентът на Сърбия Борис Тадич. Според Русия и Сърбия така нареченият “косовски прецедент” нарушава редица разпоредби на международното право, Устава на ООН и съответната резолюция на Съвета за сигурност, допълва агенцията.
http://www.focus-news.net/?id=n890009
Тбилиси. Грузинският външен министър заяви, че страната едва ли ще признае независимостта на Косово, като подчерта, че въпреки значението на отношенията със западните страни, Грузия трябва да отстоява националните си интереси, предаде АФП. “Грузия не смята да признава Косово”, заяви министърът на външните работи Давид Бакрадзе в интервю за местна телевизия. “Ние ще развиваме отношения с нашите стратегически западни партньори, но трябва да действаме съобразно националните си интереси.
http://www.focus-news.net/?id=n890010
Сръбският президент Борис Тадич заяви днес пред Съвета за сигурност на ООН, че едностранното обявяване на независимостта на Косово представлява опасен прецедент, който ще бъде последван другаде и ще нанесе “непоправими щети” на световния ред, предаде АФП.
http://www.focus-news.net/?id=n890011
Румъния смята обявяването на независимостта на Косово за “незаконен” акт, заяви румънският президент Траян Бъсеску днес, предаде АФП.
http://www.focus-news.net/?id=n889802
Безпризорните за Косово
Таки on Пон 18 Фев 2008, 23:07
http://bezprizorni.forumotion.com/forum-f8/topic-t58.htm#8934
Let's go komarKo ..
Таки on Пон 18 Фев 2008, 23:18
Което ни води и към този нов сайт:
Честито, Христо !
Страницата е добавена в списъка на "Личните страници" - Portal - Links .
More Kosova
Таки on Вто 19 Фев 2008, 10:23
Траян Бъсеску обяви, че румънската дипломатическа служба в Прищина ще прекрати дейността си, предаде агенция Медиафакс. “В момента в Прищина имаме дипломатическа служба, която е към румънското посолство в Белград. С отказа ни да признаем провинция Косово за независима държава дейността на тази служба се прекратява”, е казал в понеделник вечерта Траян Бъсеску.
http://www.focus-news.net/?id=n890238
(Ще се допълва с днешни новини)
Boabab on Вто 19 Фев 2008, 11:18
Хареса ми! Харесаха ми и рисунките!
Boabab on Вто 19 Фев 2008, 11:20
Таки написа: http://bezprizorni.forumotion.com/forum-f8/topic-t58.htm#8934
Ригас бе, много наляво гласуват безпризорните.
Боабабе бе,
Таки on Вто 19 Фев 2008, 11:22
Защо мислиш, че това е "лява" позиция?
Един закъснял отговор на pheras:
Таки on Вто 19 Фев 2008, 11:35
Отговорът за мен е не. Не, засега. (pheras)
Това - за смяната на въпроса - е вярно само наполовина.
Тези, които отговарят "да" - признаваме Косово, сега или по-късно - нямат проблем.
Но тези, които отговарят "не" - не признаваме Косово, се връщат към оригиналния въпрос, във вида "А какво Косово признаваме" ?
Таки on Вто 19 Фев 2008, 14:01
Нека не се забравя и компонентата "пладнешки грабеж" ..
В резултат на международното признаване на Косово големите фирми от Сърбия биха могли без никакви компенсации да изгубят имуществото си в областта, чиято стойност се изчислява на най-малко няколко милиарда евро, пише днес сръбският вестник “Данас”. Съдейки по съобщенията на косовските официални представители, планът на Марти Ахтисаари изцяло ще бъде приложен, което по всичко изглежда означава, че ще бъде приложен и анекс 7, който определя правото на собственост над фирмите на територията на Косово. В този анекс се посочва, че правото на собственост на фирмите, държавна собственост, ще бъде прехвърлено на Косово, но никъде не се посочва, че държавата Сърбия ще бъде обезщетена за това.
http://www.focus-news.net/?id=n890300
Димитри Иванов за Косово
Таки on Сря 20 Фев 2008, 08:21
http://www.segabg.com/online/article.asp?issueid=2891&sectionid=5&id=0001101
Тирана посрещна Буш като ангел-спасител. На 10 юни 2007 г. той заяви: Ако Белград и Прищина не се разберат, ще кажем "Стига!" Косово ще обяви независимост едностранно. Вашингтон ще я признае напук на Съвета за сигурност на ООН (International Herald Tribune, 11, 6, 2007).
Виж ти логика! За създаване на палестинска държава половин век не стигна, а за косоварска - няма и две години преговори и - "Стига!"
chocho on Сря 20 Фев 2008, 12:08
Квебек заплаши да последва Косово
20 февруари 2008 / News.dir.bg
Едностранното обявяване на независимостта на Косово се превърна в повод за главоболие за Канада, която сега търси начин да я признае, без да окуражава сепаратистките тенденции в провинцията Квебек, отбелязва Ройтерс, цитирана от БТА.
Около половината от жителите на Квебек искат независимост. Квебекската партия, която е в опозиция в парламента на провинцията, обяви, че ако Отава признае независимостта на Косово, то тя ще трябва да признае и евентуална независимост на канадската провинция, ако се стигне до подобна ситуация.
В Квебек имаше два референдума за отцепване на провинцията от Канада. Те бяха организирани през 1980 г. и 1995 г., но и двата се провалиха, припомня Ройтерс.
Не трябва да се правят сравнения между косовския прецедент и ситуацията в канадската провинция Квебек, заяви в колумбийската столица Богота канадският външен министър Максим Берние.
"Ситуациите в Косово и Квебек са напълно различни. И дума не може да става за сравнение между тях", заяви дипломат номер едно на Канада.
"Косово е уникална ситуация, в която са замесени период на война, етническо прочистване и международна интервенция. В Квебек дори не е имало война", припомни още Берние. Той е на латиноамериканска обиколка, включваща Колумбия и Хаити на първия етап.
Берние допълни, че подобно на други държави и Канада прави оценка на ситуацията около Косово.
http://dnes.dir.bg/2008/02/20/news2686389.html#sepultura
Странна ми се вижда логиката на г-н дипломата по-горе...
Едно разумно предложение
Таки on Сря 20 Фев 2008, 12:40
От “Новото време” излязоха с предложение за предприемане на 3 конкретни стъпки от страна на България, за да може страната ни да формулира обща политика заедно с останалите балкански страни-членове на Европейския съюз - Румъния и Гърция. По този начин, според нововремци, ще се постигне трайна и стабилна позиция, каквато досега няма. Това се казва в официално изявление на партията, изпратено до Агенция “Фокус”.
Повече: http://www.focus-news.net/?id=n891244
Помощ, граждани! on Сря 20 Фев 2008, 12:51
може би никой не си дава сметка на това, до което може да доведе прецедента косово
не съм се занимавал достатъчно с темата, но казуса определено е интересен: след квебек ще последват и други
nikiforov on Сря 20 Фев 2008, 21:00
доста обширно , но нищо конкретно , се тиражира "приказката " ,че Хашим Тачи е мафиот ,нарко трафикант ,терорист убиец....
АЗ не знам !
щях да спомена , като във вица за биенето на афроамериканците ,че почти всичките герои на Израел са ...., по сегашните тертипи ..хм поне терористи ...,но не го споменах , да не ме обявят , танаска - израелската гражданка , в анти семитизъм ...
голяма интродукция ....
"Религиозните стереотипи" откъде смяташ да ги вадиш? Да не би от крачола? Що се отнася до религиозните аргументи за заселването на една или друга земя, то те са смехотворно неадекватни. Най-яркия пример на това е Израел: повечето на отците му основатели били социалисти-атеисти, но погрешно решили, че като кажат на арабите и останалия свят, че Господът им е обещал тази земя, това шъ фане повече дикиш. Излезна пък точно наопаки (каква изненада!): ония също си имали своя Б-г, който им обещал същата земя... Така конфликтът става вечен и неразрешим.
Ако бяха им казали нещо съвършено разбираемо за всеки човек: искаме тази земя, трябва ни, и ако не ни я дадете, ще ви изтребиме - защото можем, а не защото сме по-готини. Случеше ли се това, досега да се е видяло, кой какво може и работата да е благополучно приключила (благополучно за едните ИЛИ за другите).
С Косово не е по-различно."
Таки on Сря 20 Фев 2008, 21:10
Иска ми се да вярвам, че не съм консерватор, но в случая се страхувам от тази уникална стъпка срещу международния правов ред, на който мисля, че се крепи стабилността и напредъка на Европа след войната. Цели 63 години.
Аналогии с далечни времена или с други континенти не ме трогват особено.
Напомням, че самият ЕС в последната си декларация е намерили за необходимо да подчертае (очевидно, под натиска на някои страни-членки) , че "юридически случаят на Косово е sui generis, т.е. от него не произтича никакъв прецедент" . Какво по-добро соказателство за това, че "случаят" силно куца ? ?
nikiforov on Сря 20 Фев 2008, 21:16
Таки , едно време се оправдавахме с обективните факти ...
Признай ,че беше доста тъпо !
Грешка - с обективните обстоятелства !
това беше любимият термин
Повтарям добавката си по-горе.
Таки on Сря 20 Фев 2008, 21:20
Напомням, че самият ЕС в последната си декларация е намерил за необходимо да подчертае (очевидно, под натиска на някои страни-членки) , че "юридически случаят на Косово е sui generis, т.е. от него не произтича никакъв прецедент" . Какво по-добро доказателство за това, че "случаят" силно куца ? ?
nikiforov on Сря 20 Фев 2008, 21:27
Когато палестинците се разберат помежду си , тоест излъчат в един момент , една безспорна кандидатура , с възможности да обедини болшинството от народа си , тогава ще има палестинска държава , въпреки нежеланието на Израел - косоварите го направиха бързо - факт !
Не мисля ,че случващото ,е добро или зло - то е факт !
Ако е мъртво родено като в Кипър , никой няма да му обърне внимание , но му обръщат !
Маестро, Северен Кипър и Косово ..
Таки on Сря 20 Фев 2008, 21:35
.. имат много аналогии. И в двата случая е имало чужда военна намеса, и в двата случая е имало етническо прочистване.
Аз не мога да кажа "ДА" на независимо Косово, без да кажа "ДА" и на независим Северен Кипър. Щом второто няма никога да го направя, няма как да направя и първото. Откъде накъде албанците на Тирана ще крепят своите братя по етнос в Косово, а аз в Атина ще предавам своите в Кипър? Не искам да имам повече права от един албански Таки. Искам да имам същите права с него !
