text:
КОЙ МОЖЕ ДА БЪДЕ УПРАВИТЕЛ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО? (ЧАСТ II)* | грамада
4юни2018
КОЙ МОЖЕ ДА БЪДЕ УПРАВИТЕЛ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО? (ЧАСТ II)*
IV. Дееспособност.
1. Пълна дееспособност.
Управителят на чужда работа трябва да бъде напълно дееспособен, когато извършва юридически актове било от свое, било от чуждо име в полза на господаря на работата1 (арг. от чл. 26 и сл.). Друг довод в полза на това твърдение е обстоятелството, че договорът за поръчка се прекратява, когато довереник бъде поставен под (пълно или ограничено) запрещение (чл. 287). Ако гесторът е недееспособен и доминусът одобри действията му, то как тогава биха се приложили правилата за договора за поръчка – чл. 62? Ще има ли, какви правни актове да одобри господарят на работата, когато те не са могли да породят действие изначално, понеже управителят е бил недееспособен при извършването им?2 Всъщност, при напълно дееспособните лица, действащи qua gestor, не се поставят въпроси, които да налагат особено разискване с оглед на института. Специално внимание обаче заслужават случаите, в които negotiorum gestor е недееспособен.
2. „Естествена“ дееспособност.
а) Общи положения.
Управителят може и да не е напълно или изцяло дееспособен, когато предприема фактически действия в чужд интерес, без да му е било възложено (напр. оказване на долекарска помощ на пострадал при транспортно произшествие). Достатъчно е той да притежава психическата възможност да знае, че работата е чужда (чл. 60, ал. 1)3. С други думи: потребна му е т. нар. „естествена“ дееспособност („la capacità naturale“) в Италия4, а не квалифицираната от правото воля, необходима за самостоятелното извършване на правни действия. Това становище италианската юриспруденция обосновава, като тълкува стеснително разпоредбата на чл. 2029 CC, която постановява гесторът да е притежава „la capacità di contrattare“5, отнасяйки това изискване само до случаите, в които чуждата работа има за предмет юридически действия с аргумент от чл. 428 CC. Смятам, че същото тълкувание може да се отстоява и у нас, а именно – достатъчно е едно лице да има възможност „да разбира и да ръководи постъпките си“ (срв. чл. 31) в момента на извършването на материален акт в полза на другиго, за да може да действа qua gestor по чл. 60, ал. 1. Всъщност, по сходен начин се поставя въпросът и при владението. Професор Венедиков6, основателно според мен, отстоява становището, че „запретеният, който е в светъл момент, или непълнолетния, който е способен за разумна воля“ могат да придобият владението върху вещ, притежавайки изискуемото от закона намерение за своенето ѝ (чл. 68, ал. 1 ЗС).
В подкрепа на твърдението, че при извършването на фактически актове управителят е достатъчно да съзнава, че работата е чужда, без дори да е напълно дееспособен (чл. 60, ал. 1 ЗЗД), може да се приведат и следните сравнително-правни съображения. Първо, такова правило може да бъде открито в § 682 от Bürgerliches Gesetzbuch (BGB): „Ist der Geschäftsführer geschäftsunfähig oder in der Geschäftsfähigkeit beschränkt, so ist er nur nach den Vorschriften über den Schadensersatz wegen unerlaubter Handlungen und über die Herausgabe einer ungerechtfertigten Bereicherung verantwortlich.“7 От текста следва, че недееспособният управител може да се задължи към господаря на работата (§ 677 BGB), но неговата отговорност би могла да бъде ограничена или дори да отпадне (срв. §§ 823 и сл., съотв. §§ 812 и сл. BGB). Съгласно кн. V, чл. 2:103, ал. 2 DCFR: „If at the time of intervening the intervener lacks full legal capacity, the obligation to hand over is subject to the defence which would be available under [book] VII. – 6:101.“8 Подобни правила може да бъдат открити още и в чл. 735 от гръцкия Αστικοσ Κωδικασ; § 1021 от естонския Võlaõigusseadus; срв. и чл. 1304 от испанския Cc.
Въпросът дали едно лице, което е (напълно или частично) юридически недееспособно, разполага с естествена дееспособност е фактически и на него съдът следва да отговори отделно за всеки конкретен случай. Прочее предпоставката управителят да бъде юридически дееспособен не бива да се абсолютизира. Именно това е направил италианският законодател в чл. 2029 CC (срв. § 682 BGB). Невъзпроизвеждането на текста от италианския законник в действащия ЗЗД следва да бъде подкрепено: правилото е подразбиращо се (арг. от чл. 26 и сл.).
б) Допълнителни бележки.
На континента е дискусионен въпросът: Може ли недееспособен управител да извършва и юридически действия от чуждо име? В Германия няма единодушие дали § 682 BGB е приложим, когато недееспособен negotiorum gestor е извършил юридически актове от чуждо име, при условие че dominus negtii е ратифицирал действията му9. В Белгия се приема, че воденето на чужда работа, предприето от недееспособно лице, е относително недействително: на „nullité relative“ можел да се позове само недееспособният управител, при което гестията се прекратявала с обратна сила10. Във Франция господстващото мнение е, че пълна дееспобност е необходима само при юридически актове, които се извършват от името на гестора, но не и при материалните действия, нито при юридическите актове, извършени от името на доминуса (който, разбира се, трябва да е дееспособен).11 (Особеност на френското право, е че недееспособният управител не се ползва със специална защита12, подобна напр. на тази по § 682 BGB.)
Последното твърдение мъчно би могло да бъде споделено у нас. Все пак то се нуждае от няколко уточнения: Само ограничено, но не и напълно, недееспособен би могъл да действа qua gestor като задължителен представител на господаря на работата (арг. от чл. 4, ал. 2 ЗЛС), доколкото последният е одобрил действията му (срв. чл. 62 и чл. 42, ал. 2 ЗЗД) или работата е била водена полезно (чл. 61, ал. 1, пр. I). Съгласието на родителите или попечителя на ограничено дееспособния управител в случая е без правно значение. Тяхното правомощие в тази връзка се отнася единствено до личните действия на ограничено запретения, засягащи неговата правна сфера, но не и до тези, които той е извършил от чуждо име при условията на gestio representativa. Подобна конструкция обаче се натъква на възражението, че щом „пълномощното се прекратява… с поставянето [на пълномощника] под запрещение…“ (чл. 41, ал. 1), то per contrario не би могло и да бъде овластен недееспособен.
