text:
определение по дело 5 / 2017
от: 31.10.2017 г.
Описание: Определение по допустимост
определение № 2 по дело 7 / 2017
Описание: Определение № 2 от 31.10.2017 г. по к.д. № 7/2017 г.
особено мнение към определение по дело 7 / 2017
Описание: Особено мнение на съдия Георги Ангелов
Описание: Особено мнение на съдия Филип Димитров
Съдии: Анастас Анастасов, Кети Маркова, Румен Ненков
Описание: Особено мнение на съдиите Румен Ненков, Кети Маркова и Анастас Анастасов
особено мнение и становище по дело 7 / 2017
Описание: Становище на съдия Георги Ангелов в частта, с която искането е отклонено
Съдии: Борис Велчев, Гроздан Илиев, Константин Пенчев, Мариана Карагьозова-Финкова, Стефка Стоева
Описание: Особено мнение на съдиите Борис Велчев, Стефка Стоева, Гроздан Илиев, Мариана Карагьозова- Финкова и Константин Пенчев
решение по дело 9 / 2016
от: 6.7.2017 г.
Описание: Конституцията урежда изрично само социалния (обществения) модел на осигуряване, основан на принципите на всеобщност, задължителност и солидарност. Субективното право на обществено осигуряване е алеаторно и от вида на социалните права. Либералният (частният) модел на осигуряване не е нито изключен, нито изрично уреден от Конституцията. Той е допустим като част от установената в чл. 19, ал. 1 от нея свобода на стопанската дейност. Субективното право на частно осигуряване е комутативно облигационно право и е подчинено на правилата на конкуренцията. Правото на разпореждане с него произтича от характера му на парично оценимо имуществено право по чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията. Законодателят има дискреция за едно или друго конкретно законово разрешение съобразно осигурителната си политика, стига то да не е в несъответствие с принципи и изисквания на Основния закон.
решение по дело 10 / 2016
Описание: Решение № 10 от 6 юли 2017 г. по к.д. №10/2016 г.
решение № 7 по дело 2 / 2017
от: 27.6.2017 г.
Описание: Решение № 7 от 27 юни 2017 г. по конституционно дело № 2/2017 г.
решение № 8 по дело 1 / 2017
Описание: Решение № 8 от 27 юни 2017 г. по конституционно дело № 1/2017 г.
определение по дело 4 / 2017
Описание: Oпределение за допустимост по конституционно дело № 4/2017 г.
определение по дело 3 / 2017
Описание: Определение за допустимост по конституционно дело № 3/2017 г.
особено мнение и становище по дело 1 / 2017
Описание: Особено мнение на съдия Гроздан Илиев
решение № 6 по дело 15 / 2016
от: 6.6.2017 г.
Описание: Решение № 6 от 6 юни 2017 г. по к.д. № 15/ 2016 г.
особено мнение и становище по дело 15 / 2016
Описание: Становище от съдия Кети Маркова
от: Кети Маркова
решение № 5 по дело 12 / 2016
от: 11.5.2017 г.
Описание: Решение № 5 от 11 май 2017 г. по конституционно дело № 12/ 2016 г.
определение по дело 2 / 2017
от: 25.4.2017 г.
Описание: Определение за допустимост

matches:
дело 5
дело 7
дело 7
дело 7
дело 9
дело 10
дело 2
дело 1
дело 4
дело 3
дело 1
дело 15
дело 15
дело 12
дело 2


text:
Пресслужба Бюлетин
Въззивно наказателно от общ характер дело 149/2019 –09.00 часа
Подсъдим по процеса е: Г.Б. П. (р.1990г.)
Със своя присъда от 01.04.2019 г. по НОХД 72/2018 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия Г. Б. П. от от гр. Севлиево за виновен в това, че на 28.10.2016 г., около 04,22 ч. на първокласен път I-4 (София-Варна), в землището на с. Малиново, обл. Ловеч, при управление на МПС – лек автомобил „Грейт Уол Хувър 5“, собственост на В. С. Н. от гр. Ловеч, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 21 ал. 1 от ЗДвП – движил се извън населено място със скорост от 124,30 км./ч., вместо допустимата от 90 км./ч. и по непредпазливост причинил смъртта на М.К. М. (р. 1978г.) от гр. Велико Търново и средна телесна повреда на И. З. М. (родена 1979г. от гр. В. Търново), като деянието е извършено в пияно състояние – 1,32 промила на хиляда алкохол в кръвта.
На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, предл. 1-во, б „б“, предл. 1-во, вр. чл. 342 ал. 1, предл. 3-то от НК, вр. чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), определил наказание от 3 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при общ режим.
На основание чл. 343г. от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 4 години от влизане на присъдата в сила.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия и от частните обвинители.
Въззивно наказателно от общ характер дело 167/2019 –10.00 часа
Подсъдим по процеса е: М. С. М. (р.1982г.)
Със своя присъда от 27.02.2019 г. по НОХД 562/2018 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия М. С. М. от от гр. Луковит за виновен в това, че в периода м. януари 2017 г. до 09.01.2018 г., в гр. Луковит, при условията на продължавано престъпление, без надлежно разрешително, издадено по ЗКНВП, разпространявал високорискови наркотични вещества – метамфетамин и коноп /марихуана/, като ги предоставял срещу заплащане на лицата Ц. С. Т., С. С. М., Д. В. Д, Е. П. В, М. Л. С., В Н. В., А. К. Л. (всичките от град Луковит), както и в това, че на 09.01.2018 г., в сервизно помещение на междустълбищната площадка между 4-ти и 5-ти етаж в обитаваната от него жилищна сграда на ул. „Св. св. Кирил и Методий“ в гр. Луковит, без надлежно разрешително, придобил по неустановен начин и държал с цел разпространение високорискови наркотични вещества – 78,8 грама марихуана на стойност 472,84 лева и 9.184 грама метамфетамин на стойност 229.60 лева, като деянието е извършено в условията на опасен рецидив.
На основание чл. 354а, ал.2, изр. 2, предл. последно, т. 4, вр. с ла.1, изр. 1-во, предл. 3-то, 4-то и 5-то, вр. чл. 26 ал. 1о т НК, първоинстанционният съд го осъдил да изтърпи 5 години лишаване от свобода при строг режим, както и да заплати глоба в размер на 20 000 лева в полза на държавата.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура - Ловеч и въззивна жалба от подсъдимия.
Въззивно наказателно от общ характер дело 148/2019 – 10.30 часа
Подсъдим по процеса е: Р. Б. Д. (р.1977г.)
Със своя присъда от 02.04.2019 по НОХД 206/2019 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия Р. Б. Д. от с. Бръшляница за виновен в това, че на 23.01.2019 г. на път 1106 на 1 км. от път II-34 (разклон за с. Коиловци, обл. Плевен), в местността „Биширица“ направил опит да даде подкуп (дар) – 2 броя банкноти с номинал по 20 лева и 1 банкнота с номинал 10 лева, общо сумата от 50 лева на длъжностни лица – полицейски органи – младши инспектор С. С. М., и младши инспектор В. В. П., съответно старши полицай и полицай в 02 сектор ППДММ при ЗЖУ-Плевен и младши инспектор Д. П. Д. – полицай в същия сектор, за да не извършат действие по служба – да не уведомят дежурния служител при ЗЖУ-Плевен за необходимостта от изпращане на компетентен полицейски орган, който да състави АУАН за констатирани административни нарушения по чл. 150, чл. 100 ал. 1, т. 2 и чл. 147, ал. 1 от ЗДвП на Благомир Р. Д. (р.2002г.), като деянието е останало недовършено по независещи от дееца причини.
На основание чл. 304а, пр. 3, вр. с чл. 304 ал. 1, вр. с чл. 18 от НК, вр. чл. 373 ал. 2 от НПК, вр. чл. 58а, ал. 4 от НК, вр. чл. 55 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на „пробация“ със следните пробационни мерки: Задължителна регистрация по настоящ адрес за срок от 2 години, задължителни периодични срещи с пробационен служител за същия срок, както и безвъзмезден труд в полза на обществото от 100 часа годишно за срок от 2 години.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура - Плевен и въззивна жалба от защитника на подсъдимия.
10 юни 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 129/2019 –09.30 часа
Подсъдим по процеса е: С. М. С. (р.1970г.)
Със своя присъда от 15.02.2019 г. по НОХД 98/2018 г., Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия С. М. С. от от гр. Севлиево за невиновен в това на 19.09.2016 г., около 20,25 ч., на път GAB 1165, в землището на с. Душево, община Севлиево, при управление на МПС – лек автомобил „Мерцедес Е220“ нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 20 ал. 2 ЗДвП, при възможността да види своевременно пострадалия на платното и след сигнал за опасност от маневрата за заобикаляне на движещия се отпред автомобил, не предприел съобразяване на скоростта, намаляването и или спиране, с цел да предотврати удара, с което по непредпазливост да е причинил смъртта на М. Х. П. от с. Душево.
На основание чл. 304 от НПК, оправдал изцяло подсъдимия по повдигнатото му от Прокуратурата обвинение за престъпление по чл. 343 ал. 1, б „в“, вр. чл. 342 ал. 1 от НК.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура- Плевен.
Въззивно наказателно от общ характер дело 144/2019 – 10.00 часа
Подсъдим по процеса е: В. К. Д. (р.1992г.)
Със своя присъда от 13.02.2019 по НОХД 1190/2018 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия В. К. Д. от гр. Плевен за виновен в това, че на 14.06.2018 г., в гр. Плевен, умишлено умъртвил баща си К. Т. Д. (р.1961г.) (чрез нанесен удар с брадва) от гр. Плевен, като смъртта на последния настъпила на 17.06.2018 г. в УМБАЛ „Д-р Георги Стански“, поради което и на основание чл. 116 ал. 1, т. 3, вр. с чл. 115 от НК, вр. чл. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие) го осъдил на 10 години лишаване от свобода, което да изтърпи при строг режим.
Въззивно наказателно от общ характер дело 140/2019 –10.30 часа
Подсъдим по процеса е: Ц. П. Х. (р.1990г.)
Със своя присъда от 11.02.2019 г. по НОХД 791/2018 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Ц. П. Х. от от с. Тръстеник, обл. Русе за виновен в това, че на 02.01.2018 г., на главен път I-5 Русе - Велико Търново, при управление на МПС – лек автомобил „БМВ 320И“ нарушил правилата за движение – чл. 20 ал. 1 от ЗДвП, като не контролирал непрекъснато ППС, което управлявал, в резултат на което навлязъл в лентата за насрещно движение; чл. 20 ал. 2 от ЗДвП, като управлявал автомобила със скорост от 96,8 км./ч., която не била съобразена с атмосферните условия, с което се поставил в невъзможност да намали скоростта си на движение, за да овладее ППС или да спре пред видимо препятствие – движещият се в лентата с посока на движение към гр. Бяла лек автомобил „Фиат Пунто“ и чл. 21 ал. 1 от ЗДвП, като се движил със скорост 96,8 км./ч. извън населено място при максимална разрешена скорост от 90 км./ч., като в резултат на тези нарушения по непредпазливост причинил смъртта на Р. Г. Ц., чрез причиняване на тежка съчетана травма (починал на 11.01.2018 г.)