В калабалъка забравихме и Крим ...
Таки on Пет 22 Фев 2008, 10:59
Докато президентът прагматично се отклонява от отговор, експертите уверяват, че Украйна няма да признае суверенитета на Косово. Защо?
Директорът на Киевския институт по проблемите на управлението Кост Бондаренко заявява, че заради заплахата от отделянето на Крим. “Украйна прекрасно разбира, че Косово е прецедент, следваща стъпка на който ще бъде Крим”.
Директорът на Киевския център за политически изследвания и конфликтология Михаил Погребинский отбелязва, че Украйна може да признае независимостта на Косово в случай, че на президента бъде оказан натиск от страна на САЩ.
http://www.focus-news.net/?id=n892879
И Република Сръбска, разбира се ..
Таки on Пет 22 Фев 2008, 11:14
Босна и Херцеговина е застрашена от разпадане, пише на електронната си страница австрийският вестник “Куриер”. След независимостта на Косово сега искат да се отделят и сърбите в Босна и Херцеговина. Така страната ще изгуби половината си. Ако повечето страни от ООН признаят независимостта на Косово, тогава сърбите в Босна и Херцеговина ще проведат референдум за статута си, се казва в резолюция на парламента на босненските сърби в Баня Лука.
Независимостта на Косово заплашва държавната цялост на Босна и Херцеговина, която се състои от Мюсюлманско-хърватска федерация (Федерация Босна и Херцеговина) и Република Сръбска. Двете части имат свои собствен парламент и собствено правителство, които открито считат централните институции за слаби.
http://www.focus-news.net/?id=n892778
Близки позиции
Логик on Пет 22 Фев 2008, 13:56
nikiforov написа: С Косово не е по-различно."
Маестро, за втори път отбелязвам близки позиции. За съжаление май тъдява няма други като нас. Затова да внимаваме - да не ни набият.
да не ни набият.
Таки on Пет 22 Фев 2008, 14:30
Г-н Логико, ще ми е тъжно да узная, че във Вашите среди за несъгласие бият.
Иска ми се да вярвам, че в този свободен форум няма да Ви набият. Най-много да ви навият.
( Отново опасна близост на думите за някои чужденци, нали? )
Виц- новичък
Надя on Пет 22 Фев 2008, 14:34

matches:
Sui Generis
sui generis
Sui Generis
sui generis
sui generis
sui generis


text:
Сумарното съдебно решение в българското процесуално право – de lege lata и de lege ferenda | Предизвикай правото!
Публикации Граждански процес Сумарното съдебно решение в българското процесуално право – de lege lata и...
Сумарното съдебно решение в българското процесуално право – de lege lata и de lege ferenda
Sun, 10 August, 2014
Настоящият доклад, който няма претенции за изчерпателност или за окончателност, а само цели да постави началото на една дискусия, е посветен на института на сумарното съдебно решение („summary judgment“), познат на англо-американското право1 и възможностите за рецепцията му у нас.
2. Институтът на сумарното решение
От чисто езикова гледна точка, сумарно е това решение, разрешаващо спор, без провеждане на пълно съдебно разглеждане.
Каква е същината на института?
Същият може да се разглежда като диференцирана съдебна процедура, при което се постановява съдебно решение, разрешаващо по окончателен начин, т.е. със сила на пресъдено нещо, материалноправен спор, без да се провежда исков процес по общия ред.
Касае се именно за диференцирана съдебна процедура, приложима поначало при всички искови производства, но не и за особено исково производство за разглеждане на определена категория материалноправни спорове.
Сумарното решение като вид акт, с който първоинстанционният съд може да приключи процеса, има всички характеристики на едно съдебно решение по съществото на спора, веднъж влязло в сила.
Постановява се в случаите, при които между страните не съществува спор относно съществените за материалноправните им отношения факти, а спорът зависи единствено от приложението на закона и едната от страните (ищецът или ответникът) има право на постановяване на решение с определен резултат въз основа на приложимата материалноправна норма.
Например, дори и всички факти, изтъкнати от ищеца в исковата молба, да бъдат доказани или макар и преди това същите да се признават от ответника, искът не може да бъде уважен, защото твърдяното субективно право, предмет на делото, не е признато от правния ред или е прекратено, погасени и пр. не е възникнало. В такъв случай е безсмислено провеждането на съдебно дирене, събиране на доказателства и пр. Такъв е и случаят, при който между страните няма спор по фактите, а само по правото, а по спорния правен въпрос има задължителна съдебна практика (прецедент, създаден от Върховния съд, пряко относим към спора).
Друг пример, който е особено актуален у нас, ответникът признава обстоятелствата, изтъкнати в исковата молба, признава и, че ищецът е имал вземане срещу него. Заявява обаче възражение на погасяване на ищцовото вземане по давност, което, видно от самите данни в исковата молба, е очевидно основателно. При преобладаващата понастоящем у нас концепция за възражението за давност като материалноправно перемпторно възражение, в такъв случай съдът ще следва да проведе исков процес, да събира доказателства и след като признае, че ищцовото вземане съществува, да приеме, че същото е погасено по давност и на това основание да отхвърли иска. Което е безсмислено от гледна точка на време и ресурси.
Институтът на сумарното съдебно решение има особено значение за англо-американското право и е възникнал от необходимостта да не се провежда пълен съдебен процес (”trial”) с участие на съдебно жури в случаите на очевидна неоснователност на ищцовата претенция или обратно – очевидна нейна основателност с оглед неоспорваните факти и от гледна точка на приложимата материалноправна норма.
Макар същият да се е зародил в правото на Англия, именно рецепцията му в правото на отделните американски щати и федералното законодателство на САЩ е това, което му е дало живот и развитие. И това не е случайно. Известно е, че английското право в голяма степен се е отказало от ползването на съдебно жури по граждански дела. Но американското не се е отказало и няма как и да се откаже, доколкото Конституцията на САЩ и конституциите на почти всички отделни щати гарантират конституционното право на процес със съдебни заседатели по почти всички граждански дела за разглеждане на искови съдебни производства. Известни са, също така, особеностите на процеса със съдебни заседатели по американското право и непредсказуемостта на същия, както и широко признаваната възможност за присъждане на наказателни обезщетения. По тази причина най-вече ответникът, срещу когото е заведен иск, който би могъл да му струва значителни средства и усилия, има интерес от прекратяването му преди процеса със съдебни заседатели и то окончателно – с постановяване на сумарно решение. Известна е и особеността на американската процедура по обезпечаване на доказателствата (”discovery”)2, която също поставя страните пред редица предизвикателства.
Независимо от горните особености на института, целта на настоящия доклад е да покаже, че същият, съответно модифициран, може да намери полезно приложение и у нас.
3. Предварителни бележки към въпроса за рецепцията му у нас
3.1. Нашето процесуално право, такова каквото беше до приемането на новия ГПК, и плод на една продължителна законодателна традиция, установена с приемането на ГПК от 1952 г., възприемаше принципа на диренето на обективната истина и на засиленото служебно начало3.
Съдебните постановления, които съдът в исковия процес постановява за приключване на производството, бяха решения и определения. С определения съдът слагаше край на исковия процес, при наличието на процесуални пречки или липсата на процесуални предпоставки за разглеждането на делото. Във всички останали случаи съдът беше длъжен да проведе пълно съдебно разглеждане на спора, дори и например да е напълно очевидно, че ответникът признава иска, показва пълна пасивност в процеса4. Посочената особеност на нашето право, плод на идеологическото и доктринерно увлечение по концепцията за обективната истина и засиленото служебно начало, беше премахната с приемането или по-скоро възстановяването, в новия ГПК на отдавна познатите по света и на нашата до1944 г. традиция институти на решението при признанието на иска и неприсъственото решение, чиято особеност се състои в това, че са диференцирани съдебни процедури, приложими поначало при всички искове, и при които се постановява акт по съществото на спора, със сила на пресъдено нещо, но без да се провежда пълно съдебно производство или без съдът да мотивира акта си по съществото на метериалноправните отношения.
3.2. На следващо място, съдът беше длъжен да проведе пълноценно съдебно производство, включително да допусне и събере всички допустими и относими поначало към спора доказателства, макар ищцовата претенция да е очевидно неоснователна. Т.е. макар от изложеното в самата искова молба да е видно, че дори и фактите, описани в нея, да са осъществили, искът ще бъде неоснователен поради действието на материалноправната норма5. Наопаки, ако искът беше очевидно основателен, например защото ответникът признава фактите, изложени в исковата молба, но противопоставя очевидно несъстоятелни от правна гледна точка възражения, съдът също не можеше направо да постанови решение, а следваше да проведе пълен исков процес.
На следващо място, дори при конститутивните искове в теорията, ако не и в практиката, господстваше становището, че съдът не може да се произнесе с определение, ако смята, че претендираното постестативно право не съществува или не подлежи на задължително упражняване по съдебен ред. Дори и това да е очевидно от правна гледна точка, приемаше се, че въпросът е по същество, доколкото страните може да спорят именно по въпроса дали положителното право предвижда потестативни права от този род да съществуват изобщо или да се упражняват по съдебен ред. Последното становище е пренесено и в новата доктрина по новия ГПК6. И тук е проблемът. Известна е особеността на нашето право, че прекратителните определения поначало не се ползват със сила на пресъдено нещо7. Следователно и не би съществувала пречка ищецът да поднови безсмисления си, обречен и губещ времето на съда и насрещната страна, спор.
Именно тук е има място за приложението на института на сумарното съдебно решение.
3.3. Наченки на сумарно произнасяне.
Полезността от сумарното произнасяне на съда по основателността на претенцията законодателят осъзна и уреди в института на заповедното производството.
Така чл. 411, ал. 2, т. 2 ГПК предвижда, че за да се издаде заповед за изпълнение по чл. 410 ГПК, отрицателна предпоставка на основателността на искането е противоречието на вземането със закона или с добрите нрави. Заповедният съд с отказа си да издаде заповед по чл. 410 ГПК в полза на кредитора, ще направи излишен и по-нататъшния ход на заповедното производство, както и възможността да се води безсмислен и обречен установителен исков процес по реда на чл. 415 ГПК8.