3. Липса на дееспособност.
Напълно или частично недееспособният, който извърши юридически актове от свое име по управлението на чужда работа без възлагане (т. 1), както и лице, което не може да съзнае, че извършва материални актове в чужда полза (т. 2, бук. „а“), така и този, който е напълно недееспособен и действа от свое при поемането на гестията (т. 2, бук. „б“), не могат да се обвържат към господаря qua gestor по чл. 60 и сл. Настъпи ли някакво имуществено разместване от действията на такива лица, отношенията между тях и заинтересувания ще се уредят по правилата за неоснователно обогатяване (чл. 55 и сл.); съотв. от правилата на чл. 45 и сл., ако помежду им настъпи непозволено увреждане. При определени предпоставки чл. 47 и чл. 58 допускат за недееспособните да се породят валидни извъндоговорни задължения. Недееспособният, ако от негово име действа задължителен представител, съотв. му съдейства родител или попечител, и заинтересуваният може да се споразумеят и да (пре)уредят правата и задълженията така, както самите те намерят за добре (чл. 365 и сл.).
V. Множество управители.
1. De lege lata: разделна отговорност.
Възможно е чуждите работи да бъдат поети не от едно, а едновременно от няколко лица. В такива случаи се поставя въпросът: солидарно отговорни ли са множеството управители към господаря на работата или правоотношенията помежду им са в режим на разделност? Иначе казано: наблюдавали се изключение от принципa за разделност на облигационните отношения с множество длъжници (чл. 121) при воденето на чужда работа без възлагане?
Тъй като солидарността (активна или пасивна) възниква само ако е уговорена, а пасивната солидарност – и ако бъде предвидена в закона (чл. 121), трябва да се приеме, че de lege lata при множеството гестори между тях не възникват задължения in solido в полза на доминуса13. Нито в законна е предвидена такава възможност (срв. чл. 60-6214), нито тя може да бъде уговорена при поемането на работите (арг. от чл. 60, ал. 1, пр. III), т. к. гестията е извъндоговорен институт, при който договарянето (чл. 8 и сл.) е изключено per definitio. Мислимо е единствено post factum на водената работа господарят ѝ и неколцината управители, поели заедно една работа, да се спогодят върху пасивната солидарност (чл. 365 и сл.).
Мълчанието на закона (чл. 60-62) по отношение на солидарната отговорност на множеството гестори не би следвало да се схваща като празнина (чл. 46, ал. 2 ЗНА). Щом като законодателят не е предвидил такова усложнение в задължението по чл. 60 с оглед на субектите му, означава, че не е искал да натовари допълнително неколцината управители да отговарят общо към господаря на работата. Това разрешение може да се обясни с обстоятелството, че чрез подобно обременяване би могла да се възпре деятелността на лицата, които иначе биха поели чужди работи. Все пак срещат се правни системи, които приемат, че е пасивната солидарност при неколцина гестори е резонна (вж. чл. 1890, ал. 2 от испанския Cc15 и чл. 46716 от португалския CCo). Съображенията на испанския и португалския законодатели е да предоставят по-засилена защита на интересите на доминуса.
2. Солидарност по analogia legis.
а) Член 53 ЗЗД.
Солидарната отговорност на множеството гестори към доминуса не би могла да се обоснове по аналогия от правилото на чл. 53, което предвижда пасивна солидарност при неколцина делинквенти17 (арг. от чл. 46, ал. 2, изр. I ЗНА). Приложното поле на чл. 53 е в областта на непозволеното увреждане, което представлява едно неправомерно действие, докато воденето на чужда работа без възлагане е едно позволено от закона начинание. Ето защо няма място за аналогии – нито може да се установи достатъчна степен на сходство между двата фактически състава (срв. чл. 53 и чл. 60), нито пък в закона има празнина (вж. по-горе т. 1). Подобна интерпретация на закона би била и телеологически неиздържана. Разумът, стоящ зад солидарната отговорност на неколцината деликвенти, е да се защитят възможно най-пълно интересите на увреденото лице. Затова отговорните лица не може да му възразят, че отговарят към него разделно, съобразно участието им в увреждането му. При гестията законодателят търси баланс между интересите на господаря на работата и управителя. От една страна, на доминуса не трябва да се натрапва неоснователна намеса в правния му кръг, от друга страна – на лицата, поели чужда работа, без това да им е било възложено, не трябва да се възлагат прекалено тежки задължения, за да не стоят пред тях като прегради срещу това да се погрижат за чуждия интерес.
б) Член 261, ал. 3 ЗЗД, чл. 374, ал. 2, изр. 2 и чл. 305 ТЗ.
Пасивна солидарност между множеството управители, извършващи фактически действия във вр. с чуждата работа, не би могла да се извлече и от разпоредбата на чл. 261, ал. 3, установяваща пасивна солидарност при няколко изпълнителя по договор за изработка18. Нормативно отреденото място (sedes materiae) на чл. 261, ал. 3 е в областта на договорните облигации, а negotiorum gestio е извъндоговорен източник на задължения, който има субсидиарен характер спрямо първите (чл. 60, ал. 1, пр. III). Освен че законът не е непълен (както вече се изтъкна неколкократно), не е налице и изискуемото сходство между разпоредбата на чл. 261, ал. 3 и чл. 60, за да се приложи по аналогия първата към втората, и така да се обоснове солидарна отговорност на неколцината гестори (арг. от чл. 46, ал. 2, изр. I ЗНА). Задълженията in solido на изпълнителите се оправдават с това, че те получават възнаграждение за извършената от тях работа, докато подобно вземане не е предвидено изрично за управителя (срв. чл. 266, ал. 1, изр. I in fine с чл. 61, ал. 1).