На основание чл. 343 ал. 1 б. „В“, вр. чл. 342 ал.1, пр. 3 от НК и чл. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие), първоинстанционният съд го осъдил на 2 години лишаване от свобода, изтърпяването на което наказание на основание чл. 66 ал. 1 отложил с изпитателен срок от 3 години (условно). На основание чл. 343г. от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 3 години.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия и от частния обвинител.
Въззивно наказателно от общ характер дело 158/2019 –11.00 часа
Подсъдим по процеса е: Д. П. П. (р.1985г.)
Със своя присъда от 09.04.2019 г. по НОХД 243/2018 г., Окръжен съд – Велико Търново признал подсъдимия Д. П. П. от гр. Левски за виновен в това, че на 24.12.2106 г., в гр. Свищов, в игрална зала „УниБет Свищов“, прокарал в обръщение пред лицето А. А. Д. – събирач на облози към „ММГ ООД УниБет“ гр. Свищов подправени парични знаци – 1 брой банкнота с номинал 50 евро, за която знаел, че е подправена.
На основание чл. 244 ал.1, чл. 54 и чл. 36 от НК, осъдил подсъдимия на 2 години лишаване от свобода, изпълнението на което наказание, на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от три години (условно)
Въззивно наказателно от общ характер дело 151/2019 – 11.30 часа
Подсъдим по процеса e: В. Ц. М. (р. 1970г.)
Със своя присъда от 22.06.2017 г. по НОХД 373/2017 г., Окръжен съд Плевен е признал за виновен подсъдимия В. Ц. М. от гр. Славяново, обл. Плевен в това, че в гр. Плевен, в периодите 23.09.2008-12.01.2009 г. и 17.07.2008 г. – 22.04.2009 г., при изпълнение на грантов договор, проект „Възраждане на традициите на дървените играчки за трайна заетост в село Телиш“, по програма „Развитие на човешките ресурси и насърчаване на заетостта“, сключен между МТСП като възложител и управителя на ЕТ „Далия –Т.В.“ като бенефициент, като упълномощено лице от последната с пълномощно от 28.09.2007 – да получава пари в брой, да се разпорежда със средствата по сметките и в същата банка, да открива и закрива сметки в „ПроКредит Банк АД“ и да се разпорежда със средствата по тях, използвал не по предназначение преведените от МТСП на 26.06.2008 г. и получени от ЕТ „Далия-Т.В.“ финансови средства, предоставени от ЕС на българската държава по програма ФАР, като наредил от средствата, предоставени по гранта изплащане на сумата от 3973,5 евро по договор „Провеждане на обучение за придобиване на професионална степен по специалността „производство на дървени детски играчки“ на Сдружение „Научно-технологичен съюз – Плевен“, като наредил изплащане на сума от 6021,38 евро за положен човешки труд по договор за извършване на ремонтна дейност на дърводелска работилница и стая за почивка в село Телиш по проект на фирма „Мизия“ ООД, или средства на ЕС предоставени на Българската държава по програма ФАР на обща стойност 9958.88 евро, равностойни на 19477.88 лева.
На основание чл. 254б, ал. 1, алт. 2, вр. чл. 2, ал. 1 и ал. 2 и чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия на 1 година и 8 месеца лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 отложил изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от три години.
На основание въззивна жалба от подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 400/2017 г., с присъда по което въззивният съд признал подсъдимия за невинен и оправдал по повдигнатото му от прокуратурата обвинение. На основание подаден касационен протест, делото било изпратено във ВКС, като със свое решение, Върховният съд отменил оправдателната присъда и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на ВТАС.
03 юни 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 149/2019 –10.30 часа
Въззивно наказателно от общ характер дело 148/2019 – 11.00 часа
Въззивно наказателно от общ характер дело 60/2019 – 10.00 часа
Подсъдими по процеса са: П. Б. И. (р. 1955 г. ), Р. Р. Б. (1963г.) и Н. К. И. (р.1969г.)
Със своя присъда от 08.10.2018 г., по НОХД 152/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимите П. Р. И. и Р. Р. Б. за невинни в това, за времето от 12.30 ч. до 14.00 ч. на 23.09.2011 г. на главен път Е 70 на изхода на гр. Русе в посока гр. Варна, в качеството си на длъжностни лица – полицейски органи – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР – Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие като съизвършители, по време на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от него дар, който не им се следва – 20 евро, с левова равностойност 39.12 лева, за да не извършат действие по служба – да не съставят акт за установяване на административни нарушения по чл. 179 ал 3. т. 4 от ЗДвП, по чл. 182 от ЗДвП и по чл. 183, ал .4, т. 7 от ЗДвП.
Със същата присъда, П. Р. И. е признат за невинен и в това, на 15.09.2011 г. да е поискал и приел от С. Д. Д. дар, който не му се следва – 100 румънски леи, с левова равностойност 45,52 лева, за да не извърши действие по служба – да не му състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1 т. от ЗДвП.
Със същата присъда, Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Н. К. И. за невинен в това, на 23.09.2011 г., около 10.30 ч., на главен път E-85 между 7-ми и 9-ти километър в посока гр. Русе, гр. Бяла, в качеството си на длъжностно лице – полицейски орган, полицай, младши автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОД на МВР гр. Русе, осъществяващ административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. да е поискал и приел от същия дар, който не му се следва – сума от 100 румънски леи, с левова равностойност от 45,52 лева, за да не извърши действие по служба – да не състави акт за установява на административно нарушение по чл. 179 ал. 3, т. 4 от ЗДвП.
На основание чл. 304 от НПК, Окръжен съд – Русе оправдал тримата подсъдими по повдигнатите им от Прокуратурата обвинения по чл. 302, т. 1 вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура – Русе.
Въззивно наказателно от общ характер дело № 125/2019 -11.00ч.
Подсъдим по процеса е: Д. Р. Р. (р.1978г.)
Със своя присъда от 05.03.2019 г. по НОХД 70/2019 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия Д. Р. Р. от гр. Велико Търново, за виновен в това, че на 02.06.2018 г., около 16.15 часа, на път 1-4 София – Варна, в землището на с. Малиново, Ловешка област, при управление на МПС – лек автомобил „Нисан Кашкай“, собственост на И. П. С., от гр. Дебелец, с посока на движение гр. София, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 42 ал. 2 от ЗДвП и чл. 43 т. 4 от ЗДвП и като не осигурил достатъчно странично разстояние между управлявания от него автомобил и изпреварвания автомобил „Джип Чероки“, управляван от Д. Г. Г. от гр. Разград, при навлизането в пътната лента за насрещно движение, създал опасност за движещия се по нея лек автомобил „Фиат Седичи“, управляван от Т. С. Д. от гр Габрово, не се върнал безпрепятствено в напуснатата лента, при което последвал удар между управлявания от него и изпреварвания автомобил и по непредпазливост причинил смъртта на Т. С. Д. (р. 1973г.) от гр. Габрово и две средни телесни повреди на Г. Т. Д. от гр Габрово (дете на 5 години).
На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3 б „б“, предл 1, вр. чл. 342 ал. 1, предл. 3 от НК, врл ч. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие), осъдил първоинстанционният съд осъдил подсъдимия на 3 години лишаване от свобода, което изпъление на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от 5 години (условно)
На основание чл. 343г от НК лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 4 години.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от частния обвинител.
Въззивно наказателно от общ характер дело 117/2019 – 12.00 часа
Подсъдим по процеса е: М. Р. К. (р. 1977г.)
Със своя присъда от 14.01.2019 г., по НОХД 697/2018 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия М. Р. К. за виновен в това, че на 27.06.2013 г. в Русе, като управляващ и представляващ юридическото лице „Техгруп“ ЕООД – гр. Русе, потвърдил неистина в две писмени декларации, които по силата на чл. 50 ал. 1, т. 3 и чл. 51, ал. 1 т. 1 от ЗОП (отм.) се дават на орган на власт за удостоверяване истиността на някои обстоятелства, като пред дирекция Природен парк „Русенски лом“ декларирал неистински обстоятелства по отношение на реализиран оборот на дружеството за последните три години от изпълнението на дейности, сходни с предмета на обществената поръчка, за която кандидатствал, както и по отношение на информация относно изпълнените от участника договори с предмет, сходен с предмета на обособената позиция, за която представил оферта.
На основание чл. 313 ал. 1, вр. чл. 78а от НК, първоинстанционният съд освободил подсъдимия от наказателна отговорност, като вместо това му наложил административно наказание глоба в размер на 1000 лева.
Подсъдимият е признат за невинен по останалата част от обвинението на Прокуратурата за извършено престъпление по чл. чл.248„а” ал.5 (изм.), вр. ал.3(изм.) пр.1, вр. ал.2 (изм.) пр.1 от НК.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест на Окръжна прокуратура – Русе и въззивна жалба от защитника на подсъдимия.
20 май 2019 г. (понеделник)
Със своя присъда от 02.04.2019 по НОХД 206/2019 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия Р.Б. Д. от с. Бръшляница за виновен в това, че на 23.01.2019 г. на път 1106 на 1 км. от път II-34 (разклон за с. Коиловци, обл. Плевен), в местността „Биширица“ направил опит да даде подкуп (дар) – 2 броя банкноти с номинал по 20 лева и 1 банкнота с номинал 10 лева, общо сумата от 50 лева на длъжностни лица – полицейски органи – младши инспектор С. С. М., и младши инспектор В. В. П., съответно старши полицай и полицай в 02 сектор ППДММ при ЗЖУ-Плевен и младши инспектор Д. П. Д. – полицай в същия сектор, за да не извършат действие по служба – да не уведомят дежурния служител при ЗЖУ-Плевен за необходимостта от изпращане на компетентен полицейски орган, който да състави АУАН за констатирани административни нарушения по чл. 150, чл. 100 ал. 1, т. 2 и чл. 147, ал. 1 от ЗДвП на Б. Р. Д. (р.2002г.), като деянието е останало недовършено по независещи от дееца причини.
15 април 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 83/2019 – 09.30 часа
Подсъдим по процеса е: С. А. С. (р. 1987г.)
Със своя присъда от 06.02.2019 г. по НОХД 366/2018 г., Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия С. А. С. от гр. Габрово за виновен в това, че на 04.01.2016 г в гр. Велико Търново, пред Е. Д. М., експерт в ОД на „Държавен фонд Земеделие“ – В. Търново, отдел „Регионална разплащателна агенция“, в заявка за второ плащане по мярка 112 – „Създаване на стопанства за млади фермери“ от „Програма за развитие на селските райони“ 2007-2013, представил неверни сведения, че е дотигнал отглеждане на червен калифорнийски червей на площ от 720 кв. м. в животновъден обект в имот в с. Копчалиите, общ. Габрово, при достигнати в действителност 10 кв. м., в документи към Заявката за плащане, с цел да получи средства, предоставени от ЕС на Българската държава – сумата от 24 446 лева.
На основание чл. 248а, ал. 2, вр. с ал.1, чл. 36 и чл. 54 от НК, първоистанционният съд осъдил подсъдимия на 1 година и 7 месеца лишаване от свобода и глоба в размер на 3500 лева.
Делото в Апелативен съд е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия.