Ако обаче ищецът направо предяви осъдителен иск, вместо преди това да предяви вземането си по облекчения ред по чл. 410 ГПК, съдът ще бъде принуден да проведе пълен съдебен процес, за да отхвърли накрая иска на формално основание – че въпреки че същият е доказан като факти, от правна страна исковата претенция следва да се отхвърли поради противоречието й със закона или добрите нрави. Очевидно става дума за безсмислено прахосване на процесуално време и усилия на съда и страните. Случаите са абсолютно аналогични и би трябвало да получат еднакво разрешение9.
4. Въпросът за рецепцията на сумарното решение в първоинстанционното исково производство по новия Граждански процесуален кодекс
В действителност „сумарно” съдебно производство и по новия ГПК би могло да се получи. Имам предвид хипотезите, при които първоинстанционният съд отхвърли всички доказателствени искания на страните или такива просто няма, защото между страните не съществува спор по фактите, респ. по реда на чл. 146 ГПК съдът обяви всички факти за безспорни и ненуждаещи се от доказване. В такъв случай спорът между страните е само по приложението на материалното право. Съдът ще даде ход на устните състезания в първото и единствено съдебно заседание и ще го обяви за решаване. А ако правният въпрос е абсолютно безспорен, не съществува пречка съдът да постанови решение дори в съдебно заседание.
Не това обаче е приложното поле на института.
Същият би могъл да се приспособи, като се предвиди, че било ищецът с исковата молба, било ответникът с отговора на исковата молба могат да поискат постановяване на сумарно решение в своя полза. По допустимостта на същото съдът би могъл да се произнесе с постановяването на определението и проектодоклада по чл. 140 ГПК, като ако не намери основания за постановяването му, то с определение, което е необжалваемо, следва да откаже да го постанови и да определи продължаване на съдопроизводствените действия. Възможно е също така съдът да отложи произнасянето за съдебно заседание, в което да постанови както определението за решаване на делото с постановяване на сумарно решение, така и самото сумарно решение.
Предпоставките за постановяване на такова решение биха могли да бъдат заети пряко от чл. 56 от федералните процесуални правила на САЩ: съдът постановява сумарно съдебно решение, ако страната, която е подала искането за такова решение, установи, че не съществува спор по никой съществен за спора факт и че исканията на страната (иска на ищеца или материалноправните възражения на ответника) по силата на приложимата материалноправна норма се явяват основателни.
Така постановеното сумарно решение следва да се връчи на страните и подлежи на обжалване по общия ред пред въззивната инстанция и при наличието на предпоставките на чл. 280, ал. 1 ГПК, на касационно обжалване.
5. Сумарно решение извън исковия процес
Би било разумно и институтът да се приспособи и извън исковия процес, например при охранителните производства. Известно е, че отказът да се удовлетвори молба за издаване на охранителен акт не се ползва със сила на пресъдено нещо. Молителят може да подновява до безкрай исканията си и то не само при променена фактическа обстановка. При това отказът може да е постановен поради обстоятелството, че искането е недопустимо, т.е. с прекратително определение, поради обстоятелството, че законът не предвижда издаването на охранителен акт, какъвто молителят иска или за случаите, в които го иска.
Именно за тази хипотеза би могло да се предвиди възможност за издаване на сумарно съдебно решение, което да се ползва със сила на пресъдено нещо по спорния процесуален въпрос.
6. Сумарното решение и въззивното производство
6.1. Сумарно съдебно решение може да се помисли да се въведе и във въззивното производство. Ето предпоставките за това:
Известно е, че новият ГПК силно ограничи възможностите за доказателствени искания във въззивната инстанция. От друга страна, пределите на въззивната проверка са ограничени – чл. 269 ГПК. На практика възможно е, ако нито въззивникът, нито въззиваемата страна оспорват фактическите констатации на първата инстанция, спорът да е чисто правен. В такъв случай и особено ако по спорният въпрос има задължителна практика, провеждането на открито съдебно заседание по делото би било напълно безсмислено и загуба на време и усилия за съда и страните. Оттук и полезността на въвеждане на възможност за сумарно въззивно съдебно решение при нарочно искане от някоя от страните или по инициатива на съда след размяната на съдебните книжа по жалбата. Такова сумарно (въззивно) решение би могло да се постанови по реда на чл. 267 ГПК10.
6.2. Особено полезно би било уреждането на възможност за постановяване на сумарно решение във въззивното производство при недопустимост на първоинстанционното такова в обжалваната му част. Понастоящем произнасянето на въззивният съд по допустимостта на първоинстанционното решение е такова по съществото на въззивната жалба и става с решение след провеждане на открито съдебно заседание11. По отношение вида на акта, с който приключва производството, de lege ferenda не биха могли да се отправят никакви препоръки за промяна. Но по отношение на необходимостта от насрочване на открито съдебно заседание по въззивното дело определено може да се препоръча предоставянето на право на въззивния съд по молба на страна или служебно след размяната на книжата по чл. 263 ГПК и в закрито заседание да може да постанови сумарно въззивно решение, с което, след като обезсили недопустимото първоинстанционно такова, да прекрати производството по делото или да върне същото на първоинстанционния съд.
7. Сумарно решение и касационно производство
Производството по допускане до касация, уредено в чл. 288 ГПК и чл. 280 ГПК, макар и да няма общо исторически и функционално12 с института на сумарното съдебно решение, разкрива близост със сумарната процедура. Съставът на ВКС по допускане на факултативната касация играе ролята на „цедка” за очевидно неоснователните жалби, а мотивите му – често в лаконичен вид – излагат неоснователност на доводите на касатора поради пълното съобразяване на въззивния съд с практиката на върховната инстанция по приложението на материалния и процесуалния закон. Факултативната касация в същото време, освен средство за упражняване от страна на ВКС на конституционната му функция да следи за точното и еднакво приложение на закона от съдилищата, е и средство, облекчаващо върховния съд в неговата правоприлагаща дейност по конкретни дела – спестяващо му необходимостта и усилията да насрочва открити съдебни заседания за разглеждане на явно неоснователни и/или обречени касационни жалби13.
Настоящият кратък доклад цели единствено да постави началото на дискусия по въпроса за възможността от рецепция на института на сумарното съдебно решение в нашето процесуално законодателство. Ето защо не съм и целял да правя предложения de lege ferenda, нито да правя сравнителноправен преглед на уредбата на института в чуждото право с преценка на нейната приложимост у нас. Целта ми бе да посоча практическите нужди, които съществуват в момента по ускорено разрешаване на определен тип правни спорове, както и съществуването на процесуален институт в чуждото законодателство, отговарят на същите нужди в други правни системи. Мисля, че внимателната рецепция на този правен институт у нас би била полезна14.
1 За сумарното решение вж. Friedenthal, J., M. K. Kane, A. R. Miller. Civil Procedure. 4th ed. West, 2005, 465-480.
2 Friedenthal, J., M. K. Kane, A. R. Miller. Op. cit., Ch. 7.
3 Сталев, Ж. Принципът за дирене на обективната истина и развитието на правомощията на съда при попълване на делото с факти и доказателства н гражданския процес на НРБ. – Във: Въпроси на народодемократичното право на НРБ през изтеклите 15 години. С., 1959.
4 Сталев, Ж. и др. Българско гражданско процесуално право. 8 изд. С.: Сиела, 2006, 233-238, 448-450.
5 Според Сталев, Ж. и др. Българско гражданско процесуално право. 8 изд., с. 340, основателността или неоснователността на предявения иск може направо да следва от закона при изнесените от страните факти. Ето защо издири ли приложимия закон, съдът трябва с оглед на него да прецени основателността на иска, като изхожда от фактическите твърдения на страните, така както са направени, без да проверява тяхната истинност чрез преценка на доказателствата. Подобен подход, според проф. Сталев, спестява ненужната работа на съда да преценява истинността на фактически твърдения, които са без значение за решаването на делото. Огромният брой дела, според проф. Сталев, предявените права или задължения се основават на закона. Институтът на сумарното решение според мен е именно средство за практическо реализиране на последната констатация на проф. Сталев.
6 Сталев, Ж. и др. Българско гражданско процесуално право. 9 изд., първо изд. по новия ГПК. С.: Сиела, 2012, с. 196. Според мен неправилно. Чл. 124, ал. 3 ГПК за първи път изрично и по общ начин предвиди (нещо, което и по отменената процесуална уредба бе безспорно), че съдилищата могат да разглеждат конститутивни искове, и то само в случаите, предвидени в закон. Според мен обаче при уредбата на новия ГПК, а и при уредбата на стария, този въпрос принципно признато ли е от правния ни ред твърдяното спорно потестативно материално право – е част от въпроса за подведомствеността на процеса и за правния интерес от предявяването на иска. Следователно, ако от самата искова молба е видно, че се твърди наличието на потестативно право и се иска от съда да постанови промяна на гражданско правоотношение, каквото нашето положително право не познава и не урежда, съдът е длъжен с определение да прекрати производството като недопустимо.
7 Сталев, Ж. и др. Българско гражданско процесуално право. 8 изд., с. 474.
8 Чернев, С. – Във: Иванова, Р., Бл. Пунев, С. Чернев. Коментар на новия Граждански процесулаен кодекс. С.: Труд и право, 2008, с. 629.
9 Excursus: може би именно идеята за нуждата от прекратяването на очевидно безсмислените и обречени процеси е това, което обяснява част от противоречията в практиката досежно разграничаването на материалноправна и процесуална легитимация особено по трудови дела. – вж. т. 2 от Тълкувателно решение от 30.03.2012 г. по т.д. № 1/2010 г., ОСГК, с което е отклонено предложението за постановяване на тълкувателно решение по въпросите за разграничаването на пасивната материална и процесуална легитимация по искове на уволнения работник или служител по чл. 344, ал. 1, т.т. 1-3 КТ в хипотезата на чл. 61, ал. 2 КТ.