По сходни съображения следва да се отстоява разбирането, че пасивна солидарност не възниква и за множеството гестори на чужда работа, извършили превоз в чужда полза без възлагане: чл. 374, ал. 2, изр. 2 ТЗ. Прочее, разширителното тълкуване на чл. 305 ТЗ, което да разпространи солидарна отговорност и спрямо неколцината търговци – управители, които поемат общо една чужда работа без възлагане в полза на друг търговец – господар, също намирам за неоснователно: negotiorum gestio не е сделка19, а още по-малко търговска такава20.
в) Член 121 ЗЗД.
Не бих могъл да се съглася с тезиса на Анастас Пунев21 да бъде обоснована пасивна солидарност между няколко управители на чужда работа с „концепцията за договорния характер на отговорността при водене на чужда работа“, от което следвало, че „за [гестията] е приложимо другото предложение на чл. 121 [in fine] ЗЗД – уговорена между страните солидарност.“ Всъщност, терминът „договорна“ отговорност е правно-технически по същината си и сам по себе си не може да разкрие действителното съдържание на понятието, стоящо зад него. Отговорността по чл. 79 и сл., за която става дума, е за неизпълнено предшестващо облигационно отношение, което може да произтича не само от договор, но и от извъндоговорен юридически факт22 (напр. от чл. 78 ГПК). Затова и самият закон говори за неизпълнено „задължение“ в чл. 79, ал. 1 ab initio, а не за „договор“, нито за „сделка“. Това съображение прави несъстоятелна първата част от критикуваното твърдение.
Останалата аргументация на Пунев също не може да бъде възприета, защото страда от вътрешно противоречие (contradictio in adjecto): Авторът основателно признава, че воденето на чужда работа без възлагане е извъндоговорен източник на задължения23, но въпреки това счита че към него трябвало да се „приложи“ чл. 121, пр. II, т. е. да се приеме, че е налице уговорка за пасивна солидарност между няколкото управителя спрямо господаря на работата. След като гестията се поражда от юридически факт, невключващ волеизявление в състава си, как тогава може да е налице уговорка (каквато и да била) при възникването ѝ? Воденето на чужда работа без възлагане е субсидиарен източник на облигационни отношения спрямо задълженията, произхождащи от договор (арг. от чл. 60, ал. 1, пр. III): „натоварването“ изключва гестията. При подобно обосноваване на солидарна отговорност по аналогия24, усложнението на облигационното отношение от страна на длъжниците щеше да възникне ex lege и би се приложила разпоредбата на чл. 121, пр. I, а не пр. II; иначе би трябвало да се приеме, че чрез аналогия може да се създават фикции (измисляне на уговорка там, където всъщност няма и не може да има). Така или иначе, както вече се посочи, място за аналогии в случая няма (срв. т. 1 in fine и т. 2, бук. „а“ и „б“ по-горе).
г) Член 32, ал. 2 и чл. 36, ал. 2 СК.
Застъпено е становището25, че чл. 32, ал. 2 СК, установяващ представителна власт на единия съпруг при поемането на задължения за задоволяване на семейните нужди да задължава себе си и другия съпруг солидарно, би могъл да намери приложение по аналогия и при воденето на чужда работа без възлагане (чл. 60 и сл. ЗЗД). Предлогът на Пунев за това е, че обикновено гестията била в съвместен интерес.
В действителност чл. 32, ал. 2, а също и чл. 36, ал. 2, СК представляват „приложена“26 репрезентативна гестия. Обаче това са изключителни случаи, които не може да се тълкуват разширително. От една страна, те се отнасят само до гестията в съвместен интерес (арг. от чл. 17 СК, във вр. с чл. 61, ал. 2 ЗЗД). От друга страна, чл. 32, ал. 2, респ. чл. 36, ал. 2, СК не касаят множество управители, т. к. не може да има брак между повече от две лица: един мъж и една жена (арг. от чл. 46, ал. 1, изр. I от Конституцията и чл. 5 СК). Прочее не е възможно двама съпрузи да поемат задължения за задоволяване на нуждите на семейството (множество гестори), обвързвайки и третия съпруг (доминус), като неколцината гестори (първите двама съпрузи) да отговарят солидарно към третото лице. Най-сетне, разглежданото „приложено“ представително водене на чужда работа в СК създава солидарност между управителя – съпруга, сключил сделката за задоволяване на нуждите на семейството, и господаря на работата – съпруга, който е бил представляван, без да е взел участие при сключването на сделката, а не между множеството управители – съпрузи (каквато хипотеза теоретично е мислима само в страните, допускащи многобрачието).
Ето защо считам, че не са налице предпоставките на чл. 46, ал. 2, изр. I ЗНА, за да се приложи по аналогия закона и така да се обоснове пасивна солидарност при множеството гестори във всички случаи на negotiorum gestio: Липсва необходимата идентичност между чл. 60, ал. 2 и ал. 3 ЗЗД и чл. 32, ал. 2, респ. чл. 36, ал. 2, СК.
3. Excursus: Предложение с оглед на бъдещия закон.
De lege ferenda заслужава да се изследва проблемът, дали би било оправдано у нас да се предвиди солидарност по силата на закона при съзнателно съвместно поемане на делима27 чужда работа от няколко лица. Считам за разумно разделността и солидарността да бъдат съчетани по следният начин: В общия случай отговорността на неколцината управители трябва да бъде разделна, какъвто е сегашният режим (вж. т. 1). Обаче, когато те са водили чуждата работа, действайки в своя професионален кръг, или са „упражнявали търговско занятие“28, напр. при извършването на една възмездна престация от лизингодател, комисионер, превозвач и пр. в полза на доминуса, те би трябвало – било de lege lata, било de lege ferenda29 – да бъдат възнаградени в качеството им на гестори. В последния случай смятам, че би могло да се предвиди в закона, че множеството управители ще отговарят солидарно в полза на господаря на работата (срв. 261, ал. 3 ЗЗД; чл. 304, чл. 374, ал. 2 ТЗ). Ако се възприеме, от една страна, предложението ми с оглед на бъдещия закон за пасивна солидарност на неколцината гестори, поели съзнателно общо една неделима чужда работа, която, ако имаше договор между тях и доминуса, трябваше да бъде възнаградена, а от друга страна – правото на такива гестори да бъдат възнаградени, тяхната отговорност би трябвало също de lege ferenda да не може да бъде намалявана по реда на чл. 60, ал. 3.30
По-важните изводи от изложението дотук може да се обобщят по следния начин:
Терминът „управител на чуждата работа“ (negotiorum gestor) означава лицето, предприело управлението на една съществуваща вече чужда работа, която се нуждае някой да се погрижи за нея (арг. от чл. 60, ал. 1, във вр. с чл. 61, ал. 1 и ал. 2). „Предприемащ чужда работа без възлагане“ (negotiorum susceptor) е този, който се намеси в чужд правен кръг, без предварително да е съществувала чужда работа, която да е трябвало да бъде обслужена (т. II).