Въззивно наказателно от общ характер дело 16/2019 – 10.00 часа
Подсъдими по процеса са: И.Ж. Ш. (р. 1984г.), М. Р. И. (р. 1969г.) и А. С. П. (р.1961г.)
Със своя присъда от 19.09.2018 г. по НОХД 306/2017 г., Окръжен съд – Русе признал подсъдимите И. Ж. Ш. и М. Р. И. за невинни в това, на 04.07.2011 г. за времето от 03.00 до 06.00 ч. в гр. Русе, на Околовръстното шосе, в близост до КАТ-МВР, в качеството си на длъжностни лица – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие помежду си, по време на извършване на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от последния дар, които не им се следва – 100 румънски леи, с левова равностойност 46,31 лева, за да не извършат действие по служба – да съставят акт за установяване на административно наруешение по чл. 175 ал. 1 т. 1 от ЗДвП – управление на МПС, което не е регистрирано по надлежния ред, допуснато от приятел на С. Д. Д., поради което и на основание чл. 304 от НПК ги оправдава по повдигнатите им обвинения за престъпление по чл. 302 т. 1. вр. чл. 301 ал. 1, вр. чл. 20 ал. 2 от НК.
Със същата присъда, Окръжен съд – Русе признал подсъдимия А.С. П. за невинен в това, че на 27.08.2011 г., около 22.00 часа, в гр. Русе, на изхода в посока гр. Плевен, в близост до магазин „Метро“, в качеството си на длъжностно лице – мл. автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяват административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на И. Л. И. да е поискал от същия дар, който не му се следва – сумата от 100 лева, за да не извърши действие по служба – да състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1, т. 3 от ЗДвП – превишаване на скоростта за движение от 21 до 30 км./ч., допуснато от И. Л. И., поради което и на основание чл. 304 от НПК го оправдал по повдигнатото му обвинение за осъществен състав на престъпление по чл. 302, т. 1, вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
Въззивно наказателно от общ характер дело 60/2019 – 10.30 часа
Със своя присъда от 08.10.2018 г., по НОХД 152/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимите П.Р. И. и Р. Р. Б. за невинни в това, за времето от 12.30 ч. до 14.00 ч. на 23.09.2011 г. на главен път Е 70 на изхода на гр. Русе в посока гр. Варна, в качеството си на длъжностни лица – полицейски органи – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР – Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие като съизвършители, по време на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от него дар, който не им се следва – 20 евро, с левова равностойност 39.12 лева, за да не извършат действие по служба – да не съставят акт за установяване на административни нарушения по чл. 179 ал 3. т. 4 от ЗДвП, по чл. 182 от ЗДвП и по чл. 183, ал .4, т. 7 от ЗДвП.
Въззивно наказателно от общ характер дело 112/2019 – 11.00 часа
Подсъдим по процеса е: И. А. А. (р.1957г.)
Със своя присъда от 22.02.2019 г. по НОХД 11/2019 г. Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия И. А. А. от с. Скалско, общ. Дряново, за виновен в това, че на 01.06.2018 г., около 17.30 ч., в кухненското помещение в къща в с. Скалско, умишлено умъртвил брат си М. А. А. от гр. Дряново, използвайки хладно оръжие – ловджийски нож, с което го пробол два пъти в лявата част на гръдния кош и един път в лявата горна част на гърба, като наранил черен и ляв бял дроб на пострадалия, прерязал междуребрената артерия и му причинил тежка масивна кръвозагуба и травматично – хеморагичен шок, довели до смъртта на пострадалия, поради което и на основание чл. 115 от НК, вр. чл. 58а ал. 1 от НК го осъдил на 12 години лишаване от свобода.
Със същата присъда, признал подсъдимия за виновен и в това, че по същото време и място, се заканил на майка си А. М. А. с убийство (при убийството на брат си и заявил „Казах ви, че ще ви ликвидирам, ще ви убия“, ударил я с юмрук в лицето, насочил към нея нож и след убийството я попитал „Искаш ли и теб да наръгам“ и замахнал към нея с мотика без да я удря) и това заканване е възбудило у пострадалата основателен страх за осъществяването му, поради което и на основание чл. 144 ал. 3, вр. ал. 1 от НК вр. чл. 58а ал.1 от НК го осъдил на 3 години и 4 месеца за това деяние.
На основание чл. 23 ал. 1 от НК определил едно общо наказание, което подсъдимият да изтърпи, а именно 12 години лишаване от свобода при строг режим.
Въззивно наказателно от общ характер дело 53/2019 – 14.00 часа
Подсъдими по процеса са: И. В. П. (р. 1972г.) и Й. Т. Й. (р 1996г.)
Със своя присъда от 02.11.2018 г. по НОХД 47/2017 Окръжен съд Велико Търново е признал подсъдимия И.В. П. (р. 1981 г.) от гр. Стражица за виновен в това, че на 08.06.2015 г. на кръстовището между ГП I-4 (София-Варна) с път гара Джулюница – с. Джулюница, при управление на МПС – лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ с великотърновска регистрация (собственост на Р.М.П. от гр. Стражица) при движение в посока гр. Варна, нарушил правилата за движение по пътищата, регламентирани в чл. 15 ал. 1, чл. 20 ал. 1 и чл. 21 ал. 2 вр. ал. 1 от ЗДвП, вр. чл. 47 ал. 3 от ППЗДвП (Указващи водачът да се движи възможно най-вдясно по платното за движение, да контролира непрекъснато превозното средство, което управлява, при техническа възможност да не напуска дясната лента за движение и да навлиза в средната пътна лента, както и при наличие на знак Б26, забраняващ движение в съответния пътен участък със скорост на 60 километра в час, да не надвишава тази скорост), като се движил със 112,7 км./ч., вследствие на което допуснал пътно произшествие, при независимо съпричиняване с водач на автомобил „Дайхацу Куоре Л80” и по непредпазливост причинил смъртта на Д. Й. Л. (р. 1996г.), тежка телесна повреда на Д. М. П. (р. 1998г.) и средни телесни повреди на С. Д. Г. (р. 1996г.) и Й. Т. Й. (р. 1996г.) (всички пътували в лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80), както и средна телесна повреда на Г. Х. Д. (р. 1980г., пътувал в лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ), като след деянието направил всичко зависещо от него за оказване на помощ на пострадалите лица.
На основание чл. 343а, ал. 1 б. „г‘, вр. чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б”, вр ал. 1 б. „б” и „в”, вр. чл. 342 ал. 1 пр 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 и чл. 58а от НК, Окръжен съд му определил наказание от 3 години лишаване от свобода, изтърпяването на които на основание чл. 66 ал. 1 отложил с изпитателен срок от 5 години (условно)
На основание чл. 343г от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 5 години.
Със същата присъда ОС Велико Търново е признал подсъдимия Й. Т. Й. (р. 1996г.) от с. Бряговица за виновен в това, че на 08.06.2015 г. на кръстовището между ГП I-4 (София-Варна) с път гара Джулюница – с. Джулюница, при управление на лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80” (с великотърноска регистрация, собственост на водача), при движение по път гара Джулюница-с. Джулюница, нарушил чл. 50 от ЗДвП, във вр. чл. 45 ал. 2, вр. чл. 46 ал. 2 от ППЗДвП, като на кръстовище, на което единият от пътищата е сигнализиран като път с предимство, като водач на ППС, движещ се по път без предимство, сигнализиран с пътен знак Б2 – „Спри! Пропусни движещите се по пътя с предимство”, не пропуснал лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ, управляван от И. В. П., който се движел по ГП I-4, вследствие на което, в условия на независимо съпричиняване, допуснал пътно произшествие, в резултат на което, по непредпазливост, причинил смъртта на Д. Й. Л. (р. 1996г.), тежка телесна повреда на Д. М. П. (р. 1998г.) и средна телесна повреда на С.Д. Г. (р. 1996г) (всички пътували в лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80), както и средна телесна повреда на Г. Х. Д. (р. 1980г., пътувал в лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ)
На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б”, вр ал. 1 б. „б” и „в”, вр. чл. 342 ал. 1 пр 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 и чл. 58а от НК, Окръжен съд му определил наказание от 3 лишаване от свобода, чието изтърпяване на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от пет години (условно)
8 април 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 79/2019 – 09.30 часа
Подсъдим по процеса е: Г. М. К. (р.1980г.)
Със своя присъда от 10.01.2019 г. по НОХД 26/2018 г., Окръжен съд – Ловеч признал подсъдимия Г. М. К. от гр. Троян, за виновен в това, че на 28.01.2018 г., за времето от 02.00 до 02.30 ч., в гр. Троян, ж.к. „Лъгът“, умишлено умъртвил К. Д. К. (на 35 г.) от гр. Троян, като и нанесъл с нож 24 прободни рани в гръдната и коремната област и деянието е извършено по особено мъчителен начин и с особена жестокост.
На основание чл. 116 ал. 1, т. 6, предл. 2 и 3, вр. чл. 115 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на 18 години лишаване от свобода, като на основание чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие) редуцирал същото наказание с 1/3 и наложил на подсъдимия наказание от 12 години лишаване от свобода, което да изтърпи при първоначален строг режим.
Въззивно наказателно от общ характер дело 92/2019 – 10.00 часа
Подсъдим по процеса е: Ш. Е. М. (р.1991г.)
Със своя присъда от 03.01.2019 г., по НОХД 663/2018 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Ш. Е. М. за виновен в това, че на 10.06.2017 г., в гр. Русе, на бул. „България“, при управление на МПС – мотоциклет „Ямаха“, нарушил правилата за движение по пътищата, а именно чл. 20 ал. 2, изр. 2 от ЗДвП – като водач на превозно средство не изпълнил задължението си да намали скоростта и да спре, когато е възникнала опасност за движението – намиращата се след предпазната еластична ограда с намерение да пресече пешеходка и чл. 116 от ЗДвП – като водач на ППС не изпълнил задължението си да бъде внимателен и предпазлив към пешеходците, в резултат на което по непредпазливост причинил смъртта на Е. М. И. (р.1966г.) от гр Русе.
На основание чл. 343 ал. 1, б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 и чл. 58а от НК, Окръжен съд – Русе осъдил подсъдимия на 2 години лишаване от свобода, изтърпяването на което наказание на основание чл. 66 ал.1 от НК отложил с изпитателен срок от 5 години.
Въззивно наказателно от общ характер дело 101/2019 – 11.00 часа
Подсъдим по процеса е: С. Х. Й. (р. 1979г.)
Със своя присъда от 31.01.2019 г., по НОХД 945/2018 г. Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимата С. Х. Й., руска гражданка със статут на постоянно пребиваваща в Република България за виновна в това, че на 25.11.2017 г. в гр. Плевен, умишлено умъртвила С. Л. Б. (р.1968г.) от гр. Плевен, като деянието е извършено по особено мъчителен за убития начин и с особена жестокост, поради което и на основание чл. 116 ал. 1 т. 6, пр. 2 и пр. 3, вр. чл. 115 от НК я осъдил на 20 години лишаване от свобода, което наказание на основание чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), редуцирал с 1/3 и наложил на подсъдимата да изтърпи наказание от 13 години и 4 месеца лишаване от свобода при първоначален строг режим.