10 Пример: с Тълкувателно решение от 18.05.2012 г. по тълк.д. № 3/2011 г., ОСГТК, бе дадено тълкуване на понятието „периодични плащания” по смисъла на чл. 111, б. „в” ЗЗД. С тълкувателното решение (в мотивната му част) на практика бе установено, че давността за вземанията на дружествата за комунални услуги по отношение на потребителите на такива услуги се погасяват с кратката тригодишна давност по чл. 111, б. „в” ЗЗД. В същото време тълкувателното решение завари стотици, ако не и хиляди, дела, образувани по въззивни жалби на такива дружества срещу първоинстанционни съдебни решения в отхвърлителната им част по отношение на главницата, в които жалби единственият довод е, че съдът неправилно е приложил материалния закон като е приел, че е приложима нормата на чл. 111, б. „в” ЗЗД. По тези дела са насрочени открити съдебни заседания или ще бъдат насрочени такива. В същото време с оглед правомощията на въззивната инстанция и постановките на тълкувателното решение провеждането на такива открити заседания се явява безсмислено и губещо време и усилия на въззивния съд, а жалбите на дружествата – обречени. Ако съществуваше процедура за постановяване на сумарно въззивно решение по реда на чл. 267 ГПК в закрито заседание в случая всички тези въззивни производства щяха да приключат без насрочване на съдебно заседание.
11 Чл. 270, ал. 3 ГПК; т. 7 от Тълкувателно решение № 2 от 2004 г. по т.д. № 2/2004 г., ОСГТК.
12 Брайков, В. Достъп до касация – исторически и съвременни паралели. – Адвокатски преглед, 2009, № 8-9, passim.
13 Когато не е поискано събиране на доказателства в касационното производство (а такива без друго принципно биха били недопустими в огромния брой случаи) или никоя от страните не е заявила изрично, че ще се възползва от възможността да присъства в съдебно заседание, насочването на открито съдебно заседание по делото е безсмислено прахосване на процесуално време и усилия на съда. – вж. Ангелов, Г. – Във: Пенчев, К., Ив. Тодоров, Г. Ангелов, Б. Йорданов. Административнопроцесуален кодекс. Коментар. С., 2006, с. 396.
14 Според данните у Coleman, Br. Summary Judgment: What We Think We Know vs. What We Ought to Know. – Loyola University Chicago Law Journal, vol. 43 (2012), p. 5,8 % от делата в първоинстанционните федерални съдилища на САЩ, участвали в проучването, за 2000 г. са приключили със сумарно съдебно решение.
Предишна статияДекарт и любовта към геометрията
Следваща статияТелесната модификация и тялото-камикадзе
Спорната съдебна администрация на гражданските отношения

matches:
de lege lata
de lege ferenda
de lege lata
de lege lata
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda


text:
Относно някои спорни и дискусионни моменти около действието и вещнотранслативния режим на договор в полза на трето лице | Предизвикай правото!
Публикации Облигационно право Относно някои спорни и дискусионни моменти около действието и вещнотранслативния режим на...
Сюлейман Башов
(доклад, изнесен на Научна конференция „Актуални проблеми на правното регулиране на бизнеса“, организирана от ЮФ при УНСС и Алумни клуба на завършилите ЮФ при УНСС, проведена на 30.11.2017 г. в гр. София)
Обект на анализ в настоящия доклад е договорът в полза на трето лице (ДПТЛ), уреден в чл. 22 от Закона за задълженията и договорите (ЗЗД). Причината, поради която трябва да се отдели внимание на тази тема, се корени в това, че характерът на споменатия договор не е напълно изяснен[1].
В теорията[2] и съдебната практика[3] противоречието по същността на разглежданата правна фигура се простира в две основни линии. Първата е по отношение действието, което поражда договорът, втората касае възможността за прехвърляне вещни права върху недвижим имот в полза на третото по договора лице.
Неизяснените обстоятелства около действието на този договор и предмета на разпореждане чрез него са свързани. Това е така, защото характерът на действието, което поражда една сделка, детерминира и възможния предмет на разпореждане чрез нея[4]. Ето защо в това изследване първо ще се изясни действието, което поражда ДПТЛ, а след това ще се разгледа механизмът на разпореждане с вещни права върху недвижими имоти чрез него.
Анализът на тези въпроси ще се предшества от кратък анонс върху понятието и историческото развитие на ДПТЛ, тъй като не може да се изследва конкретно явление, без да се изясни общото, в рамките на което то съществува. Докладът ще завърши с предложения de lege ferenda в заключителната му част.
2. Поява и развитие на ДПТЛ
Известно е, че римското право се характеризира с конкретика. Юристите от тази епоха са избягвали създаването на абстрактни правни категории. Те установили отделни видове облигационни отношения като източници на задължения, но до едно абстрактно понятие за правна сделка, каквото познаваме днес, те така и не достигнали[5]. Във връзка с това също така конкретно уредено било и действието на облигационното отношение. Юристите лимитирали действието на облигацията между договарящите страни, а споразумения и уговорки за придобиване на права от трети лица били нищожни[6]. Релативността на облигацията била изразена чрез формулата alteri stipulari nemo potest[7]. Тази традиция се прилагала стриктно до 17-и век, когато за първи път е преодоляна от юриспруденцията в Холандия[8]. Това става под влияние на акцента, който Хуго Гроций поставил върху волята и съгласието на страните като съществени елементи на договора, а същевременно отговарял и на нуждите на бързоразвиващата се холандска икономика[9].
2.1. Уредба в българското законодателство
В България ДПТЛ е уреден още в отменения ЗЗД от 1892 г. – в чл. 33, ал. 2 ЗЗД (отм.). Самата норма е реципирана косвено от Наполеоновия кодекс[10] през Гражданския кодекс на Италия от 1865 г. В правната литература от тази епоха договорът нерядко е назоваван и като „стипулация“[11]. В действащия Закон за задълженията и договорите посветен на този институт е текстът на чл. 22 ЗЗД. Необходимо е да се посочи връзката му с чл. 21 ЗЗД, който гласи, че договорът поражда действия между страните, а спрямо трети лица – само в предвидените в закона случаи. От своя страна, чл. 22 ЗЗД посочва, че може да се договаря и в полза на трето лице. Следователно първият текст от посочените (чл. 21) урежда общото правило и общото изключение от него, a вторият (чл. 22) урежда конкретно такова. Конкретно, понеже ДПТЛ не е единственото изключение от правилото за релативност на облигацията. Освен него има и други, които, взети заедно, се групират под общото понятие „правни сделки с действие върху чужд правен кръг“[12].
В теорията[13] се приема, че с ДПТЛ едната страна (обещател, промитент) се задължава към другата (уговарящ, стипулант) да изпълни поетото към нея задължение, но не на уговарящия, а на едно трето лице (ТЛ), което не е страна по договора. Страни, следователно, са само стипулантът и промитентът, а по тяхно съгласие точно определено[14] или определяемо ТЛ (бенефициер), което не участва в договора нито пряко, нито чрез представител, ще има правото да иска изпълнението на поетото от промитента задължение. В това се изразява и отклонението от правилото за релативността на облигационното отношение (чл. 21, ал. 1 ЗЗД).
А) Отношение между страните по договора – стипулант и промитент (отношение на покритие). Като страни по договора, за тях важи и правото да унищожат, развалят или прекратят самия договор.
Б) Отношение между стипуланта и ТЛ (т.нар. „валутно отношение“). При него са възможни различни хипотези (гестия, дарение и т.н.).
4. Противоречията в теорията и съдебната практика
Видно от чл. 22, ал. 1 ЗЗД, законодателят се е задоволил с това да посочи, че договарянето в полза на трето лице е допустимо. Лаконичната законова уредба на договора, както се изтъкна в началото, е породила два съществени дискусионни моменти, които се заключват около:
– характера на действие на ДПТЛ;
– възможността за прехвърляне на вещни права върху недвижим имот в полза на третото по договора лице.
4.1. Схващания в теорията по отношение действието на ДПТЛ
Действието, което поражда ДПТЛ, се детерминира от специфичния характер, който разкрива тази правна фигура. При изследване на темата следва да се разграничи безспорното от спорното. Безспорното в случая е, че действието на договора се разпростира върху правната сфера на ТЛ, а спорът се поражда около момента на пораждането на това действие и в какво се изразява то. По отношение на тези противоречия по-широко приета в литературата е теорията за прякото и непосредствено придобиване на стипулираното право в полза на бенефициера[15]. Същата се споделя и в по-новата съдебна практика[16]. Съгласно тази теория, когато Х и У договарят в полза на ТЛ, последното придобива отстъпеното право преди да е заявило, че иска да се ползва от уговорката. Тоест от момента на постигането на съгласието между уговарящия и обещателя правото се транслира в патримониума на третото лице. Участието и волеизявлението му по самия договор са ирелевантни. Съгласно тази теория[17] това правило се извежда от употребената терминология в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД, според който уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило, че иска да се ползва от нея. Това е било така, понеже според терминологията на ЗЗД отменяват се съглашения и уговорки, които вече са породили действие. На следващо място, чл. 22, ал. 1 ЗЗД се тълкува през призмата на чл. 24, ал. 1 ЗЗД, съгласно който при договори за прехвърляне на собственост и за учредяване или прехвърляне на друго вещно право върху определена вещ прехвърлянето или учредяването настъпва по силата на самото съгласие. По този начин се обосновава становището за автоматичното придобиване на права от ТЛ, пряко и непосредствено.
5. Какво е действието, което се поражда в действителност, и какво е значението на волеизявлението от бенефициера?
В настоящото изложение ще бъде направен опит да се обоснове разбирането, че волеизявлението на бенефициера има каузално значение за придобиване на правата по договора в негова полза. Тази теза има исторически контекст[18] и не е непозната в българската частноправна литература[19].
По-горе беше споменато, че съгласно терминологията на ЗЗД могат да се отменят съглашения и уговорки, които вече са породили действие. Това безспорно е така. ДПТЛ поражда действие със самото съглашение между страните, а неговата differentia specifica се изразява в това, че действието му се разпростира върху правната сфера на трето лице. Но това действие не проявява автоматично транслативен ефект. За да се изясни това, трябва да се преосмисли съдържанието и смисълът на нормативния текст в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД.
Текстът в посочената разпоредба съдържа два основни елемента. Те са уговорката в полза на ТЛ и изявлението от това лице. Освен че законът включва изявлението на ТЛ като факт от значение за сделката, той определя и неговото съдържание. Третото лице трябва да заяви на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от уговорката в негова полза. Преди да е направено такова изявление, тя може да бъде отменена. Въпросът е – придобива ли бенефициерът стипулираното по договора право преди да е заявил съгласието си за това? Нека посочим няколко хипотези, които са възможни в практиката. Възможно е уговарящият, целейки да изпълни свое задължение спрямо бенефициера, да сключи договор в негова полза, чрез който му прехвърля собствеността на определена вещ. От момента на съгласието между него и обещателя би следвало бенефициерът да стане собственик и върху него да се пренесе рискът от случайното погиване на вещта (res perit domino). По този начин, в случай че вещта действително погине, ТЛ би понесло вредата от това, тъй като задължението на обещателя спрямо него ще бъде формално изпълнено, но фактически притезанието остава неудовлетворено. Т.е. едно облигационно задължение се погасява по неблагоприятен за кредитора способ, въпреки знанието и волята му за това.