Гестор може да бъде всеки субект на гражданското право, бил той физическо или юридическо лице, вкл. и държавата. „Лице“, което не е признато за субект на гражданското право, не може да придобие каквито и да било права и задължения, в т. ч. и qua gestor (напр. дружество по чл. 357 и сл.). Подразбира се от само себе си, че незаченатият и нероденият не може да бъдат управители на чужда работа по чл. 60: арг. от чл. 1 ЗЛС и чл. 2, ал. 1, бук. „а“ ЗН (т. III).
Negotiorum gestor, извършващ юридически действия от свое или от чуждо име в полза на dominus negotii, трябва да бъде напълно дееспособен (арг. от чл. 26 и сл.). Предприема ли материални актове във вр. с воденето на чуждата работа, управителят трябва да може да съзнава, че работа е чужда, т. е. потребна му е „естествена“, а не правноквалифицирана дееспособност. Липсата на изискуемата в зависимост от съответния случай дееспособност се явява пречка, за да се породи някому задължение qua gestor по чл. 60 (т. IV).
Бъде ли поета чуждата работа съвместно от няколко лица (чл. 60, ал. 1), тяхната отговорност de lege lata е разделна. Този извод се налага от тълкуването на чл. 121, във вр. с чл. 60 и сл. След като законодателят не е предвидил изрична разпоредба, постановяваща пасивна солидарност при гестията, той очевидно не е искал да обремени допълнително управителите, съобразявайки обстоятелството, че подобно правило би имало възпиращ ефект спрямо лицата, които биха действали с оглед запазването на интереса на господаря на работата. Ето защо считам, че, от една страна, в закона не е налице празнина, за да бъде обоснована солидарност между неколцината управители по аналогия; а от друга страна – че липсват „подобни случаи“, които да се приложат аналогично към гестията (чл. 46, ал. 2, изр. I ЗНА). Става въпрос за разпоредбите на чл. 53, чл. 121, пр. 1, чл. 261, ал. 3 ЗЗД; чл. 374, ал. 2, изр. 2 и чл. 305 ТЗ; чл. 32, ал. 2 и чл. 36, ал. 2 СК (т. V).
* Всички препратки към нормативен акт, без да е посочено заглавието му, са относно ЗЗД от 1951 г. Съдебната практика, доколкото не е уточнено друго, е цитирана по правно-информационни системи „Сиела“, „Апис“ и „Лакорда“, актуализирани с ДВ бр. 101/19.12.2017 г. Решение, за което не е посочено от кой съд е постановено, е на ВКС. Всеки един курсив в текста е мой – Св. Ив. Статията е публикувана за пръв път в сп. Търговско и облигационно право, бр. 3, 2018 г.
1 Така и v. Bar, Ch. Op. cit., p. 233.
2 Всичко това ме кара да се съмнявам в критерия за разграничение на юридическите постъпки от сделките, предложен от Кр. Таков (Доброволно представителство. 2. изд. С.: „Сиби“, 2008 г., с. 40). Според него при юридическите постъпки не се изисквало дееспособност на автора им, обратното било при сделките. От което би следвало, че negotiorum gestio е сделка, понеже е потребно gostor-ът да е дееспособен, когато извършва юридически актове в полза на dominus negotii (срв. бел. № 42).
3 Така и v. Bar, Ch. Op. cit., p. 111 и p. 232.
4 Вж. напр. в този смисъл и Franceschetti, P., M. Marasca. Trattato di diritto civile. Le obbligazioni. Santarcangelo di Romagna: Maggioli Editore, 2008, p. 662.
5 Управителят трябва да притежава дееспособност за сключване на договори.
6 Подобна дееспособност е достатъчна и при владението: вж. Венедиков, П. Ново вещно право, с. 42, както и бел. № 1.
7 „Ако управителят е недееспособен или ограничено дееспособен, той е единствено отговорен съгласно разпоредбите относно обезщетението от непозволено увреждане и относно връщането от неоснователно обогатяване.“
8 „Ако по време на поемането на работата управителят не е напълно дееспособен, задължението му за предаване се ползва със защитата, която би била приложима съгласно [кн.] VII, чл. 6:101
9 Срв. Rebmann, K., F. Säcker, R. Rixecker (ed.). Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch. 11 vol., 4 Aufl., München: C. H. Beck, § 682, no. 2 et seq. (Цит. по: v. Bar, Ch. Op. cit., p. 240.)
10 Вж. v. Bar, Ch. Op. cit., p. 241.
11 Вж. v. Bar, Ch. Op. cit., p. 241.
12 Marty, G., P. Raynaud. Droit civil. Vol. II.: Les obligations. Book 1: Les sources. 2nd. ed. Paris: Sirey, 1988, 398-399. (Цит. по: v. Bar, Ch. Op. cit., p. 241.)
13 Така и Губиделников, Г. Negotiorum gestio. – Юридически преглед, 1909, XVII, № 4, с. 249; както и Тончев, Д. Цит. съч., с. 342 (№ 301); а също и Модестин (D. 3.5.25). Според Ch. v. Bar (Op. cit., p. 250) във Франция доктрината приема същото по аргумент от чл. 1995 C. civ., съгласно който при няколко довереника между тях не възниква пасивна солидарност, доколкото не е уговорена; докато съгласно практиката е възможно неколцина управители да отговарят in solidum, когато действията им не могат да бъдат разграничени и така че да се установи точното им участие.