Със същата присъда подсъдимата е осъдане и да заплати на гражданските ищци Л. П. Б. и Д. Ц. Б. по 50 000 лева за всеки от тях, като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат на престъплението, ведно със законната лихва.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимата.
Въззивно наказателно от общ характер дело 375/2018 – 11.30 часа
Подсъдим по процеса е: О. А. (1967г.)
Със своя присъда от 08.06.2018 г. по НОХД 35/2018 г. Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия О. А. от гр. Истнабул, Република Турция за виновен в това, че на 01.12.2017 г. около 15.00 часа, на път I-5 км 74+400, при управление на товарен автомобил – влекач, марка „Мерцедес Аксор“ с унгарска регистрация, собственост на Ozsunar Logistics Hungary с прикачено полуремарке, собственост на Ozunar Uluslarararsinak Lojist – Р. Турция, движейки се в посока Велико Търново, нарушил правилата за движение по пътищата, а именно:
- чл. 42 ал. 1, т. 2 – не се убедил, че има видимост и свободен път на разстояние, достатъчно за изпреварване и че може да заеме място в пътното платно пред изпреварваните ППС, без да ги принуждава да променят скоростта си или посоката си на движение.
- чл. 42 ал. 2 т. 2. от ЗДвП – при извършване на изпреварването навлязъл в пътната лента, предназначена за насрещното движение, като създал опасност и пречки за ППС, движещи се по нея.
- чл. 42 ал. 2 т. 3 от ЗДвП – при извършване на изпреварването не се убедил, че като се движи с безопасна скорост, може да извърши изпреварване за кратко време.
и в резултат на посочените нарушения допуснал пътнотранспортно произшествие, като ударил с челна лява част на влекача челна дясна част на насрещно движещия се товарен автомобил марка УАЗ 452, собственост на ВиК „Йовковци“ ООД, като причинил по непредпазливост смъртта на правоспособния водач на буса И. Р. И. (1959г.) и средна телесна повреда на возещия се до водача С. А. Б. (р.1967г.), поради което и на основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б“, предл. 1, вр. чл. 343 ал. 1 б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 от НК, чл. 36 и чл. 54 от НК и чл. 55 ал. 1 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на 1 година лишаване от свобода при общ режим, като на основание чл. 343г. от НК го лишил от право да управлява МПС за срок от 2 години.
Със същата присъда, подсъдимият бил признат за невинен да е извършил деянието в наручние на чл. 6 ал. 1 от ЗДвП, да е избягал от местопроизшествието и да не е уведомил компетенната служба на МВР за инцидента, поради което първоинстанционният съд го оправдал по тези части от обвинението на прокуратурата.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура – Велико Търново и въззивни жалби от защитника на подсъдимия и от частните обвинители.
- престъпление по чл. 343, ал. 4, вр. ал. 3, предл. 2, предл. 3 б „б“, предл. 1, вр. с чл. 343 ал. 1 б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 от НК
25 март 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 75/2019 – 09.00 часа
Подсъдим по процеса e: В. Ц. И. (р. 1986г.)
Със своя присъда от 13.12.2018 г. по НОХД 927/2018 г., Окръжен съд – Плевен признал подсъдимия В. Ц. И. от гр. Червен бряг за виновен в това, че на 22.01.2018 г. , в гр. Червен бряг, умишлено умъртвил Юлиян О. С. от гр. София (р.1965г.), като деянието е извършено предумишлено и по особено мъчителен за убития начин, поради което и на основание чл. 116, ал. 1, т. 6, предл. 2 и т. 9, вр. с чл. 115 от НК, го осъдил на 18 години лишаване от свобода при първоначален строг режим на изтърпяване. На основание чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), намалил така определеното наказание с 1/3 и наложил на подсъдимия наказазние 12 години лишаване от свобода при първоначален строг режим.
Със същата присъда, подсъдимият е осъден да заплати по 50 000 хиляди лева на всеки от гражданските ищци Н. И. С., С. Ю. О и Р. Ю. О., като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат от престъплението, ведно със законната лихва.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от подсъдимия и от частните обвинители и граждански ищци.
Въззивно наказателно от общ характер дело 18/2019 – 09.30 часа
Подсъдими по процеса са: И. Й. С. (р.1985г.) и С. Й. С. (р.1985г.)
Със своя присъда от 26.06.2018 г., по НОХД 259/2017 г. Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия И. Й. С. от гр. Павликени за виновен в това, че на 18.01.2016 г., в гр. Велико Търново отнел като извършител чужди движими вещи – сумата от 250 лева от владението на К. Я. Б. от гр. Велико Търново, с намерението противозаконно да ги присвои, като след заварване на мястото на престъплението, за да запази владението на откраднатите вещи, възпроизвел изстрели с огнестрелно оръжие (пистолет), срещу К. Б. от Велико Търново, А. А. Х. от гр. София и А. С. А. от гр. Велико Търново, като деянието е придружено с опит за убийството на К. Б, поради което и на основание чл. 199 ал. 2, т. 2, пр. 2-ро, чл. 198, ал. 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 55 ал. 1 т. 1 ( наличие на многобройни или изключителни смекчаващи вината обстоятелства) от НК, му наложи наказание в размер на 7 години лишаване от свобода. Подсъдимият И. Й. С. е признат за невинен да е извършил горното деяние в съучастие с подсъдимия С. Й. С., поради което е оправдан по обвинението по чл. 20 ал. 2 от НК. Подсъдимият И. Й. С. е признат за виновен в това, че до 18.01.2016 г., в гр. Велико Търново, държал огнестрелно оръжие – пистолет и пет броя боеприпаси без да има за това надлежно разрешително, поради което и на основание чл. 339 ал. 1 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 от НК е осъден на 3 години лишаване от свобода.
На основание чл. 23 ал.1 от НК, Окръжен съд – Велико Търново определи едно общо наказание за подсъдимия И. Й. С., а именно по-тежкото от тях – 7 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при първоначален строг режим. Той е осъден и да заплати на К. Б. сумата от 10 000 лева като обезщетение за неимуществени вреди и сумата от 250 лева имуществени вреди, които гражданският ищец е претърпял в резултат на престъплението, ведно със законната лихва. Съдът отхвърли предявения от Карамфил Б иск за разликата на уважения размер до предявения от 200 000 лева, а също така и отхвърли изцяло предявения от А. С. А. граждански иск за сумата от 20 000 лева като неоснователни и недоказани.
Със същата присъда, Окръжен съд – Велико Търново признал подсъдимия С. Й. С. за виновен в това, че 18.01.2016 г. в гр. Велико Търново, при условията на опасен рецидив, в съучастие като извършител с И. Й. С. от гр. Павликени, чрез разрушаване на прегради, здраво направени за защита на имот – входна врата на офис, извършил опит за отнемане на чужди движими вещи – сумата от 250 лева от владението на К. Я. Б., с намерението противозаконно да ги присвои. На основание чл. 196, ал.1, т.2, вр. чл. 195 ал. 1, т. 3, вр. чл. 29 ал.1 б „б“ и вр. сл. 36 и чл. 54 му наложи наказание от 4 години лишаване от свобода, които да се изтърпят при първоначален строг режим. Подсъдимият е признат за невинен по първоначалното му обвинение по чл. 199 ал. 2, т. 2 пр. 2 от НК.
Делото в Апелативен съд – Велико Търново е обраузвано на основание въззивен протест на Окръжна прокуратура – Велико Търново и на въззивни жалби от защитниците на двамата подсъдими, както и от частните обвинители.
Въззивно наказателно от общ характер дело 227/2018 – 11.30 часа
Подсъдим по процеса е: Б. К. И. (р.1970г.)
Със своя присъда от 20.02.2018 г., по НОХД 466/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Б. К. И. от гр. Русе за невиновен в това, че за периода от 06.03.2009 г. до 13.05.2009 г., включително, в гр. Русе, в условията на продължавано престъпление, на 20 пъти, като управляващ „Олд Трейд“ ООД -гр. Русе, избегнал установяването и плащането на данъчни задължения в големи размери – ДДС в размер на 108 699, 18 лева, дължими от „Олд Трейд“ ООД, като повтвърдил неистина в подадени справки-декларации за ДДС, осъществил счетоводство в нарушение на изискванията на счетоводното законодателство и съставил и използвал документ с невярно съдържание, като данъчните задължения са в особено големи размери.
На основание чл. 304 от НПК, Окръжен съд – Русе оправдвал подсъдимия по повдигнатото му обвинение за осъществен състав по чл. 255 ал.3, вр. ал. 1 т. 2, пр. 1, т. 5, т. 6, вр. чл. 26 от НК
Въззивно наказателно от общ характер дело 25/2019 – 13.30 часа
Подсъдим по процеса е: С. Н. С. (р.1968г.)
Със своя присъда от 15.03.2017 г. по НОХД 395/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия С. Н. С. от гр. Русе за невинен в това, че в периода от 09.03.2007 г. до 08.06.2012 г. включително. в гр. Русе, в качеството си на управител на „Лубрика“ ООД –гр. Русе, поради незнание и немарливо изпълнение на правно регламентирана дейност, представляваща източник на повишена опасност, свързана с производството на смазочни материали в химическата промошленост от посоченото дружество, да е нарушил разпоредбите на ЗЗБУТ, Наредба № 11 от 27.12.2004г. за минималните изисквания за осигуряване на безопасността и здравето на работещите при потенциален риск от експлозивна атмосфера; Наредба № 7 от 23.09.1999г. за минималните изисквания за здравословни и безопасни условия на труд на работните места и при използване на работното оборудване, Наредба № Із-2377/15.09.2011г. за правилата и нормите за пожарна безопасност при експлоатация на обектите; Наредба № I-209/22.11.2004г. за правилата и нормите за пожарна и аварийна безопасност на обектите в експлоатация; Наредба № Із-1971/29.10.2009г. за строително-технически правила и норми за осигуряване на бeзопасност при пожар; Инструкция за безопасна работа с продукта n-Хексан издадена на основание чл.101 ал.2 т.2 и т.4 от Наредба №7/23.09.1999г и Лист за безопасност на материала, с което да е причинил смъртта на Д. Ж. С. (р.1953г.)
На основание чл. 304 от НПК, първоинстанционният съд оправдал подсъдимия изцяло по повдигнатото му обвинение по чл. 123, ал.1 от НК.
На основание протест на Окръжна прокуратура – Русе, в Апелативен съд – Велико Търново е било образувано ВНОХД 211/2018 г., с решение по което, въззивният съд е потвърдил присъдата на Окръжен съд – Русе. На основание касационен протест, Върховният касационен съд е разгледал делото и е отменил решението на ВТАС, като е върнал делото за ново разглеждане от друг състав на въззивния съд.
18 март 2019 г. (понеделник)
Въззивно наказателно от общ характер дело 16/2019 – 09.30 часа
Подсъдими по процеса са: И. Ж. Ш. (р. 1984г.), М. Р. И. (р. 1969г.) и А. С. П. (р.1961г.)