Може да се приведе и друг пример. Имайки предвид, че до изявлението на ТЛ уговорката може да бъде отменена, то същата по аргумент на по-силното основание (per argumentum a fortiori) може да бъде изменена. Следвайки застъпената теория (за автоматично придобиване на права от ТЛ), поддръжниците й трябва да се съгласят, че с договора може да се засегне отрицателно патримониума на бенефициера. Така например, ако е сключен договор в полза на Y, като уговорката хипотетично е на стойност 1000 лв., активът в патримониума му би се увеличил с посочената сума автоматично след сключването на договора. В един бъдещ момент (но преди Y да е заявил съгласие по договора) уговорката може да бъде изменена от страните А и В. Това изменение по своята правна същност е нов ДПТЛ. В разглеждания пример първоначално уговореното право, оценено на 1000 лв., е заменено с друго, но стойността на което е 200 лв. По този начин би се оказало, че след новото съглашение активът в патримониума на лицето от примера би трябвало да се редуцира с 800 лв. Става така, че новият договор всъщност не го ползва, а напротив би трябвало да засегне отрицателно правната му сфера. Разбира се, този извод не може да бъде подкрепен. Причината за това не е друга, а именно защото до изявлението, с което бенефициерът се съгласява да се ползва от уговорката, той няма претенция спрямо промитента. Дотогава страните могат да изменят съдържанието на престацията в негова полза както пожелаят. Това е възможно не защото законът позволява прякото намесване в правната сфера на ТЛ, а защото последното придобива правото в обема и съдържанието, за които даде съгласие.
Тази теоретична постановка обяснява въпросите, възникващи при възможните фактически усложнения при договора, за разлика от широко застъпената теза за автоматичното и непосредствено придобиване на права от бенефициера. Последната се крепи единствено на семантичното тълкуване на чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД във връзка с чл. 24, ал. 1 ЗЗД. Ето защо смятам, че критиката на тази теория е основателна[20], а отхвърлянето й за обосновано. Необходимо е да се изследва механизмът на действие на договора в полза на трето лице, а това ще стане, като се анализира анатомията на самия договор.
Видно от чл. 22 ал. 1 ЗЗД, законът признава волеизявлението на ТЛ като юридически факт, с осъществяването на който се прекратява възможността страните по сключения договор да отменят едностранно направената уговорка. Съгласно разпоредбата уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от нея. Да изрази бенефициерът съгласие по договора, означава по някакъв начин да доведе до знанието на уговарящия или обещателя, че иска да се ползва от него. Това може да стане и чрез конклудентни действия, например като потърси изпълнение от обещателя. Да се изрази съгласие, означава още да се даде отговор. Съгласието е ответна одобрителна, потвърдителна реакция, чрез която се съгласува определено поведение[21]. Затова простото мълчание или бездействие от страна на бенефицера не може да се приравни на съгласие. Респективно смисълът, който се крие в цитирания нормативен текст, е, че ТЛ може да се съгласи да се ползва от уговорката, докато последната не е отменена от уговарящия и обещателя. От тази гледна точка съгласието на ТЛ да се ползва от сключения договор е условие, с настъпването на което законът предвижда осъществяването на правните последици на сделката. Като такова, то не е модалитет по смисъла на чл. 25 ЗЗД, а е условие на правото (conditio juris), защото е предвидено в закона – не от страните. Следователно ДПТЛ, уговорка в полза на ТЛ и съгласието на това лице са различни неща. Договорът е съглашението, в което се включва уговорката в полза на третото лице. Последната е част от съдържанието на договора. Съгласието не е част от това съдържание. То е юридически факт, който макар да лежи извън съдържанието на сделката, черпи основание именно от нея, защото е предвидено в закона условие, което обуславя правните последици на договора.
Съгласието на бенефициера е релевантно единствено за уговорката в негова полза, а не за сключването на договора. Това е така, защото той не е страна по него и волята за сключването му е ирелевантна. Ето защо съгласието е юридически факт, който обуславя не действителността на договора, а неговите правни последици. Договорът не е незавършен, ако ТЛ откаже да се ползва от уговорката. В такъв случай страните могат да посочат друго лице или да прекратят договора. Това е така, тъй като действието на conditio juris е занапред (ex nunc). А след като ТЛ е дало съгласие, отмяната на уговорката е възможна само в два случая. При първия уговарящият трябва да си е запазил правото да я отмени съгласно чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД [вж. 6.2.]. При втория случай отмяна е допустима само ако ТЛ даде последващо съгласие за това. При тази хипотеза е налице отказ от възникнало право, който е напълно допустим[22].
5.1. Конститутивно и транслативно действие на ДПТЛ
С казаното дотук се маркираха двата стадия, през които минава действието на договора в полза на трето лице. Първият от тях се поражда със самото сключване на договора между стипуланта и промитента. Този етап се характеризира с това, че по съгласието на страните възниква правна връзка (vinculum iuris) между обещателя и третото лице[23]. В това се изразява разпростирането на действието в патримониума на лице, което не е страна по съглашението. При това знанието, участието или волеизявлението на това лице не е необходимо. То не е страна по договора. По силата на този договор в негова полза се поражда потестативното право, което му дава възможността да приеме (или откаже) престацията, за която се е задължил промитентът спрямо стипуланта. Следователно първият етап от действието на договора е конститутивен. Правото на бенефициера да приеме или да не приеме уговореното може да бъде упражнено както спрямо стипулатна, така и спрямо промитента[24]. Бенефициерът придобива стипулираното право след като даде съгласие за това. То, от своя страна, е притезателно, понеже има за съдържание правото на бенефициера да иска изпълнението на уговорената престация и задължението на промитента да изпълни. С изявлението на третото лице се заключва вторият етап от действието на договора, който е транслативен. Точно и затова уговорката не може да се отменя след изявеното съгласие от бенефициера (чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД), понеже правото се транслира в неговия патримониум от този момент[25]. В подкрепа на това становище, освен разгледаните по-горе, са и виждането в теорията[26] и практиката[27], че страните по договора в полза на трето лице не могат да прекратяват по взаимно съгласие договора, щом като третото лице вече е изявило волята си да се ползва от уговорката.
Нуждата от волеизявление на ТЛ е безусловна, тъй като транслирането на права в неговия патримониум без съгласието му не е предвидено[28]. По този въпрос в литературата[29] се изказва становището, че нормата на чл. 24, ал.1 ЗЗД е специална по отношение на тази на чл. 22 ЗЗД и не допуска прехвърляне на вещни права върху недвижими имоти в полза на лица, които не са страни по договора. Това становище следва да се подкрепи, но с допълнението, че е валидно не само при прехвърлянето на вещни права върху недвижими имоти, но и при сделките с движими вещи. Така разгледани нещата обясняват механизма на придобиване на правата от третото лице по договора, а от друга страна, съответстват на буквата и духа на закона, който, видно от разпоредбата на чл. 22, ал. 1 ЗЗД, включва в себе си както уговорката между страните (първия етап), така и изявлението на третото лице по отношение на уговорката (втория етап).
5.2. От кой момент бенефициерът може да прави валидно волеизявление по сделката?
Още нещо съществено, което трябва да се отбележи, е моментът, от който ТЛ може валидно да упражни изявление за съгласие да се ползва от уговорката в негова полза. Отговорът е в чл. 22, ал. 1 изр. 2 ЗЗД, който бе разгледан. Тази разпоредба указва, че уговорката в полза на ТЛ не може да бъде отменена, след като то е заявило, че иска да се ползва от нея. Нещата са свързани логически. За да може ТЛ да изяви съгласие да се ползва или не от даден договор, същият трябва да съществува в правния мир. Следователно бенефициерът не може да упражнява правото да заяви съгласие или несъгласие както преди сключването на договора, така и паралелно със сключването му, защото все още не е конституирана в негова полза тази възможност. В този смисъл дадено такова съгласие е sine causa.
6. Правото на собственост като предмет на ДПТЛ
Юристите, творили в епохата преди 1945 г. и занимавали се с ДПТЛ, не са се спирали задълбочено върху въпроса, какви права могат да бъдат предмет на този договор[30]. Вероятно затова темата до днес е останала дискусионна. Въпросът относно възможността да се прехвърлят вещни права чрез ДПТЛ е комплексен и е свързан както с естеството му, така и с обекта на разпореждане чрез него. За да се установи евентуалността на тази възможност, трябва да се съобразим със следните фактори:
– волеизявлението на бенефициера по договора;
– вещния ефект на облигацията по българското право;
– режима на прехвърляне на недвижими имоти.
По първата от изведените точки бе разгледано, че със съгласието на ТЛ настъпва транслативната сукцесия. По отношение на втората точка – трябва да се отбележи, че по силата на чл. 24 ЗЗД българското право е възприело т.нар. вещен ефект на облигацията. По третата точка трябва да се отчете правилото на чл. 18 ЗЗД, съгласно което прехвърлянето на собственост или учредяването на вещни права върху недвижими имоти трябва да бъдат извършени с нотариален акт[31].
След направените бележки дотук остава да се анализира как вещнотранслативният режим на недвижимите имоти се синхронизира с режима на действие, който разкрива ДПТЛ.
6.1. Транслиране на вещни права върху недвижим имот чрез ДПТЛ
В настоящото изложение ще бъдат разгледани две хипотези, дискутирани в доктрината, при които в полза на бенефициера по договора в негова полза се прехвърля право на собственост върху недвижим имот.
1) Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице без участието му в нотариалното производство;
2) Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице с участието му в нотариалното производство;
Накрая ще се разгледа общ и за двете хипотези проблем, който произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД.