14 ЗЗД от 1951 г. (за разлика от ЗЗД от 1892 г., отм.) дори не урежда солидарна отговорност при няколко довереника, откъдето да би могло да се твърди, че по аналогия при няколко управителя на чужда работа между тях възниквало солидарност. Подобно правило се съдържа само при изработката – чл. 261, ал. 3 (за него – вж. по-долу т. 2, бук. „б“).
15 „La responsabilidad de los gestores, cuando fueren dos o más, será solidaria.“ (Отговорността на управителите, когато те са били двама или повече, е солидарна.)
16 „Havendo dois ou mais gestores que tenham agido conjuntamente, são solidárias as obrigações deles para com o dono do negócio.“ (Ако са налице двама или повече управители, които са действали заедно, техните задължения към господаря на работата са солидарни.)
17 Според Ан. Пунев, Ан. (Цит. съч., № 10, с. 25) е разумно de lege ferenda да се обоснове солидарна отговорност от страна на множество гестори поради сходния разум, мотивирал законодателя при установяването на солидарността при множество делинквенти (чл. 53), т. к. „деликтът от своя страна често произхожда от същия юридически факт, от който и гестията, така че принципни разлики по отношението на носенето на риска в този случай няма.“ Това съображение мъчно може да бъде споделено: нито фактическите състави на воденето на чужда работа и непозволеното увреждане са еднакви, нито законодателят изхожда от еднакви цели при разпределението на вредите в двата случая (срв. чл. 60 и сл. с чл. 45 и сл.). Все пак Пунев безспорно е прав, че би било основателно солидарната отговорност да бъде въведена и у нас с оглед на бъдещия закон (срв. т. 3 по-долу).
18 Вж. този смисъл изрично и Губиделников, Г. Цит. съч., с. 249, относно чл. 502 ЗЗД от 1892 г. (отм.), която разпоредба е установявала солидарна отговорност между няколкото мандатари спрямо манданта.
19 Гестията по своята правна същност представлява юридическа постъпка или т. нар. още „юридическо действие в т. см. на думата“. Вж. в този смисъл напр.: Таджер, В. Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял II. С.: „Наука и изкуство“, 1973, с. 199 (§ 64, т. 8); и Кацарски, Ал. Предприемане на чужда работа без пълномощие (чл. 60 ЗЗД). – Държава и право, 1988, № 8-9, с. 48.
20 Обратното се приема в Германия. Съгласно § 427 BGB: „Verpflichten sich mehrere durch Vertrag gemeinschaftlich zu einer teilbaren Leistung, so haften sie im Zweifel als Gesamtschuldner.“ (Ако неколцина се задължат общо с договор за делимо задължение, тогава те са отговорни в случай на съмнение като солидарни длъжници.). От тази разпоредба немската юриспруденция черпи аргумент, че при множество гестори възниква пасивна солидарност, ако те са водили една и съща работа за господаря (вж. напр. Stijns, W. – In: J. von Staudingers Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch mit Einführungsgesetz und Nebengesetzen. 13 Aufl. Berlin, 2001, zu §§ 677-687, № 58 (цит. по: v. Bar, Ch. Op. cit., p. 249).
21 Пунев, Ан. Актуален поглед върху воденето на чужда работа без натоварване. – Търговско и конкурентно право, 2011, № 10, 25-26.
22 Вж. напр. в този смисъл както Апостолов, Ив. Облигационно право. Част първа. Общо учение за облигацията. Фот. изд., С.: ИБАН, 1990, с. 93; така и Калайджиев, Ал. Облигационно право. Обща част. 6. прераб. и доп. изд. С.: „Сиби“, 2013 г., с. 403.
23 Пунев, Ан. Цит. съч., с. 26.
24 Макар и Пунев да не сочи изрично, че прилага закона по аналогия, по същността си съждението му е точно такова: правните последици на неуредения юридически факт (пасивна солидарност между няколко управители на чужда работа) се свързват с правните последици на уредения юридически факт (уговорена пасивна солидарност – чл. 121 in fine). Същото важи и за тълкуванието му на чл. 32, ал. 2 СК (вж. бук. „г“ по-долу).
25 Пунев, Ан. Цит. съч., с. 26.
26 За „angewandte Geschäftsführung ohne Auftrag“ вж. общо v. Bar, Ch. Op. cit., 64-68. Като пример в това отношение Ch. v. Bar (Ibid., p. 65) посочва чл. 1386 от испанския Cc: „Para realizar gastos urgentes de carácter necesario, aun cuando sean extraordinarios, bastará el consentimiento de uno solo de los cónyuges.“ (За направените разноски от необходимо естество, дори когато те са извънредни, съгласието само на един от съпрузите е достатъчно).
27 Когато чуждата работата е неделима по своето естество (чл. 128, ал. 1, пр. I), неколцината гестори трябва да я изпълнят общо на господаря ѝ (чл. 129, ал. 1, изр. I).
28 Съгласно лексиката на ТЗ в чл. 286, ал. 3.
29 Този въпрос е дискусионен и е извън предмета на настоящето съчинение. Господстващото разбиране е, че на управителя не се дължи възнаграждение (срв. р. № 60/25.III.2013 г. по т. д. № 475/2012 г., II т. о.); в обратния смисъл, но изолирано, се изказват Зл. Сукарева (Цит. съч., с. 95) и М. Марков (Облигационно право. Помагало. Modus studendi. 9. прераб. и доп. изд. С.: Сиби, с. 404).
30 По темата, разбира се, може да се поддържат и други становища. Настоящата т. 3 има за цел само да скицира проблема, без да го изчерпва, т. к. обемът на съчинението не позволява да се взема становище по всички поставени въпроси. Те ще бъдат изследвани в дисертационния ми труд, посветен на целия институт по чл. 60 и сл.