Със същата присъда, Окръжен съд – Русе признал подсъдимия А. С. П. за невинен в това, че на 27.08.2011 г., около 22.00 часа, в гр. Русе, на изхода в посока гр. Плевен, в близост до магазин „Метро“, в качеството си на длъжностно лице – мл. автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяват административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на И. Л. И. да е поискал от същия дар, който не му се следва – сумата от 100 лева, за да не извърши действие по служба – да състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1, т. 3 от ЗДвП – превишаване на скоростта за движение от 21 до 30 км./ч., допуснато от И. Л. И., поради което и на основание чл. 304 от НПК го оправдал по повдигнатото му обвинение за осъществен състав на престъпление по чл. 302, т. 1, вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
Въззивно наказателно от общ характер дело 467/2018 – 10.00 часа
На основание въззивна жалба от защитника на подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 208/2017 г, с решение по което, въззивният съд изменил частично присъдата на ОС-Габрово, което го признал за невинен по отношение на разликата между сумата 281 519,19лв и първоначалния размер. След обжалване, делото било изпратено във ВКС, който отменил решението на въззивния съд и го върнал за ново разглеждане от друг състав на ВТАС.
Въззивно наказателно от общ характер дело 285/2018 – 11.00 часа
На основание въззивна жалба от подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 377/2018, с решение по което, въззивният съд потвърдил изцяло присъдата на първоинстанционния съд. На основание касационни жалби от защитника и подсъдимия му, делото е било изпратено във Върховния касационен съд, който отменил решението на ВТАС и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на Апел

matches:
дело 149
дело 167
дело 148
дело 129
дело 144
дело 140
дело 158
дело 151
дело 149
дело 148
дело 60
дело 117
дело 83
дело 16
дело 60
дело 112
дело 53
дело 79
дело 92
дело 101
дело 375
дело 75
дело 18
дело 227
дело 25
дело 16
дело 467
дело 285


text:
ПРАВНИТЕ ПОСЛЕДИЦИ ЗА ПРЕДСТАВЛЯВАНИЯ ОТ ВОЛЕИЗЯВЛЕНИЯ, ПРЕДАДЕНИ НА ЕДИН ОТ КОЛЕКТИВНО ОВЛАСТЕНИТЕ МУ ПРЕДСТАВИТЕЛИ | грамада
ПРАВНИТЕ ПОСЛЕДИЦИ ЗА ПРЕДСТАВЛЯВАНИЯ ОТ ВОЛЕИЗЯВЛЕНИЯ, ПРЕДАДЕНИ НА ЕДИН ОТ КОЛЕКТИВНО ОВЛАСТЕНИТЕ МУ ПРЕДСТАВИТЕЛИ*
1. a. Представителството е предвидена и гарантирана от правната норма възможност правното действие на едно лице (представител), извършено от чуждо име, по правоотношение с трети лица, да обвърже непосредствено друго лице (представляван) – арг. от чл. 36, ал. 2 от Закон за задълженията и договорите (ЗЗД)[1]. За чия сметка действа представителят, е без значение.
Всъщност, представителят може не само да действа от чуждо име, но и да възприема волеизявления от чуждо име. Съобразно това представителството може да бъде активно, пасивно или смесено. Когато представителят е овластен само за извършването на волеизявления от чуждо име, с директно действие в чуждо имущество, представителството е активно. Пасивно е тогава, когато овластяването се ограничава единствено до това представителят да може да възприеме непосредствено чуждо изявление към представлявания. Пасивното поведение на представителя е задължителен елемент от фактическия състав на правното действие на трето лице, без което пасивно възприемане активно изявената воля не би могла да има исканите правни последици[2]. (Позитивната уредба на материалното пасивно представителство се характеризира с това, че често е незадоволителна[3].) А когато представителят може и да действа от чуждо име, и да възприема чужди волеизявления – представителството е смесено[4].
б. Активна или пасивна, представителната власт за едно и също действие може да бъде предоставена както на едно лице – индивидуално представителство[5], така и на няколко лица едновременно. В последния случай са налице множество представители[6].
Ако от овластяването не следва друго, то всеки от представителите би могъл да задължава самостоятелно представлявания – арг. от чл. 39, ал. 2, пр. 1 ЗЗД. Това е т. нар. самостоятелно представителство[7], което е и принципът. Но упражняването на представителната власт може да бъде ограничено, като за валидността на действията от чуждо име (alieno nomine) се изисква съвместно извършване на волеизявления от всички представители – т. нар. колективно представителство[8].
2. Това отклонение в упражняването на представителната власт е предизвикано от необходимостта интересът на представлявания да бъде защитен и гарантиран в по-голяма степен от предприемането под формата на активно поведение на нецелесъобразни, прибързани и рисковани действия (т. нар. злоупотреба с представителна власт[9]) от когото и да било от представителите му[10]. При все това вътрешните отношения между представителите са непротивопоставими на публиката[11].
– Подчертано повелителен характер има и разпоредбата чл. 269, ал. 2, изр. 1 от ТЗ, постановяваща ликвидаторите, упражняващи активно представителната власт, да представляват дружеството само заедно. Наречието само указва именно този характер на правилото.
3. Имайки предвид изложеното дотук, е напълно разбираемо, че колективното представителство намира най-широко приложение в органното представителство на капиталовите търговски дружества (акционерните[12] и дружествата с ограничена отговорност), поради оперативния му характер и по-големия материален интерес, поверен на управителните органи на тези дружества, в сравнение с дружествата на личността.
Този вид представителство визира чл. 235, ал. 1 ТЗ: „Членовете на съвета на директорите, съответно на управителния съвет, представляват дружеството колективно освен ако уставът предвижда друго“. Същото важи и за чл. 141, ал. 2, изр. 2 ТЗ, но той, обратното, отдава приоритет на самостоятелните действия на представителите (управителите), когато са повече от един, доколкото дружественият договор не предвижда друго[13].
4. Колективното представителство е предвидена и гарантирана от правото възможност упражняването на представителната власт да бъде ограничено от упълномощителя или от разпоредбата на закона, така че волеизявленията на представителите да обвързват представлявания само когато са извършени заедно.
а. Целта на ограничаването е срещу активните самостоятелни, автономни и самоволни действия на когото и да било от представителите. Овластените трябва да (съ)действат заедно, последователно или едновременно, извършвайки, изрично или конклудентно, съвпадащи волеизявления, които да образуват волеизявлението от чуждо име с преки последици в чужд патримониум.
б. Ограничаването на представителната власт при колективното представителство е функционално, а не количествено. Представителите имат еквивалентен обем правомощия да действат от чуждо име. Възможното им поведение с непосредствено действие в чужд правен кръг е винаги за едно и също действие[17]. В този смисъл е и правилото на чл. 10:3 Директива 2009/101/ЕО, чиято разпоредба толерира противопоставими на трети лица ограничения в представителната власт, но само доколкото те се отнасят към общата представителна власт, предоставена на няколко лица (управители).
Всъщност субстанцията на представителната власт е винаги една и съща както при колективното, така и при самостоятелното представителство. Това следва по аргумент от чл. 39, ал. 2 ab initio ЗЗД, където под атрибутивното прилагателно известно („действие, за което са били овластени неколцина“) следва да се разбира едно и също правно действие, т. е. идентична представителна власт в полза на няколко лица.
5. Видно е, че колективното представителство има за предмет все активните действия на представителите. Интересът, описан по-горе (т. I. 2 и I. 4), може да бъде нарушен или поставен в опасност единствено чрез позитивните действия на всяко от колективно овластените лица[18]. Тогава би ли породило правни последици за представлявания адресирано до него волеизявление, което е възприето само от един от колективно овластените му представители?
6. Въпросът ще породи ли правни последици за представлявания волеизявление към него, което е било възприето само от един от колективно овластените му представители, се разглежда по-долу през призмите на доброволното представителство – по общото гражданско право (т. II), на задължителното, органното представителство – при капиталовите търговски дружества (т. III) и на пасивното процесуално представителство – при връчването на съобщения и призовки (т. IV). В края са дадени заключение (т. V) и предложение de lege ferenda (т. VI).
Извън обхвата на изложението остават са търговското представителство по глава VI от Търговския закон (чл. 21-52), за което ще важи съответно казаното в т. II, и задължителното представителство.
II. Доброволно представителство.
1. В раздела, посветен на представителството, глава II от общата част на Закона за задълженията и договорите, липсва позитивно правило, което да постановява, че при колективното представителство само активните действия следва да бъдат извършени съвместно от представителите. Липсва и аналогично правило, от което да се изведе такова заключение, но празнотата може да бъде лесно преодоляна по analogia legis и то вътре в същия законодателен акт.
2. Че законодателят разбира принципа за самостоятелното възприемане на волеизявления, когато положителните действия следва да се извършат заедно, следва имплицитно от нормите, уреждащи задълженията с правото на избор (obligatio alternativa) – чл. 130-132[19], във връзка с неделимите задължения – чл. 128-129[20] от Закона за задълженията и договорите.
3. Едностранното волеизявление – право на избор (ius variandi), поражда своя ефект, когато бъде доведено до знанието дори само на едно от лицата, стоящи от едната страна по гражданското правоотношение – чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД.
Разгърната, правната норма има следното съдържание: самостоятелност при получаването на волеизявленията (в случая правото на избор) от лицата, стоящи зад едната страна по облигацията, когато активните действия трябва да бъдат извършени от тях съвместно, т. е., когато те са били задължени алтернативно по една неделима престация.
4. Тази интерпретация следва да бъде подкрепена със систематичното тълкуване на разпоредбите относно obligatio alternativa. Нормативно отреденото място на тези задължения (sedes materiae) е в дял 3 от глава VI на общата част на Закона за задълженията и договорите – Особени видове задължения (чл. 121-131). В тази глава са уредени още и солидарността[21] (дял 1) и неделимите задължения (дял 2). В този смисъл е и правилото на чл. 129, ал. 2 ЗЗД: „за всичко останало спрямо неделимите задължения се прилагат съответно правилата за солидарните задължения“.
5. В тази връзка разпоредбите на чл. 130, ал. 2, изр. 2 и чл. 39, ал. 2, пр. 2 ЗЗД обуславят възможността за прилагане по аналогиа на закона на първата към втората – чл . 46, ал. 2 от Закона за нормативните актове (ЗНА). А именно, когато зад страна, спрямо която трябва да бъде манифестирано ius variandi, стои един субект, но неколцина са били колективно овластени да действат от негово име, получаването ще бъде валидно („неотменимо“), дори да е извършено само пред един от представителите му.
Тук би могло да се възрази по следния начин. Страните по правоотношението и представителството са две различни явления и място за аналогия на закона няма. Струва ми се, че такова тълкуване ще бъде неоправдано. Защото „представителството се намира и не може да не се намира в тясна връзка с правните субекти и тяхната функция при осъществяване на правните явления“[22]. Изхождайки от това разбиране, законодателят е уредил в една и съща глава пета от ГПК правния режим на страните и представителството за нуждите на гражданското съдопроизводство (т. IV). Именно тази връзка оправдава интерпретирането analogia legis. От друга страна, подобно стеснително тълкуване (stricto sensus) ще бъде и несправедливо (т. V. 1, буква „б“).
III. Колективно органно представителство.
1. Частен случай на принципа самостоятелност при пасивните действия и съвместност при активните действия на колективните представители е уреден в чл. 269 ТЗ.