6.1.1. Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице без участието му в нотариалното производство
Споделя се в литературата[32] и в по-новата практика на ВКС[33], че ТЛ придобива правото на собственост или друго вещно право от момента на постигане на съгласието между уговарящия и обещателя. Той придобива правата по договора преди да е заявил, че иска да се ползва от уговорката в негова полза. Съгласно същото становище самото приемане от третото лице на уговореното в негова полза е едностранен неформален акт. Поддържа се, че не е необходим изричен акт за приемане от третото лице, който да бъде вписан. Ако бенефициерът не приеме уговорената в негова полза облага, отказът следвало да бъде формален, подлежащ на вписване.
Посочената теза не отчита спецификата на действието, което поражда разглежданият договор. А тя се изразява в това, че когато страните (стипулант и промитент) изповядат сделката пред нотариуса, съставеният нотариален акт учредява, на първо място, правото на ТЛ да се съгласи да се ползва от нея (конститутивен етап на ДПТЛ). Съгласието на третото лице е conditio iuris за тази сделка. Следователно транслативното действие на договора е в зависимост от осъществяването на това условие[34]. Остава да се разгледат възможните хипотези при тези отношения.
Първата от тях касае възможността бенефициерът да откаже да се ползва от уговорката. В този случай той упражнява потестативнто право, конституирано от сделката, с което парира възможността да придобие правото, уговорено в негова полза. В този случай не настъпва разместване на блага и първоначалният титуляр на вещното право запазва собствеността си, стига страните да не решат друго. Това е така, защото сделката остава валидна, понеже conditio iuris няма обратно действие. Страните могат да решат промитентът да прехвърли имота на стипуланта, да заменят ТЛ или да прекратят договора. Важен въпрос, който възниква тук, е дали отказът на бенефициера да се впише в имотния регистър? В разгледаното становище по-горе се дава положителен отговор, но в действителност трябва да се отговори отрицателно. Бенефициерът не се отказва от правото си на собственост, а отказва да придобие собствеността. Ето защо чл. 100 ЗС не касае обсъжданата хипотеза. На следващо място, спор може да възникне и относно периода за изявлението на бенефициера. Ако такъв срок не е уговорен, то приложими са правилата на чл. 69 ЗЗД[35].
Втората хипотеза касае случая, в който бенефициерът изразява съгласие да се ползва от уговорката. Въпросът е в каква форма следва да се изрази това волеизявление? Не може да се сподели по-горното виждане, че това е неформален акт. Изявлението за съгласие трябва да бъде извършено в писмена форма с нотариално заверен подпис и да се впише в имотния регистър. Изявлението е акт, с който настъпва транслативният ефект по договора, т.е. акт на прехвърляне на вещното право в патримониума на ТЛ. Следователно съгласно чл. 112 буква „а“ ЗС изявлението за съгласие подлежи на вписване.
6.1.2. Транслиране на вещни права върху недвижим имот в полза на третото лице с участието му в нотариалното производство
Втората възможност за прехвърляне на право на собственост в полза на ТЛ касае случая, в който то участва при изповядването на сделката пред нотариуса. В литературата[36] се посочва, че третото лице трябва да бъде индивидуализирано в нотариалният акт, както и да се удостовери изявлението му, че иска да се ползва от сделката. Изрично да се отбележи още, че стипулантът се отказва от правото си да отменя уговорката или да сменя третото лице впоследствие. Видно, чрез посочената конструкция авторите се стремят да приспособят действията на страните и бенефициера по договора към спецификите на чл. 22 ЗЗД.
Чрез осъществяването на този фактически състав правото на собственост върху недвижим имот се транслира в патримониума на лицето, посочено от страните в договора. Специфичното тук, е че последното се явява лично или чрез представител при сключването на договора и участва в това.
В разгледания случай не е лишено от основание съждението дали така сключената сделка разкрива характера на ДПТЛ. Възражения могат да се почерпят от следните му специфики. На първо място, при ДПТЛ третото лице няма как да изрази воля по договора едновременно със сключването му между стипуланта и промитента. Това е така, понеже сключеният договор между страните поражда правото на бенефициера да приеме да се ползва от него. Следователно, ако той все още не е сключен или в момента се сключва, за ТЛ не е конституирано правото по договора да приеме или не отстъпеното в негова полза [виж 5.2.]. На второ място, може да се дискутира дали участието на това лице в сключването на договора между стипуланта и промитента не го прави страна. Това е така, защото то участва както в преддоговорните отношения, така и в сключването на самия договор. Получава се така, че от страна на купувача по договора за продажба на недвижим имот субектите са двама, но със спецификата, че единият престира продажбената цена, а другият придобива собствеността върху имота (съсобственост не възниква). Причината за тези техни действия се крие във вътрешните им отношения.
Следователно такова съглашение е напълно валидно, но може да се дискутира дали продажбата се извършва по силата на ДПТЛ или посредством класически договор за продажба. В посочената по-горе хипотеза смятам, че третото лице не е бенефициер по смисъла на чл. 22, ал. 1 ЗЗД (трето неучастващо лице), а страна по договора. Противното разрешение необосновано привилегирова лицето, което придобива уговореното, тъй като него не би могло да се насочи към него иск за евентуална преддоговорна отговорност (culpa in contrahendo), въпреки участието му в преддоговорните отношения и в самото сключване на договора.
Може да се посочи, че често пъти границата между отделни видове сделки е тънка. Прекрачването й от страните може да промени характера на самия договор. Освен това страните могат да назоват съглашението помежду си както поискат, но не как те ще го наименуват, а това, какво е неговото съдържание и действие, определя характера на сключената сделка между тях.
6.2. Практически проблеми, които поражда чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД
В настоящия параграф остава да се разгледат още два въпроса. Първият е свързан с възможността уговарящият да си запази правото да отмени уговорката. Тази възможност произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД. Включването на такава клауза в договора представлява прекратително потестативно[37] условие по смисъла на чл. 25 ЗЗД, затова този въпрос се пренася в полето на дискусията относно допустимостта на прекратителни условия при прехвърлителните сделки. В доктрината е изразено становище за тяхната недопустимост, като то се извежда analogia legis[38]. Срещу това виждане се дават и контрааргументи[39]. При липса на изрична законова забрана в тази насока смятам, че de lege lata няма основание нотариусът да откаже удостоверяването на такава клауза. Съгласието за отмяна на уговореното в полза на третото лице вещно право по своята правна същност е нов договор, с който се прекратява едно възникнало правоотношение. Поради това то трябва да се извърши чрез нов нотариален акт, а не чрез поправка на съществуващия[40].
Вторият въпрос касае възможността уговарящият да си запази правото да замени третото лице (чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД). Запазването на такава възможност от стипуланта представлява потестативно условие, чието действие също е правопрекратяващо. Това е така, тъй като се сключва нов договор, с който се погасява едно възникнало вече правоотношение. Досегашното лице се лишава от правата, които е придобило по сделката, а на негово място стипулантът посочва друго. Ето защо упражняването на това право също трябва да се извърши чрез съставянето на нов нотариален акт. И в двата случая, ако няма уговорен срок за упражняването на това право, бенефициерът може да поиска такъв да бъде определен съгласно правилата на чл. 69 ЗЗД. След изтичането на срока, в който стипулантът е могъл да упражни това право, правното положение на договора окончателно се стабилизира и отпада възможността настоящият бенефициер да бъде заменян.
7. Заключение и предложения de lege ferenda
В изследването се достигна до извода, че съглашението между стипуланта и промитента по ДПТЛ поначало има конститутивно действие, тъй като учредява право в полза на бенефициера да приеме уговореното в негова полза. Съгласието на бенефициера е conditio iuris, с настъпването на който се прехвърля уговореното право в неговия патримониум. Това правило се изведе от самата уредба на договора в закона и е в противоречие с широко застъпеното гледище в теорията за автоматично придобиване на права по договора в полза на трето лице. С цел да бъдат премахнати полемиките по този въпрос, смятам, че съдържанието на нормата в чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД de lege ferenda може да се измени в следния смисъл: третото лице може да заяви на обещателя или на уговарящия, че иска да се ползва от уговорката в негова полза, докато тя не е отменена, а след като заяви това, уговорката не може да бъде отменяна.
Въпросът за транслативното действие на договора пряко е свързан с вещния ефект на последния. Затова след изясняването му се стигна до решение на въпроса, свързан с вещнопрехвърлителния ефект. Установи се, че прехвърлянето на вещни права е напълно възможно, при няколко специфики. Те се свързват с възможностите, които дава чл. 22, ал. 1, изр. 3 ЗЗД на стипуланта. Те по своя характер са прекратителни условия по смисъла на чл. 25 ЗЗД. При това въпросът за вещноправния режим на изследвания договор неизбежно води до дискусията за допустимостта на прекратителните условия и срокове при транслативните сделки. De lege lata допустимостта им е безусловна, но с оглед принципа за сигурност на гражданския оборот, de lege ferenda може да се добави ал. 3 към чл. 25 ЗЗД с текст в следния смисъл:
„Когато страните по едно съглашение са уговорили прекратително условие, обратното му действие при неговото осъществяване не засяга правата, придобити от трети лица преди това“.
[1] Най-обширното изследване на договора в полза на трето лице в българската юридическа книжнина досега е направено от проф. И. Апостолов в неговия дисертационен труд „Правни сделки с действие върху чужд правен кръг“. Вж. Апостолов, И. Правни сделки с действие върху чужд правен кръг. С.: Печатница С. М. Стайков, 1937. Осен него, договорът в полза на трето лице е бил обект на изследване от редица други автори, чиито анализи също ще бъдат отбелязани в изложението.
[2] Становищата, застъпвани от различните автори, ще бъдат разгледани в съответното изложение.
[3] Така например в Решение № 268 от 23.06.2011 г. на ВКС по гр. д. № 965/2010 г., IV г. о., ГК се споменава, че с договор в полза на трето лице не могат да се прехвърлят или учредяват вещни права върху недвижими имоти. На другия полюс е Решение № 573 от 25.10.2010 г. на ВКС по гр. д. № 169/2009 г., IV г. о., ГК, в което се поддържа, че прехвърлянето на правото на собственост става със самия договор в полза на трето лице.
[4] Така например при договора за наем след ползване вещта следва да се върне. Ето защо предмет на договора за наем не може да бъде потребима вещ. При заема за потребление се дължат вещи от същия род, количество и качество. Тоест предмет на този договор са само родово определени заместими вещи; даването в заем на индивидуално определени вещи променя характера на договора (понеже се превръща в заем за послужване).