КОЙ МОЖЕ ДА БЪДЕ УПРАВИТЕЛ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО? (ЧАСТ I)* ПРИЛОЖНО ПОЛЕ НА ВОДЕНЕТО НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО КЪМ ВЪПРОСА ЗА ПРАВНАТА УРЕДБАТА НА ПРЕДСТАВИТЕЛНОТО ВОДЕНЕ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ В БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО* ВОДЕНЕ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ В ПРАКТИКАТА НА БЪЛГАРСКИТЕ СЪДИЛИЩА (1893-2015) Актуален поглед върху воденето на чужда работа без натоварване /част 2/
« КОЙ МОЖЕ ДА БЪДЕ УПРАВИТЕЛ НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО? (ЧАСТ I)*
Основание ли е спирането на изпълнението за неизвършване на действия по разпределение в изпълнителния процес? »

matches:
De lege lata
de lege lata
in fine
in fine
in fine
De lege ferenda
de lege lata
de lege ferenda
de lege ferenda
de lege lata
de lege ferenda
in fine


text:
Изх. № 24-23735-28.08.2019г. | Агенция по геодезия, картография и кадастър
Начало » Изх. № 24-23735-28.08.2019г.
Изх. № 24-23735-28.08.2019г.
ДО: ПЕТЪР НИКОЛОВ АНДОНОВ КРАСИМИР ПАНАЙОТОВ ПАНАЙОТОВ САВА НИКОЛОВ КИРЧЕВ ГЕОРГИ ИВАНОВ СЪБЕВ
344876001.pdf
В изпълнение на чл. 53, ал.1, т.3 от ЗКИР във връзка с постъпилo заявление с вх.№ 01-344876-01.08.2019г., подадено от Димчо Петров Андонов и Снежана Стефанова Събева чрез пълномощника им Петър Недялков Тодоров до Служба по геодезия, картография и кадастър (СГКК) – гр. Сливен е извършено изменение на данни в кадастралния регистър на недвижимите имоти (КРНИ) за имоти с идентификатори 67338.417.249 и 67338.417.250 по кадастралната карта на гр.Сливен.
Изменението се състои в:
Заличаване в КРНИ на Петър Николов Андонов с нотариален акт № 155 том VI рег. 1780 дело 2205 от 15.07.1993г., издаден от РС гр.Сливен, Красимир Панайотов Панайотов с нотариален акт № 167 том 4 дело 2166 от 22.07.1992г., издаден от РС гр.Сливен, Сава Николов Кирчев с нотариален акт № 167 том 4 дело 2166 от 22.07.1992г., издаден от РС гр.Сливен, Георги Иванов Събев с нотариален акт № 96 том 6 рег. 1826 дело 1844 от 03.07.1996г., издаден от РС гр.Сливен и Снежана Стефанова Събева с нотариален акт № 96 том 6 рег. 1826 дело 1844 от 03.07.1996г., издаден от РС гр.Сливени и вписване за собственик на имот с идентификатор 67338.417.249 – Димчо Петров Андонов с нотариален акт №57, том XVI, дело 2720, рег.4544 от 26.07.2019г. на Служба по вписванията – Сливен и имот с идентификатор 67338.417.250 – Снежана Стефанова Събева с нотариален акт №58, том XVI, дело 2721, рег.4545 от 26.07.2019г. на Служба по вписванията – Сливен;
Уведомяваме Ви, че СГКК – гр. Сливен като административен орган не може да преценява действителността и истиността на представените документи за собственост, поради което документа се записва в КРНИ и се заличават предходно записаните лица и актовете, удостоверяващи правото им на собственост. Заинтересованите лица, ако считат, че са засегнати от извършеното изменение могат да защитят правата си чрез предявяване на иск по общия гражданскоправен ред.
Във връзка с чл. 61, ал. 1 на Административнопроцесуалния кодекс, чрез настоящото писмо, Ви съобщаваме за извършените изменения.
НАЧАЛНИК НА СГКК СЛИВЕН: ....................... ..................
*Дата на поставянe на табло:09.09.2019г
*Дата на сваляне от табло:24.09.2019г

matches:
дело 2205
дело 2166
дело 2166
дело 1844
дело 1844
дело 2720
дело 2721


text:
гр. Габрово 15.05.2012 год.
На основание чл. 44 ал.2 от ЗМСМА, чл. 25 ал. 2 от ЗОС, във връзка с чл. 21, ал.1 от ЗОС за отваряне на улица с О.Т. 41 в посока О.Т. 42 до дерето между кв. 32-24 по плана на гр.Габрово, кв. Тлъчници - V част, одобрен със заповед №1296/15.12.1997г. на Кмета на Община Габрово, доклад за експертна оценка от 26.03.2012г. съгласно договор № 128-БС/22.03.2012г., обявление за отчуждаване на основание чл. 25.ал.1 от ЗОС във в-к „100 вести” бр. 74/28.03.2012г., в-к „Телеграф/29.03.2012. и в-к „Новинар” бр. 75/29.03.2012г., нотариален акт № 22, том ІV, дело №729/27.02.2007г. на нотариус с рег. №359 на НК, удостоверение № 841/21.03.2012г. за данъчна оценка на дирекция МДТ Община Габрово, извадка от плана скица № 99/17.02.2012г. на Община Габрово и скица № 922/23.02.2012г. на СГКК - гр.Габрово.
Част с площ от 225,00 кв.м от ПИ с идентификатор № 14218.508.238 по КК на гр. Габрово, представляващ ПИ № 2001 от кв.24, по плана на гр.Габрово кв.Тлъчници - V част.
По предходния план имота попада в УПИ ХІ - за спортни нужди от кв.8 по плана на гр. Габрово - 29 част. Собственост на Лидия Любчева Миланова – Железарова с ЕГН...от гр. Габрово ул. П.Постомпиров № 23 съгласно нотариален акт №22, том ІV, дело №729/27.02.2007г. на нотариус с рег. №359 на НК.
Обезщетение в размер на 6 440/ шест хиляди четиристотин и четиридесет/лв. съгласно приет доклад на оценката с протокол от 26.03.2012г. на комисията по ЗОС. Сумата е внесена по набирателната сметка на Община Габрово при Банка ДСК ЕАД гр.Габрово на името на право имащата Същата подлежи на изплащане след 14 - дневен срок от обнародването на заповедта в Държавен вестник на основание чл. 29, ал.1 от ЗОС.
Настоящата Заповед да се връчи на Лидия Любчева Миланова – Железарова дирекция Инфраструктура и екология и дирекция Финансово счетоводна.