2. Видно е, че колективното представителство има за предмет само активните действия на представителите, понеже интересът, продиктувал използването на този вид оперативно ограничаване на представителната власт, може да бъде нарушен или поставен в опасност единствено чрез позитивните действия на което и да е от колективно овластените лица (т. I. 4). Самостоятелното възприемане на волеизявления към представлявания, обвързващи го непосредствено, не би могло да се отрази с нищо и по никакъв начин на този интерес, който го е стимулирал към колективното представителство (т. I. 2). При колективното представителство липсва резон, който да оправдае съвместното възприемане на волеизявленията към представлявания[23].
В тази връзка колективното представителство от гл. т. на професионалното управление на капиталовите търговски дружества добива характер на хоризонтален, респ. взаимен, контрол[24], спрямо едноличните положителни действия на когото и да е от членовете на изпълнителните им органи. При самостоятелното приемане на волеизявления от представителите има ли място за квалифицирано ръководство, съответно за някакъв надзор?
3. Предвид изложеното по-горе, приемам, че при уреждането на частния случай на чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ, представляващ нормативна хипотеза на самостоятелна пасивна представителна власт на всеки един от ликвидаторите, които следва да упражняват активната представителна власт колективно (изр. 1 от същата разпоредба), законодателят буквално е изразил по-малко от това, което в действителност е целял да каже. Правилото следва да се тълкува разширително (interpretatio extensiva) в полза на рационализирането на търговския оборот.
Волеизявления към дружеството могат да бъдат приети самостоятелно, обвързвайки го ефективно, от всеки един от колективно овластените му управители – членове на съвета на директорите или на управителния съвет при акционерното дружество (чл. 235, ал. 1[25] във вр. с чл. 269, ал. 2, изр. 2), съответно при дружеството с ограничена отговорност (чл. 141, ал. 2, изр. 2[26] във вр. с чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ) [27].
Изричната уредба на правилото за разделността при получаването на чужди волеизявления в глава XVIII от Търговския закон не би следвало да се приема като изключение, което да парира по-горните съждения и да оправдае стриктното ѝ тълкуване. А именно, че при колективното представителство съвместността важи еднакво за активните и за пасивните действия на представителите. Напротив, interpretatio extensiva е в унисон с концепцията на колективното представителство – редуциране упражняването на представителната власт от няколко лица до това те ефективно да задължават друго лице, но само заедно (т. III. 2). Приемането на волеизявления към представлявания, както от един ликвидатор, така и от един управител, не би могло нито да засегне, нито да постави в опасност интереса, мотивирал представлявания към колективното представителство (т. III. 2).
IV. Пасивно процесуално представителство.
1. а. Представителството (т. I. 1, буква „а“) е институт, който надхвърля рамките частното право, като се проявява във всички области на публичното право с изключение на материалното наказателно право[28]. А за нуждите на гражданското съдопроизводство Гражданският процесуален кодекс урежда процесуалното представителство в глава V (чл. 28-36)[29].
б. Процесуалното представителство, както и материалното може да бъде доброволно или задължително. Доброволно е тогава, когато представителната власт произтича от волята на представлявания[30]. А ако представителят черпи своите правомощия да действа alieno nomine въз основа на други юридически факти, вън от волята на представлявания, представителството е задължително[31]. За разлика от материалното представителство, при доброволното процесуално представителство са налице известни ограничения, що се отнася до това кой може да бъде пълномощник – адвокати, родители, деца или съпругът, юрисконсулти или служители с юридическо образование и т. н. (чл. 32 ГПК)[32].
Както материалното, така и процесуалното представителство може да бъде индивидуално или множествено в зависимост от това дали представлявания има един, или няколко представители с еквивалентна представителна власт. В последния случай представителството отново бива или самостоятелно – при което всеки представител може да извършва правни действа и да възприема волеизявления за представлявания отделно от другите, или колективно – където представителите, за да обвържат представлявания, трябва да действат едновременно[33] (т. I. 1, буква „б“, 2, 3 и 4).
2. При доброволното процесуално представителство, както бе посочено, законодателят поставя изисквания за това кой може да бъде процесуален представител (чл. 32 ГПК). Такъв, на първо място (т. 1, чл. 32 ГПК), може да бъде адвокат (лице по смисъла на чл. 4 и сл. от Закона за адвокатурата). Но страната в гражданския процес може да упълномощи не само един, но и няколко адвокати при условията на т. нар. колективно представителство[36].
4. Процесуалният закон предоставя такова непритезателно субективно право и на служителите (работниците) на търговските дружества при изявено от тях съгласие да получават ефективно волеизявления от чуждо име – съобщения или призовки (чл. 50, ал. 3, изр. 1 ГПК) – т. нар. пасивна представителна власт на служителите и работниците.
1. Във всички случаи на колективното представителство противоположното допускане – че съвместно следва да бъдат предприети активните действия на представителите и че заедно следва да бъдат възприети пасивните действия към представлявания – би било най-малкото в контраст с интересите на представлявания. А това е видно благодарение на следните примери (exempli gratiа).
а. Необвързаният, но узнал за волеизявлението, би могъл да черпи права от своята недобросъвестност (за знание), заявявайки, че представителите му са били колективно упълномощени, в противовес на правилото, че никой не може да черпи права от собственото си неправомерно поведение.
б. Необвързването на представлявания от волеизявлението, защото е било направено пред едно от колективно упълномощените му лица, освен че би могло да бъде способ за упражняване на права въз основа на недобросъвестно поведение (за знание), в други случаи би могло да бъде в ущърб на правно оправдани и защитени очаквания на представлявания.
Лицето К. упълномощава А. и Б. съвместно да купят от П. движима вещ (чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД). Преговорите завършват с предложение от името на К., изявено от А. и конклудентно одобрено от Б. (непротивопоставяйки му се), важащо до изтичането на определен срок (чл. 13, ал. 1, пр. 1 ЗЗД). Преди срокът да изтече, П. съобщава безусловното си приемане на офертата, но само на А. След което П. отчуждава възмездно вещта в полза на Т. Последният, бидейки добросъвестен (чл. 70, ал. 2 ЗС), придобива оригинерно собствеността ѝ (чл. 78, ал. 1, изр. 1 ЗС). П. възразява на К. по отговорността си за съдебно отстраняване, защото покупко-продажбата (чл. 183 и сл. ЗЗД) не е била сключена с възприемането на волеизявлението (accept) на П. само от А. К. е бил овластил А. и Б. да действат alieno nomine колективно, следователно и приемането е трябвало да бъде извършено едновременно или непосредствено пред тях (арг. от чл. 39, ал. 2 in fine ЗЗД), или пред К.
2. Изложените примери очертават недопустимостта и неуместността на буквалното тълкуване при текстовете, уреждащи колективното представителство, в смисъл че то изисква съвместност при получаването на волеизявленията от всички колективно овластени лица. Очевидно подобна схоластична интерпретация на разпоредбите би била противна на ценността, която нормите се опитват да защитят – интересът на представлявания[37].
1. а. От разгърнатата уредба на частния случай на чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД е видно принципното положение, което законодателят е възприел – разделност при получаването на волеизявленията от няколкото лица, стоящи зад едната страна по правоотношението, когато активните действия следва да бъдат извършени от тях съвместно. Отнесено към института на представителството по чл. 36 и сл. ЗЗД това принципно положение би имало следното съдържание: самостоятелност при възприемането на чужди волеизявления към представлявания от представителите му и съвместност при извършване действията от негово име при колективното представителство (чл. 39, ал. 2 във вр. с чл. 130, ал. 2, изр. 2 ЗЗД) (т. II).
б. До същия извод се стига при телеологичното тълкуване на чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ, който съдържа изрично такова правило, но само за дружествата в ликвидация. Волеизявления към дружеството могат да бъдат приети ефективно от всеки един от членовете на съвета на директорите му или на управителния му съвет или от управителите му, представляващи го колективно, така както и от един измежду няколкото ликвидатори, които винаги го представляват колективно – чл. 269, ал. 2, изр. 2 във вр. с чл. 235, ал. 1, респ. чл. 141, ал. 2, изр. 2, пр. 2 ТЗ (т. III).
в. Горните разсъждения намират своята основателност още и при пасивното процесуално представителство. Гражданският процесуален кодекс овластява всяко лице в адвокатска кантора, което работи в нея или сътрудничи на адвокат – процесуален представител на страна в съдопроизводството, да получава валидно от името на представлявания съобщения и призовки (чл. 51, ал. 1 ГПК). Per argumentum a fortiori с такава пасивна представителна власт следва да разполага всеки един поотделно от колективно упълномощените процесуални представители, намиращи се или работещи в една и съща кантора. А щом трети лица, при определени от закона хипотези, имат пасивна процесуална представителна власт, то колективно упълномощените адвокати, намиращи се в различни кантори или където и да се „намират по служба“, могат валидно да приемат съобщения и призовки за процесуалния им представител (чл. 50, ал. 1 ГПК).
2. Предвид всичко гореизложено, въпреки липсата на позитивно правило, приемам, че: колективното представителство е доброволно или задължително, деятелно ограничаване на представителната власт, имащо за предмет единствено активните действия на представителите, извършвани от чуждо име; за пасивните действия важи самостоятелността, т.е. волеизявления към представлявания може да бъдат възприети от когото и да било от представителите му, обвързвайки го валидно.
3. De lege ferenda мястото на такъв текст би могло да бъде в Търговския закон, като се има предвид, че колективното представителство се използва най-вече в дружественото право. Мисля обаче, че това няма да бъде оправдано, защото подобно правило следва да намери приложение не само при представителството на търговските дружества, но и въобще при задължителното представителство, както и при доброволното овластяване. Sedes materiae на правилото би трябвало да е в общата част на Граждански кодекс, в съответната глава, уреждаща представителството като общ институт на частното право. При липсата на кодификация, съответно разпръсната обща част на гражданското право в различни нормативни актове, мястото на такава разпоредба е в общата част на Закона за задълженията и договорите. Член 39, ал. 2 ЗЗД може да бъде допълнен по следния начин: „Когато за известно действие са били овластени неколцина, всеки от тях може да извърши сам действието, ако от овластяването не следва друго, но и тогава изявление към представлявания може да бъде прието и от един представител“.
* Статията е публикувана за пръв път в сп. Съвременно право, бр. 5 от 2013 г.
[1] Подробности за представителството вж. у Василев, Л. Гражданско право на Народна република България. Обща част. 3. прераб. и доп. изд. С.: Георги Димитров, 1956, 486-489 (гл. XX, т. 1). Таджер. В. Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял II. 2. изд. С.: Софи-Р, 2001, 591-594 (§ 85, т. 3). Павлова, М. Гражданско право – обща част. 2. прераб. и доп. изд. С.: Софи-Р, 2001, 590-593 (§ 58, т. 4). Йосифова, Т. Мнимото представителство. 2. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2008, 29-34. Други автори разглеждат представителството като усложнена съвкупност от правоотношения – вж. повече подробности у Ганев, В. Учебник по обща теория на правото. Том II. Част първа: Правни субекти. Фотот. изд. С.: 7М График, 1990, 112-113 (§ 19, №182). Таков, Кр. Доброволното представителство. 2. изд. С.: Сиби, 2008, с. 20. За преглед на теоретичните позиции вж. Йосифова, Т. Мнимото представителство…, 27-29.