[5] Повече информация относно общото учение за договора в римското право виж Андреев, М. Римско частно право. С.: Тракия-М, 1999, 260–275.
[6] Zimmermann, R. The Law of Obligations. Roman Foundations of the Civilian Tradition. Cape Town, Wetton, Johannesburg: Juta & Co, Ltd., 1992, p. 34.
[7] Вж. Berger, A. Encyclopedic dictionary of Roman law. The American Philosophical Society. Indipendence Square Philadelphia 6. September 1953, p. 595.
[8] Zimmermann,R. Op. cit., p. 42.
[10] Във Френския Code Civil договорът в полза на трето лице е уреден в чл. 1121, а в немското право уредбата му се съдържа в § 328 – Burgerliches Gesetzbuch (BGB).
[11] Така Меворах, Н, Лиджи, Д., Фархи, Л. Коментар на Закона за задълженията и договорите – чл.чл. 1–333. С., 1920, с. 90.
[12] Проф. Таджер (Таджер, В. Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял 2. С., 1973, с. 173) разглежда договора в полза на трето лице като пример за рефлексно действие на договора. Разликата обаче между рефлексно действие на договора и действие на договор върху чужд правен кръг е изяснена в теорията (виж Калайджев, А. Облигационно право. Обща част. Шесто прер. и доп. издание. С.: Сиби, 2013, с. 161, бел. под линия № 338) и тя е съществена. Изразява се в това, че при първия случай рефлексното действие настъпва по силата на закона (ex lege), докато при втория случай (действие на договор върху чужд правен кръг) това става по волята на страните.
[13] Така Калайджев, А. Цит. съч., 158–161; Кожухаров, А. Облигационно право. Общо учение за облигационното отношение. С.: ЮрисПрес, 2002, с. 103; Голева, П. Облигационно право. С.: Фенея, 2013, с. 89.
[14] Вж. Решение № 3274 от 7.01.1971 г. на ВС по гр. д. № 1020/71 г., I г. о., където се застъпва, че бенефициерът следва да бъде точно определено лице. Това разбиране понастоящем не се поддържа. Няма пречки третото лице по договора да бъде поне определяемо.
[15]Така Голева, П. Цит. съч., с. 89; Кожухаров, А. Цит. съч., с. 105; Диков, Л. Курс по българско гражданско право. Част III. Облигационно право. С.: Цикло-Печат „Шипка“, 1947, с. 178. Калайджев, А. Цит. съч., с. 165.
[16] Вж. например Решение № 573 от 25.10. 2010 г. на ВКС по гр. д. № 169/2009 г., ГК, ІV г. о.
[17] Така Калайджиев, А. Договорът в полза на трето лице. – Пазар и право, 2003, № 9, 30–38.
[18] Още през 17 век, когато в Холандия за първи път започват да се сключват договори в полза на трети лица, юристите поставили изискване облагодетелстваното лице да декларира съгласието си за това. Вж. Zimmermann, R. Op. cit., p. 34.
[19] Вж. Русчев, И. Договорът в полза на трето лице. Обща постановка и очертаване на проблемите. Незадоволителността на различните обяснения на договора. – Собственост и право, 2010, № 2, приложение. Също и Велинов, Л. Юридически речник. С.: Отечество, 1994 (в съавторство с Георгиев, Г.). На стр. 155-156 Любен Велинов отбелязва, че „от момента, в който бенефициерът заяви, че приема уговорката, правата преминават върху него“.
[20] Вж. Русчев, И. Цит. съч. От същия автор вж. и Положението на бенефициера при договора в полза на трето лице. Развитие на доктрината и практиката. – Съвременно право, 2017, № 3, 7–26. Вж. и Топуров, П. Правно положение на бенефициера при договора в полза на трето лице – критични бележки върху теорията за прякото възникване на права. – В: Сборник с доклади от VII национална конференция на докторантите в областта на правните науки. С.: БАН, 2017, 190–197.
[21] Съвременен тълковен речник на българския език с приложения. В. Търново: Елпис, 1995, с. 1168.
[22] Вж. Торманов, З. Прекратяване на договора. С.: Сиби, 2013, с. 32.
[23] Вж. Zimmermann, R. Op. cit., p. 42.
[24] Тази възможност произтича от чл. 22, ал. 1, изр. 2 ЗЗД.
[25] В Решение № 385 от 29.02.2012 на Районен съд – Русе по гр. д. № 5680/2011 г. също е застъпено становището, че ТЛ придобива уговореното право в негова полза чак след като е дало съгласие за това.
[26] Торманов, З. Цит. съч., с. 31.
[27] Вж. Решение № 277 от 9.02.1962 г. на ВС по гр. д. № 9982/61 г., IV г. о., както и Решение № 3274 от 7.01.1971 г. на ВС по гр. д. № 1020/71 г., I г. о.
[28] Освен че това не е предвидено в самата норма на чл. 22 ЗЗД, никъде в облигационния закон няма подобен текст, който да се прилага по аналогия. Освен това, когато валутното отношение по ДПТЛ е с дарствено намерение, ако се приеме, че волята на бенефициера е ирелевантна, ще се стигне до заобикаляне на договорния режим на дарението по чл. 225 ЗЗД. Виж още Цончев, К. Договор за дарение. С.: Наука и изкуство, 1988, с. 92.
[29] Бехар, Ж. Вещноправен ефект на договора в полза на трето лице. Нотариален бюлетин, 2003, № 2.
[30] Апостолов, И. Цит. съч., с. 179.
[31] Решение № 111/85 г., ОСГК на ВС – „нищожни са договорите, сключени при неспазване на предписаната по време на сключването им форма, освен ако не се признае тяхната действителност с последващ закон, който с изрична разпоредба придава обратна сила на новопредписаната форма“.
[32] Лазаров, Цв. Придобиване право на собственост върху недвижим имот чрез договор в полза на трето лице. – Собственост и право, 2004, № 7.
[33] Виж Решение № 573 от 25.10.2010 г. на ВКС по гр. д. № 169/2009 г., ГК, ІV г. о.; Решение № 268 от 23.06.2011 г. на ВКС по гр. д. № 965/2010 г., IV г. о., ГК.
[34] Не става въпрос за отлагане на действието на самия договор по смисъла на чл. 25 ЗЗД. Сключването на договор под отлагателно условие е различна правна фигура от разглеждания тук. Виж Ставру, Ст. Нотариален акт под условие? – Професионален сайт „Предизвикай правото!“ (ISSN 1314-7854) – http://challengingthelaw.com/veshtno-pravo/notarialen-akt-pod-uslovie/ (22.01.2012 г.; посетен за последно на 27.07.2017 г.).
[35] В този смисъл виж Решение № 37 от 16.07.2015 г. на ВКС по гр. д. № 6418/2014 г., II г. o.
[36] Вж. Бъзински, М. Покупка на имот в полза на трето лице с банков кредит. – Собственост и право, 2003, № 2; Бехар, Ж. Цит. съч.
[37] Условието като модалитет на сделката, чието настъпване зависи от някоя от страните по съглашението, се означава като потестативно. Вж. Таджер, В. Гражданско право на НРБ…, с. 440.
[38] Вж, Таков, К. Доброволно представителство. С.: Сиби, 2008, 110–111.
[39] Вж. Торманов, З. Цит. съч., с. 122–124.
[40] Това е така, защото поправката на нотариалния акт е допустима по отношение на грешки при изписването на букви, цифри и др. под., но не и по отношение на формираната и изразена от страните по договора воля. В този смисъл вж. Решение № 158 от 19.06.2015 г. на ВКС по гр. д. № 6479/2014 г., IV г. о., ГК.
Предишна статияБалансова или пазарна е стойността на дела в хипотезите на чл. 97, ал. 2 ТЗ и чл. 125, ал. 3 ТЗ?
Следваща статияНамира ли приложение защитата на кредитора по чл. 135 ЗЗД по отношение на извършени от поръчителя разпоредителни действия?
Здравейте, Казвам се Сюлейман Башов и съм студент по право в Юридическия факултет при УНСС. Интересите ми в областта на правната наука са разнородни и не търпят граници. Освен в областта на гражданското и търговското право, интерес за мен представлява наказателното право и криминологията. Интересувам се още от история, философия, икономика, политически науки… Вярвам, че познанията върху последните разкриват в по-широк план същността на правото, тъй като излизат извън характерната за него догматика и абстракция. Първите си стъпки в правната наука направих, когато бях в трети курс. Тогава написах първата си статия, която впоследствие бе публикувана и в специализирания печат. Сега съм щастлив, че имам възможността да бъда автор в ChallengingTheLaw, защото това е не просто сайт, а идея, обединяваща хора, които търсят. А както се казва - това, което търсиш, търси теб!
Добри Тенев Sun, 11 February, 2018 at 20:05
Здравейте, г-н Башов. Поздравления за статията! Забелязах една дребна неточност и искам да Ви информирам за нея. В бележка под линия № 10 сте посочили, че в Code Civil договорът в полза на трето лице е уреден в чл. 1121. От самото приемане на Code civil през 1804 г. до промените от 10 февруари 2016 г. относно договорите, общия режим на задълженията и тяхното доказване действително основният текст, посветен на договора в полза на трето лице, беше в разпоредбата на чл. 1121. След промените от 10 февруари 2016 г. обаче уредбата на договора в полза на трето лице е ситуирана в Глава IV: Действие на договорите (Chapitre IV : Les effets du contrat), Раздел 2: Действие на договора по отношение на трети лицa (Section 2 : Les effets du contrat ? l’?gard des tiers), Подраздел 2: Обещаване действието на трето лице и договор в полза на трето лице (Sous-section 2 : Le porte-fort et la stipulation pour autrui), и по-точно от чл. 1205 до чл. 1209. Съгласно действащата уредба разпоредбата на чл. 1121 е следната: “Договорът се счита за сключен в момента, в който приемането достигне до предложителя. Счита се сключен на мястото, където приемането е пристигнало” (Le contrat est conclu d?s que l’acceptation parvient ? l’offrant. Il est r?put? l’?tre au lieu o? l’acceptation est parvenue).
Добри Тенев Sun, 11 February, 2018 at 22:18
Договорът в полза на трето лице винаги е бил интересна тема за мен. От чисто любопитство поставям няколко въпроса за дискусия, по които ще се радвам да споделите Вашето лично мнение. Някои от тях са пряко във връзка със статията, а други са малко по-далечни. Те са:
1.	Какви ще бъдат правните последици ако бенефициерът е определен твърде общо или изобщо не е определен?