На основание чл. 44 ал.2 от ЗМСМА, чл. 25 ал. 2 от ЗОС, във връзка с чл. 21, ал.1 от ЗОС за отваряне на улица О.Т. 144-145 между кв. 17-20по плана на гр.Габрово- 86 част, одобрен със заповед №215/14.04.1987г. на Председателя на ИК на Окръжен Народен Съвет, доклад за експертна оценка от 26.03.2012г. съгласно договор № 129-БС/22.03.2012г., обявление за отчуждаване на основание чл. 25.ал.1 от ЗОС във в-к „100 вести” бр. 74/28.03.2012г., в-к „Телеграф/29.03.2012. и в-к „Новинар” бр. 75/29.03.2012г., нотариален акт № 189, том ІІІ, дело № 1334/27.ХІ.1970г. и № 150, том ІХ, дело № 2348/15.ХІІ.1993г. на габровски районен съд, удостоверение: № 839/21.03.2012г. и 840/21.03.2012г. за данъчна оценка на дирекция МДТ Община Габрово, извадка от плана скица № 438/30.08.2010г.-актуална към 01.03.2012г.на Община Габрово и скица № 4472/04.08.2010г.- актуална към 16.01.2012г. на СГКК - гр.Габрово.
Поземлен имот 7216 б от кв.17 по плана на гр. Габрово - 86 ч. представляващ ПИ с идентификатор № 14218.531.110 по кадастралната карта на гр. Габрово от 926 кв.м.
По предходния план представлява южната част на дворище пл. № 181 от кв. 82а кв. Палаузово. Собственост по ½ ид.ч. на Донка Иванова Илиева с ЕГН 3402186297 от гр. София, ул. Ведрина № 2 съгласно нотариален акт № 189, том ІІІ, дело № 1334/27.ХІ.1970г. на габровски районен съд и Иван Иванов Иванов с ЕГН 6103162268 от гр. Габрово ул. Свищовска № 63 вх. В съгласно нотариален акт № 150, том ІХ, дело № 2348/15.ХІІ.1993г. на габровски районен съд.
Обезщетение в размер на 12 594/дванадесет хиляди петстотин деветдесет и четири /лв. съгласно приет доклад на оценката с протокол от 26.03.2012г. на комисията по ЗОС. Сумата е внесена по набирателната сметка на Община Габрово при Банка ДСК ЕАД гр.Габрово на името на правоимащите. Същата подлежи на изплащане след 14 - дневен срок от обнародването на заповедта в Държавен вестник на основание чл. 29, ал.1 от ЗОС както следва:
- Донка Иванова Илиева с ЕГН..... – 6 297/шест хиляди двеста деветдесет и седем/лв.
- Иван Иванов Иванов с ЕГН....... – 6 297/шест хиляди двеста деветдесет и седем/лв.
Настоящата Заповед да се връчи на Донка Иванова Илиева, Иван Иванов Иванов, дирекция Инфраструктура и екология и дирекция Финансово счетоводна.
На основание чл. 44 ал.2 от ЗМСМА, чл. 25 ал. 2 от ЗОС, във връзка с чл. 21, ал.1 от ЗОС за прилагане на предвидената улична регулация с О.Т. 2271-2272-2277 между кв. 269 и 270 по плана на гр.Габрово- ІІІ етап, ІІ част, одобрен с решение № 273/19.10.2006г.на Общински съвет Габрово, доклад за експертна оценка от 26.03.2012г. съгласно договор № 129-БС/22.03.2012г., обявление за отчуждаване на основание чл. 25.ал.1 от ЗОС във в-к „100 вести” бр. 74/28.03.2012г., в-к „Телеграф/29.03.2012. и в-к „Новинар” бр. 75/29.03.2012г., нотариален акт № 120, том ІІІ, рег.1756, дело 570/13.08.1938г, нот. акт № 44, том ІІІ рег.1406 дело 483/30.06.1938г. и нот. акт № 82, том І рег. 360 дело 107/19.02.1936г.на околийски съд гр. Габрово, удостоверение за наследници № 643/12.03.2012г. на Община Габрово, удостоверение № 838/21.03.2012г. за данъчна оценка на дирекция МДТ Община Габрово, извадка от плана скица № 97/17.022012г. на Община Габрово и скица № 1219/18.02.2011г.- актуална към 16.01.2012г. на СГКК - гр.Габрово.
Поземлен имот 393 от кв. 270 по плана на гр. Габрово ІІІ етап, ІІ част, представляващ ПИ с идентификатор № 14218.510.595 по кадастралната карта на гр. Габрово от 112 кв.м., заедно с построената в него паянтова жилищна сграда със застроена площ 47 кв.м.
По предходния план представлява част от дворище № 1599 и сграда с кадастрален № 3446 от кв. 528. Собственост по ¼ ид. ч. на н-ци на Димитър Станев Дончев – Мария Димитрова Вълева, Радка Димитрова Петрова, Стефанка Димитрова Хубанова трите от гр. Габрово ул. Николай Палаузов №13 и Ганка Димитрова Минкова от гр. София, ЖК Хиподрума № 116, вх.Б, по удостоверение за наследници № 643/12.03.2012г.съгласно нотариален акт № 120, том ІІІ, рег.1756, дело 570/13.08.1938г, нот. акт № 44, том ІІІ рег.1406 дело 4838/30.06.1938г. и нот. акт № 82, том І рег. 360 дело 107/19.02.1936г.на околийски съд гр. Габрово.
Обезщетение в размер на 25 900/двадесет и пет хиляди и деветстотин/лв. съгласно приет доклад на оценката с протокол от 26.03.2012г. на комисията по ЗОС. Сумата е внесена по набирателната сметка на Община Габрово при Банка ДСК ЕАД гр.Габрово на името на правоимащите. Същата подлежи на изплащане след 14 - дневен срок от обнародването на заповедта в Държавен вестник на основание чл. 29, ал.1 от ЗОС както следва:
-Мария Димитрова Вълева с ЕГН .......... - 6 475/шест хиляди четиристотин седемдесет и пет/лв.
-Радка Димитрова Петрова с ЕГН ............... - 6 475/шест хиляди четиристотин седемдесет и пет/лв.
-Стефанка Димитрова Хубанова ЕГН ................. -6 475/шест хиляди четиристотин седемдесет и пет/лв.