[2] Вж. Ганев, В. Представителството. – Год. СУ ЮФ, 1934, с. 1-118.
[3] Такава е била и в Царство България. Това е дава повод на някои автори да отрекат този разграничителен критерий, приемайки, че представителство е винаги смесено. Така според Дабев, Д. Е. Договорно представителство. С.: Б. А. Кожухаров, 1931, 187–193: „Тая дейност не може никога да се състои само от активни моменти [вж. по-долу бел. № 34 – бел. моя, Св. И.] […] Също така ние не можем да си представим дейност на представителя, която да се състои изключително от пасивни моменти […] в тоя случай представителят не ще бъде вече представител, а само пратеник“. Всъщност пасивни положения не може да бъдат предмет на представителството само когато са юридически бездействия, т. е., когато те са единственият волеви елемент, запълващ целия фактически състав на проявеното юридическо бездействие (така и Ганев, В. Представителството…, 1-118). Тези пасивни действия са винаги задължения intuitu personae, при които представителството е a priori недопустимо.
Близко до мнението на Др. Дабев е това на Кристиан Таков. (Вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 51.) Последният автор, за разлика от първия, основателно отграничава пасивния представител от пасивния пратеник с оглед на момента, в който волеизявлението се счита за достигнало до адресата му. (Пак там, с. 116.) Според Кр. Таков обаче „тази разлика в момента на получаването обаче няма законодателна опора в действащото българско право. […] В германското право има изричен текст – § 164 BGB, който няма аналог в българското право“. (Пак там, 51-52.) Според мен, тълкувайки разпоредбата на чл. 36, ал. 2 ЗЗД разширително относно волеизявленията към представлявания, приети от пълномощниците му, по арг. от чл. 42, ал. 1, пр. 1 Търговски закон (ТЗ), както и чл. 46, ал. 4, изр. 1 от Гражданския процесуален кодекс (ГПК), може да се направи извод, че представител може да бъде овластен единствено да възприема волеизяления от чуждо име. Предложение de lege ferenda в тази насока по повод проекта за Граждански кодекс на Народна република България е направено от Кожухаров, Ал. Представителството. – Год. СУ ЮФ, 1964, т. 55,№ 2, 1-22.
[4] Вж. Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част III. Чл. чл. 483-668. С.: Херман поле, 1928, с. 27. Василев, Л. Цит. съч., 502-503 (гл. ХХ, т. 10). Кожухаров, Ал. Представителството…, с. 8. Таджер, В. Цит. съч., 623-624 (§ 86, 5, буква „б“). Павлова, М. Цит. съч., 606-607 (§ 58, т. 2).
[5] По-подробно у Ганев, В. Представителството…, 1-118. Тасев. С., М. Марков, Гражданско право – обща част. Modus studendi. 6. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2010, с. 254. Таков, Кр. Цит. съч., 52-54.
[6] По-подробно вж. Василев, Л. Цит. съч., с. 497 . Таджер, В. Цит. съч., 615-616 (§ 86, т. 2). Павлова. М. Цит. съч., с. 608 (§ 58, т. 4). Таков, Кр. Цит. съч., 52-54.
[7] В доктрината за означение на това явление се използва още и терминът колективно представителство Таков, Кр. Цит. съч., с. 53. В изложението съм използвал понятието самостоятелно представителство, придържайки се към текста на Закона за задълженията и договорите, в който е дадена обща уредба на института на представителството, а именно чл. 39, ал. 2, пр. 1: всеки един представител може да извърши действието сам. В този смисъл е и чл. 141, ал. 2, изр. 2 ТЗ. Въпреки това законодателят не е последователен в използването му – вж. например чл. 21, ал. 1, изр. 2 ТЗ, където се говори за отделно упражняване на представителната власт, а в чл. 269, ал. 2, изр. 2 ТЗ – за единично приемане на волеизявления.
[8] То се нарича още съвкупно, свъместно, задружно представителство. Вж. Ганев, В. Представителството…, с. 104. Василев, Л. Цит. съч., с. 497 (гл. ХХ, т. 5). Таджер, В. Цит. съч., с. 615 (§ 86, т. 2). Павлова. М. Цит. съч., с. 608 (§ 58, т. 4). Тасев. С., Марков, М. Гражданско право…, с. 254. Таков, Кр. Цит. съч., с. 53. Преобладаващо, в теорията и практиката се употребява терминът колективно представителство – вж. р. № 125–2006–ТК, ВКС; р. № 6878–2002, 5-членен състав, ВАС; р. № 42–1997, ВАД, АС при БТПП. Този термин ще бъде използван и в изложението. Законодателят също си служи с него (вж. чл. 235, ал. 1, пр. 1 ТЗ), но не е особено последователен в употребата му ‒ вж. чл. 21, ал. 1, изр. 2; чл. 655, ал. 4, изр. 2, пр. 1 ТЗ, чл. 10, ал. 1, изр. 1 и чл. 105, ал. 3, пр. 1 от Закона за кредитните институции; чл. 11, ал. 1, изр. 1 и чл. 124, ал. 5, пр. 1 от Закона за пазарите на финансови инструменти; както и чл. 12, изр. 1 от Закона за адвокатурата, където за определяне на същото явление е използван терминът съвместно.
[10] Вж. в този смисъл Таков, Кр. Цит. съч., с. 189, както и Heyken, J. Die Vertretungsmacht des Vorstandes der Aktiengesellschaft. Quakenbrück: Verlag C. Trute, 1993, 15-16. Gotte, W., M. Habersack. Münchener Kommentar zum Aktiengesetz. Band 2, § 76-112. 3. Aufl. München: C. H. Beck, 2008, S. 140. Цит. по Колев, Н. Органно представителство при акционерните дружества. С.: Сиби, 2012, с. 89.
[11] В този смисъл е и съдебната практика. Въззивният съд правилно е отказал да образува производство по подадена жалба от процесуален представител само на един ликвидатор, давайки му седемдневен срок останалите ликвидатори да приподпишат жалбата (чл. 129, ал, 1, изр. 1, пр. 1 ГПК), което не се е случило. А касационният съд е потвърдил определението му (о. № 184–2010–II ТК): „в допълнението към частна жалба жалбоподателят твърди, че е уведомил останалите ликвидатори с нотариална покана, но предвид наличието на конфликт на интереси между тях, А. и Г. явно не желаят да подпишат както частната, така и въззивната жалба. Посочените доводи са ирелевантни към настоящото производство, което касае последиците от неизпълнение на дадени от съда указания и отношенията между ликвидаторите в случая са без значение и не следва да бъдат обсъждани“. Такава е и практиката на ВАС – вж. о. № 1685–2000–III, о. № 4318–1999–III.
[12] В изследването въпросите не са разгледани относно командитното дружество с акции (чл. 253-260 ТЗ). За него ще важи съответно казаното за акционерното дружество и неговата едностепенна система на управление – чл. 256 ТЗ.
[13] Срв. чл. 10:3 от Директива 2009/101/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 септември 2009 г. Ако националното законодателство предвижда, че в отклонение от правните норми в тази област уставът може да предоставя правомощия да се представлява дружеството на едно лице или на няколко лица, които действат заедно, това законодателство може да предвиди, че подобна разпоредба на устава може да се противопостави на трети лица, при условие че е свързана с общата представителна власт […]. Вж. за повече подробности Йосифова, Т. По някои въпроси на представителството на капиталовите търговски дружества в светлината на първата директива на Европейския съюз. – Правна мисъл, 2003, № 3, 78-87; Йосифова, Т. По някои въпроси на органното представителство според първата директива 61/151 ЕИО и българското право. – Търговско право, 2004, № 3, 35-47.
[14] По-подробно вж. Василев, Л. Цит. съч., с. 391 . Таджер, В. Цит. съч., 392-395 (§ 65, т. 1, бук. „д“). Павлова, М. Цит. съч., 461-462 (§ 46, т. 3).
[15] Вж. Василев, Л. Цит. съч., с 391 .
[16] В тази връзка от упълномощитетеля или от разпоредбата на закона може да бъдат предвидени други ограничения. А именно – представителната власт, когато представителите са повече от двама, да бъде валидно упражнявана с абсолютно или с квалифицирано мнозинство (от ½, ⅔, ⅝ и пр.), както и в различни случаи да се процедира по различни начини. При капиталовите търговски дружества такива ограничения не може да бъдат противопоставени на трети лица и не подлежат на вписване в търговския регистър – чл. 235, ал. 4; чл. 141, ал. 2, изр. 3 ТЗ (вж. още и чл. 10 на Директива 2009/101/ЕО).
[17] По същия начин Таков, Кр. Цит. съч., с. 188. Както и Heyken, J. Op. cit., 15-16. Gotte, W., M. Habersack. Op. cit. p. 140. Jüngst, U. Der Mißbrauch organschaftlicher Vertretungsmacht. – Schriften zum bürgerlichen Recht. 1968, Band 68, S. 32. Цит. по: Колев, Н. Органно представителство…, с. 89.
„Съгласно чл. 235, ал. 1 ТЗ членовете на управителния съвет на акционерното дружество представляват дружеството колективно. Сключването на договор от името на дружеството само от един от членовете на управителния съвет не е сключване на сделка без представителна власт, а липса на сделка поради това, че няма валидно формирано съгласие […] сделката е нищожна на основание чл. 26, ал. 2 ЗЗД поради липса на съгласие“ – р. № 125–2006–ТК на ВКС. Същата позиция е изразена и в р. от 12.01.2006г., II о., ТК, ВКС по т. д. № 429 от 2005 г. Такава е практиката и на повечето долустоящи съдилища – р. от 23.03.2010г. по гр. д. № 668–2009 г. на Окръжен съд – Сливен, р. № 391–2009 на Районен съд – Сливен, р. № 99–2010 на Окръжен съд – Пазарджик. Касационният съд застъпва и друго разбиране в р. № 553–2006–I ТК на ВКС: „Подписването на авала само от единия от двамата ликвидатори на търговското дружество опорочава волята на дружеството за солидарна отговорност с издателя на ценната книга […] поради липса на представителна власт“. В аналогичен смисъл е и р. № 37–2003, ВАД, АС при БТПП.
Първото становището следва да бъде подкрепено. То е в съответствие със застъпената тук теза, че колективното представителство не ограничава обема на представителната власт, а само прийома за формиране на волята от представителите alieno nomine (т. I. 4, буква „б“). А схващането, че действията на един от колективно овластените са действия при липса на представителна власт, следва да бъде отхвърлено. Подробното разглеждане на така поставения въпрос е извън предмета на изследването. Вж. подробности у Колев, Н. Органното представителство…, с. 93; Колев, Н. Въпроси на управлението и представителството на акционерното дружество (анализ на съдебната практика). – Търговско право, 2001, №1, 25-35; Хорозов, Г. Действия от името на търговец без представителна власт – същност и последици. – Търговско и конкурентно право, 2008, № 12, 9-15.