2.	Може ли трето лице да бъде и едно неродено лице (напр. бъдещо дете) или невъзникнало лице (напр. все още неучредено дружество)?
3.	Към кой момент следва да лицето да е определяемо (ако изобщо възприемем, че трябва) – 1) към момента на съгласието на съвпадането на съгласието на уговарящия и обещателя, 2) към момента на изпълнението на договора или пък 3) (?) договорът е подставен под някакво условие ако възприемем, че трето лице може да бъде неродено/невъзникнало, действието ще се породи от момента на възникването му?
4.	De lege lata могат ли наследниците на уговарящия след неговата смърт да отменят уговорката в полза на трето лице и какъв е ефектът й? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
5.	Може ли отмяната да бъде направена със завещание, и ако да, от кой момент поражда действие?
6.	Може ли наследниците на бенефициера да приемат уговорката в негова полза след смъртта му (да/не или пък зависи от договора, напр. защото може да е с оглед личността на бенефициера)? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
7.	Как бихте коментирали тезата, че без съгласието на бенефициера договорът е с незаършен фактически състав (и какво всъщност различава от гледище на практиката тезата за условието, която подкрепяте, от тази)? А че при същата хипотеза може ли договорът да се квалифицира като нищожен поради липса на съгласие?
8.	Възмезден или безвъзмезден е договорът в полза на трето лице?
Няколко дребни коментара:
В първата хипотеза, която разглеждате в т. 5 от изложението, ако задължението е изпълняемо и не е с оглед на личността, отказът на бенефициера да приеме уговорката в негова полза би следвало да се счита като забава на кредитора, тъй като за него е безразлично кой ще изпълни задължението – дали неговият длъжник или едно трето лице. И обратно – ако се дава нещо различно от дължимото или пък задължението все още не е изпълняемо, дори и бенефириерът да откаже, последният няма да изпадне в забава, задължението няма да бъде погасено и не може по никакъв начин той да бъде задължен да приеме. Абсурдно е според мен в тази хипотеза да говорим за непосрествено действие, защото то е в колизия принципни положения относно изпълнението. Може би в тази хипотеза по-скоро е налице поемане на изпълнението, а не договор в полза на трето лице.
Споделям предложението, което давате de lege ferenda за неотменимост на уговорката в полза на трето лице след като е приета. То има опора в Code civil – съгласно разпоредбата на чл. 1206, ал. 3 уговорката в полза на трето лице става неотменима от момента, в който приемането достигне до обещателя (La stipulation devient irr?vocable au moment o? l’acceptation parvient au stipulant ou au promettant).
Сюлейман Башов Mon, 12 February, 2018 at 20:22
На първо място благодаря за задълбочения прочит на статията, а след това и за интересните въпроси по нея. Смятам, че поставените въпроси дори заслужават самостоятелно разглеждане в отделни статии, тъй като наистина провокират по-задълбочен и аргументиран анализ. Тук в общи линии ще маркирам моите отговори, без претенция за изчерпателност, като си запазвам правото да ги допълня ?
По отношение на първия въпрос, трябва да бъдат отделно разгледани хипотезите, в които бенифициерът е определен твърде общо, и случаите в които изобщо не е определен. Например възможно при една по-конкретна хипотеза направеното, макар и твърде общо определяне да прави третото лице поне определяемо, както е възможно да се окаже, че“твърде общото определяне“ всъщност не посочва изобщо третото лице. В първия случай, идентично на хипотезата, в която третото лице е определяемо, договорът ще е напълно действителен и годен да породи своите последици, за които обещателят се е съгласил спрямо уговарящия. Това е така, тъй като макар определянето на ТЛ да е твърде общо, но е определяемо. Респ. обещателят макар и да не знае към момента на съгласието конкретното лице, на което ще трябва да изпълни, има яснота по отношение възможният кръг от субекти, спрямо които в един последващ момент ще трябва да престира (например в момента на изпълнението). По друго е положението, когато третото лице, въобще не е определено / определяемо. Предвид характера на ДПТЛ, една от предпоставките за неговата валидност е изразеното съгласие на страните да облагодетелстват лице, което не е страна по договора и не участва в сключването му. При това положение когато такова лице въобще не е посочено, няма как да възникне задължение за промитента да изпълни договора. В теорията се срещат становища, че когато третото лице не е определено, договорът оставал да действа между страните, но тъй като съм размишлявал и над други хипотеза в хода на работата ми върху доклада, изкушавам се да вмъкна следните мои чудения. От една страна съм размишлявал, че в случая сключеният договор може да се определи като предварителен договор за сключване на бъдещ договор в полза на трето лице. От друга страна съм мислил и в насоката, че в такава хипотеза ще сме изправени пред незавършена сделка, тъй като от самата уредба в ЗЗД, която казва, че „може да се договоря в полза на трето лице“, следва да се заключи, че когато законът допуска сключването на подобно съглашение, елемент от последното е и посочването на трето лице. респ.при липсата на такова, сделката би била с незавършен фактически състав. Разбира се и двете становища се нуждаят от задълбочено разглеждане и аргументиране.
Във връзка с втория въпрос. На общо основание е напълно допустимо третото лице да бъде както все още неродено дете, така и неучредено все още ЮЛ. Характерното тук е, че действието на договора е в зависимост на сбъдването на това отлагателно условие.
По третия въпрос, смятам че третото лице трябва да бъде определяемо поне към момента на изпълнението на договора. Ако към този момент ТЛ не е определено, изпадаме в горната хипотеза, където бе разгледан случая в който бенифициерът въобще не е определен.
4. De lege lata могат ли наследниците на уговарящия след неговата смърт да отменят уговорката в полза на трето лице и какъв е ефектът й? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока?
В случая, смятам че от значение е каузалитета на вътрешното отношение между стипуланта и бенифициера. Когато договорът е бил сключен с дарствено намерение и в резултат на това разпореждане се е стигнало до засягане на запазената част на наследници не мисля, че има пречки последните да предявят иск за запазената част, НО това е нещо различно от правото да отменят уговорката. Смятам, че de lege lata такава възможност няма, не мисля и че е необходима, тъй като до колкото (и ако) определено разпореждане от наследодателя в полза на трето лице, засяга запазената част от наследството на наследниците, същите могат да се възползват от иска по ЗН.
5. Може ли отмяната да бъде направена със завещание, и ако да, от кой момент поражда действие?
Интересно хрумване, действително не се бях замислял. В тази хипотеза стига стипулантът да си е запазил правото по чл. 22 ал. 1, изр. трето ЗЗД (т.е. да си е запазил правото да отмени уговорката или да замени третото лице), това му право се включва в неговата правна сфера, а съгл. чл. 14 ЗН, завещателят може да се разпорежда чрез завещанието с цялото си имущество. Респ. в завещанието си, стипулантът може да реши да замени бенифициера, съответно да отмени уговорката, с което ще увеличи наследствената маса. Важно тук да се допълни е, че когато стипулантът си е запазил правото по чл. 22, ал. 1 изр. 3 от ЗЗД, бенифициерът би трябвало да има правото да поиска срок, в който уговарящия да може да упражни това си право, респ. ако такъв срок е имало и е изтекъл, не би могъл чрез завещание да го упражни, тъй като е погасено.
6. Може ли наследниците на бенефициера да приемат уговорката в негова полза след смъртта му (да/не или пък зависи от договора, напр. защото може да е с оглед личността на бенефициера)? A трябва ли de lege ferenda да има някаква уредба в тази насока? –
Действително, когато договорът не е бил intuito personae, наследниците могат да приемат уговорката, тъй като правото да се приеме е имуществено, респ. наследимо. По въпроса дали има нужда в закона уредба в тази насока, ще отговора отрицателно, тъй като са приложими общите правила и не би следвало законът да изпада в казуистика.
7. Как бихте коментирали тезата, че без съгласието на бенефициера договорът е с незаършен фактически състав (и какво всъщност различава от гледище на практиката тезата за условието, която подкрепяте, от тази)? А че при същата хипотеза може ли договорът да се квалифицира като нищожен поради липса на съгласие?
Тезата, че без съгласието на бенифициера, ДПТЛ е с незавършен ФС, беше застъпена от мен, в статията „Договор в полза на трето лице. Понятие и действие“ – бр. 10/2016 г. на Соб. и право. В настоящият доклад, който е доразвитие и изчистване на някои положения и становища, изразени в цитираната статия обаче смятам че застъпената тогава теза е погрешна. Това е така, защото същата няма легална опора. Когато чл. 22 ЗЗД казва, че може да се договаря в полза на трето лице, текстът има предвид лице, което не е страна по договора и не участва в сключването на последния. Следователно съгласието на третото лице не е елемент от фактическия състав на тази сделка, но е условие за действието на уговорката. Като такова, то е предвидено в самата законова уредба, за това е и условие на закона, а не отлагателно условие по смисъла на чл. 25. По същата причина не може да се квалифицира сключеният договор като нищожен, поради липса на съгласие, тъй като съгласието изхожда от страните – уговарящия и обещателя (а бенифициерът не е страна). Иначе в практиката не се подкрепя изложеното становище от моя страна, както сте посочили, тъкмо обратното, в най-новата практика на ВКС, се споделя че ДПТЛ поражда пряк и автоматичен ефект в патримониума на бенифициера, респ. неговото съгласие не било условие за настъпването на тези последици.
8. Възмезден или безвъзмезден е договорът в полза на трето лице?
Тук трябва да се разграничи каузата на договора, и каузата на уговорката. Уговорката, чиято кауза се крие във валутното отношение между стипуланта и бенифициера може да бъде както възмездна, така и безвъзмездна, например по-горе бе разгледан случай на разпореждането от стипуланта с дарствено намерение. Самият договор може да бъде сключен както възмезден, така и безвъзмезден.
Сюлейман Башов Sun, 11 February, 2018 at 22:22
Благодаря за отзива и уточнението! Всъщност срещнах в статията и че на две места буквата “й” е излязла като “?”. Вярвам, че може да се оправи бързо неточността! 🙂

matches:
de lege ferenda
de lege lata
de lege ferenda
de lege ferenda
De lege lata
de lege ferenda
De lege lata
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
De lege lata
de lege ferenda
de lege lata
de lege ferenda