[19] Вж. повече подробности у Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част I. Чл. чл. 1-333. С.: Фотинов, 1924, 195-200 (чл. 82-88). Диков, Л. Курс по гражданско право. Облигационно право. Обща част. Том III. С.: Придворна печатница, 1934, 95-103. Апостолов, И. Облигационно право. Част първа. Общо учение за облигацията. С.: ИБАН, фотот. изд., 1990, 448-457 (§ 41). Кожухаров, Ал. Облигационно право. Общо учение за облигационното отношение. Нова редакция и допълнения Петко Попов. С.: УИ „Св. „Климент Охридски”, 2002, 159-162. Калайджиев, А. Облигационно право. Обща част. 5. изд. С.: Сиби, 2010, 190-194. Марков, М. Облигационно право. Modus studendi. 8. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, 2013, с. 40.
[20] Вж. повече подробности у Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар… Част I, 232-233 (чл. 112-113). Диков, Л. Цит. съч., 523-538. Апостолов, И. Цит. съч., 448-457 (§ 41). Кожухаров, Ал. Цит. съч., 532-534. Калайджиев, А. Цит. съч., 566-577. Марков, М. Облигационно право…, с. 147.
[21] По-подробно вж. Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фархи. Коментар…. Част I, 200-226 (чл. 89-106). Диков, Л. Цит. съч., 493-533. Апостолов, И. Цит. съч., 427-447 (§ 39-40). Кожухаров, А. Цит. съч., 509-531. Калайджиев. А. Цит. съч., 549-570. Марков, М. Облигационно право…, с. 150.
[22] Ганев, В. Учебник по обща теория… Том II. Част първа. с. 58 (№ 181).
[23] В същия смисъл Larenz, К., М. Wolf. Allgemeiner Teil des Bürgerlichen Rechts. 9. Aufl. 2004, § 46, Rn. 34, 53-54. Цит. по Таков. Кр. Цит. съч., с. 190.
[24] Вж. Heyken, J. Op. cit., p. 12. Gotte, W., M. Habersack. Op. cit., p. 140. Цит. по Колев, Н. Органното представителство…, с. 89; Кацаров, К. Систематичен курс по българско търговско право. 4. фотот. изд. С.: Георги Димитров, 1990, с. 129; Герджиков, О., А. Калайджиев, К. Касабова, Т. Бузева, А. Кацарски. Коментар на Търговския закон. Кн. 1. Чл. 1 – 112. 2. прераб. изд. С.: Софи-р, 2007, с. 163; Таков. Кр. Цит. съч., с. 189.
[25]Изрично правило относно пасивната представителна власт при управлението на акционерното дружество е съдържал старият Търговски закон (обн., ДВ, бр. 114 от 1 януари 1897 г., отм., Изв., бр. 78 от 28 септември 1951 г.). Член 193, ал. 2 от него гласи: „Съобщенията, които се отнасят до дружеството, се считат редовни, ако са връчени на едного от членовете на управителния съвет”. Вж. Джидров, П. Коментар на Търговския закон. Том 3. Фотот. изд. С.: Христо Ботев, 1994, с. 855. Кацаров, К. Цит. съч., с. 243.Предложение de lege ferenda като изречение второ на чл. 235, ал. 1 ТЗ в този смисъл е направено у Колев, Н. Органното представителство…, с. 91.
[26] Така и Герджиков, О. Коментар на Търговския закон. Книга втора. Дружество с ограничена отговорност чл. 113-157. Фотот. изд. С.: Софи-Р, 2000, с. 514. Авторът не посочва аргументи за това твърдение, може би, следвайки германската уредба на дружеството с ограничена отговорност, в която има изрично правило – § 35, ал. 2 Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (така и в австрийския GmbH-Gesetz – § 18, ал. 4). Такова правило е съдържал и чл. 20, ал. 4 от Закона за дружествата с ограничена отговорност (утвърден с Указ № 88 от 4 май 1924 г., отм., ДВ, бр. 78 от 28 септември 1951 г., отм., ДВ, бр. 78 от 28 септември 1951 г.): „Съобщения и връчване на призовки и други книжа за дружеството могат да се правят валидно на всяко лице, което има право да го подписва“.
[27] В този смисъл и Таков, Кр. Цит. съч., 189-190. „Въпросният извод се генерализира и в германската доктрина, макар че и в германското право няма изрично правило в тази насока. Вж. Larenz, К., Wolf, М. AT, § 46, Rn. 34. Цит. по Таков, Кр. Цит. съч., 53-54. Според Таков, К. Цит. съч., с. 190: „Изрична уредба на това положение има само в специалния случай на чл. 269, ал. 2 ТЗ […] Въпросният принцип може безпрепятствено да се извлече чрез телеологическо тълкуване. Нуждата, извикала на живот съвместното представителство, е взаимният контрол на представителите […] при пасивните действия контрол не е нужен […] Нещо повече – ако за приемането на изявление би било нужно съвместно или дори едновременно уведомяване на всички представители, това в много случаи направо би осуетило извършването на уведомлението […] В обобщение – съвместността при представителството може да изиграе ролята си само при активното представителство и понеже съвместността при пасивното представителство може да послужи само за злоупотреба и нищо друго, дори когато едно представителство е учредено от упълномощителя или е уредено от закона като съвместно, тази съвместимост се отнася само до активните действия; за пасивните възприятия на изявления важи общия принцип на разделното представителство.“ Като че ли на по-различно мнение е Колев, Н. Органното представителство…, с. 91, който клони към стриктно тълкуване на разпоредбите (вж. по-горе бел. № 25).
[28] Вж. повече подробности у Ганев, В. Учебник… Част II., 56-57 (§ 19, № 180).
[29] За подробности вж. Силяновски, Д. Гражданско сѫдопроизводство. Част първа. С.: Придворна печатница, 1938, 170-185 (§ 47-49). Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско процесуално право. 9. прераб. и доп. изд. Първо по действащия ГПК. С.: Сиела, 2012, 158-179 (§ 32-35). Корнезов, Л. Гражданско съдопроизводство. Том първи. Исков процес. С.: Софи-Р, 2009, с. 263-286 (§ 40-43).
[30] Силяновски, Д. Цит. съч., 171-174, § 48, и Корнезов, Л. Цит. съч., 276-286, § 43, определят този вид представителство като договорно. Според мен терминът е неточен, тъй като представителната власт произтича не от договор, а от едностранна сделка (чл. 36, ал. 1, пр. 2 ЗЗД). Вж. още и Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 164-167 (§ 34).
[31] То се нарича още законово представителство – вж. Силяновски, Д. Цит. съч., 174-186 (§ 49), и Корнезов, Л. Цит. съч., 268-271 (§ 41). Това понятие може би не е най-прецизното, защото, освен че институтът на представителството не може да съществува в правния свят без да е предвиден от правната норма, задължителното представителство може да възникне и въз основа на други актове (по разпореждане на съда – чл. 29 ГПК). По-подробно вж. и Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 161-167 (§ 33).
[32]По-подробно вж. Силяновски, Д. Цит. съч., с. 175 (§ 49). Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с 164 (§ 34). Корнезов, Л. Цит. съч., 278-281 (§ 43, т. 5).
[33] По-подробно вж. Силяновски, Д. Цит. съч., с. 175-176 (§ 49). Според последния автор колективното процесуално представителство следва да бъде забранено изрично от закона по съображения за простота и бързина на правораздаването. Това становище е изолирано. Вж. още Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 166 (§ 34); с. 169 (§ 35).
[34] Това е явление е оспорвано от Дабев, Др. Цит. съч., с. 190. Според него „ако едно лице е посочило някого като такова, на което да се връчват призовките и другите съобщения по дадено дело” то няма да е пасивен представител, а пратеник. За узнаването им от адреса ще се призумира, че той е бил осведомен. „Ако това лице поради непреодолими препятствия не е могло да уведоми страната […] то страната ще може да се позове на своето незнание”, което „не би се слушало, ако казаното лице беше представител. […] Ако лицето, получило призовката или съобщението, не е уведомило […] страната по делото” ще сме изправени пред „един небрежен nuntius“.
Становището на Дружелюб Дабев е изолирано и не може да бъде споделено. Кодексът не предполага, а приема, че с получаването на съобщенията и призовките от получателя те са непосредствено връчени на адресата (чл. 45, изр. 2 и чл. 46, ал. 4, изр. 1, във вр. с чл. 58). Възприемането им от пасивния представител е необходим елемент от фактическия състав на редовното връчване при изявено съгласие от него (чл. 46, ал. 1 in fine ГПК). С това пасивно поведение съставът е завършен, а адресатът се счита за директно уведомен именно към този момент; известяването му post factum не е част от фактическия състав. Видно е още, че получателят не е пратеник, защото ако беше такъв, волеизявлението щеше да се счита за връчено от момента на съобщаването му на адресата (вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 116). А възможността за позоваването на непреодолими обстоятелства (чл. 46, ал. 4, изр. 2 ГПК) не означава, че представляваният не е бил обвързван от получаването – чл. 46, ал. 4, изр. 1 ГПК. Напротив, той трябва да докаже трудностите, които са го възпрепятствали да се осведоми за съобщението, респ. призовката (чл. 64, ал. 2 ГПК). Тогава, ако съдът констатира, че причините са уважителни, следва да поднови срока, постановявайки нов. Определението на му по реда на глава VII, раздел II от ГПК, с което се уважава искането за възстановяване на срок, премахва с обратна сила правните последици на уведомлението.
[35] Вж. по-подробно Силяновски, Д. Цит. съч., 231-238 (§ 58). Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., 225-236 (§ 48). Корнезов, Л. Цит. съч., 163-171 (§ 24).
[36] За последиците от различни волеизявленията на представителите вж. Силяновски, Д. Цит. съч., 176-177 (§ 49); Сталев, Ж., Р. Иванова. – В: Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 166 (§ 34); с. 169 (§ 35).
[37] В този смисъл и според Таков, Кр. Цит. съч., с. 54, „ако би се приело, че волеизявлението към упълномощителя може да се приеме само заедно от всички представители, на практика би означавало пълна парализа на възможността този упълномощител въобще да получи каквото и да било изявление. Такова удобство за упълномощитетеля обаче правото не може да иска и не може да предвижда”.
За правните последици на договор, сключен от мним представител и на договор, сключен при увреждане на представлявания (чл. 40 и чл. 42 ЗЗД)? За ограниченията на представителната власт в хипотезата на множество представители в капиталово търговско дружество ПРИЛОЖНО ПОЛЕ НА ВОДЕНЕТО НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО ПРАВНИ ПОСЛЕДИЦИ СЛЕД ВПИСВАНЕ НА ИСКОВИ МОЛБИ И ПОСТАНОВЕНИТЕ ПО ТЯХ СЪДЕБНИ РЕШЕНИЯ ПРАВНИ ПОСЛЕДИЦИ СЛЕД ВПИСВАНЕ НА ИСКОВИ МОЛБИ И ПОСТАНОВЕНИТЕ ПО ТЯХ СЪДЕБНИ РЕШЕНИЯ
« Преглед на съдебната практика по приложението на чл. 147, ал. 1 ЗЗД
ПО НЯКОИ ВЪПРОСИ НА УСТАНОВЯВАНЕТО НА ДАНЪЧНИ ЗАДЪЛЖЕНИЯ ПРИ НАЛИЧИЕ НА ПРОИЗВОДСТВО ПО НЕСЪСТОЯТЕЛНОСТ »

matches:
de lege ferenda
in fine
in fine
De lege ferenda
de lege ferenda
de lege ferenda
in fine