-Ганка Димитрова Минкова с ЕГН ............. - 6 475/шест хиляди четиристотин седемдесет и пет/лв.
Настоящата Заповед да се връчи на Мария Димитрова Вълева, Радка Димитрова Петрова, Стефанка Димитрова Хубанова, Ганка Димитрова Минкова, дирекция Инфраструктура и екология и дирекция Финансово счетоводна.

matches:
дело 570
дело 483
дело 107
дело 570
дело 4838
дело 107


text:
Размисли по пътя към Европа » Blog Archive » СИГНАЛ ДО ГЛАВНИЯ ИНСПЕКТОР НА ИНСПЕКТОРАТА НА ВСС
« Запис на телевизионно интервю по проблема за рекета и дискриминацията от община Пловдив и покровителството на това поведение от Административния съд.
входящ номер 607
ГЛАВНИЯ ИНСПЕКТОР НА
от Димитър Николов Митев……………..ЕГН xxxxxxxxxx………………………….
/име, презиме и фамилия на подателя/
адрес:..гр.Пловдив 4002, ул. xxxxxxxxxxxx, ……………………………………………..
телефон за контакт:.0888704984. dimitr_mitev@abv.bg…………………………....
/електронен адрес, факс и пощенски адрес, ако има такива/
друг подходящ начин за кореспонденция
/попълва се при желание на подателя/
срещу:1)Х състав на Пловдивски административен съд – съдия Янко Ангелов, адм. дело 551/2011 по описа на Пловдивски АС , Определение № 856/04 април 2011 г. 2) Пловдивски АС, VІ състав, съдия Здравка.Диева – адм. дело 1391/ 2012 г. – Решение 2844/27.12.2012 г.; 3) Пловдивски АС, ХVІІ състав, съдия Татяна Петрова – адм. д. 2308/2012 г., Определение 647/28.02.2013; 4) ВАС, седмо отделение, съдебен състав Йовка Дражева – председател, членове Таня Вачева, Иван Раденков – определение 5323/16.04.2013 по адм. дело 4423/2013 г ; 5) ВАС, седмо отделение, съдебен състав Йовка Дражева председател, Иван Раденков, Соня Янкулова – членове - Решение 9945/02.07.2013 по адм. дело. № 1910/2013 г.; 6) Районен съд – Пловдив, съдия Миглена Площакова,ІІ граждански състав, Определение № 12200/26.09. по гр. дело 15248/2013 г.; 7) Окръжен съд – Пловдив VІІІ граждански състав : председател: Станислав Георгиев, членове Румяна Андреева, Михаела Лазарова, Определение 139/14.01.2014 г по частно гражданско дело 3648/2013 г.; 8) Пловдивски АС, ІІ отделение, ХІІ състав – председател Мариана Михайлова – определение 9914/16.10.2014 г.по а.х. дело 1080/2014 г.; 9) ВАС – съдебен състав Андрей Икономов – председател, ДонкаЧакърова, Илиана Славовска – членове, по адм. дело 15872/2014 г. – определение № 717/21.01.2015 г.; 10) Пловдивски административен съд, петнадесети състав, съдия Любомира Несторова, Решение № 1711/19.10.2017 г. по адм. дело № 930/2017 г. ; 11) ВАС – седмо отделение, съдебен състав с председател ТАНЯ ВАЧЕВА и членове МИРОСЛВА ГЕОРГИЕВА и ЮЛИЯ РАЕВА – Решение № 6753/07.05.2019 г.- адм. дело 1643/2018 г. с което ОСТАВЯТ В СИЛА Решение № 1711 от 19.10. 2017 г. по адм. дело 930 по описа за 2017 г. на Административен съд Пловдив
/име, презиме, фамилия на лицето, срещу което се подава сигнала, и заеманата от него длъжност/
Конкретни данни за твърдяното нарушение – изрично се посочва № на дело/преписка, във връзка с които се подава сигналът, в т. ч. място и период на извършване на нарушението и, описание на деянието и други обстоятелства, при които е било извършено; позоваване на документи или други източници, които съдържат информация, подкрепяща изложеното в сигнала, в т. ч. посочване на данни на лица, които биха могли да потвърдят съобщените данни или да предоставят допълнителна информация.
Първоначално подадох жалба до ПАС относно законосъобразността на определената ТБО за периода 2005 – 2011 г. Образувано бе адм. дело 551/2011 по описа на Пловдивски АС . По него се произнесе Х състав на ПАС, съдия Янко Ангелов с Определение № 856/04 април 2011 г. (не подлежащо на обжалване) за разделяне на делото на 6 (шест) отделни дела.
Мотив – за да не бъдат затруднени съдиите ако периодът се разглежда в едно дело. А ставаше въпрос за шест години, в които се повтаря едно и също действие – умножава се данъчната оценка на имота по промилите, предвидени в съответната Наредба на общината за нежилищните имоти. За всичките новообразувани след разделянето дела ми бяха изпратени съобщения за дължима държавна такса 10 лв и по 20 лв за обявяване в Държавен вестник – общо 180 лв!!! Отделно непоносими и неприемливи за мен юрисконсултски възнаграждения при възможна загуба на делата.
Избрах да продължа производството с дело 884/2011. По него се произнесе съдия Явор Колев който го прекрати с мотиви просрочие и представен нередовен документ (съобщение за дължима такса) и с писмо до ДМДТ поиска да бъде издаден обжалваем документ – Акт за установяване на задължение:
Община Пловдив представлявана от Дирекция местни данъци и такси не бързаше да издаде искания от съда акт, поради което се наложи да подам Напомнително писмо:
Съществени моменти в това писмо е информирането на общинското ръководство и ДМДТ за Решението на комисията за защита от дискриминация, и компромисното ни предложение ТБО за процесния нежилищен да бъде изчислена с използване на промилите, прилагани при изчисляването на таксата за жилищните имоти. ДМДТ не прие компромисното предложение и през целия следващ период продължи да дискриминира жалбоподателката чрез определяне на ТБО с много по-високите промили за нежилищни имоти.
След издаването на искания от съда документ, който може да бъде обжалван, подадох жалба до АС Пловдив и бе образувано дело 1391/2012 г. В жалбата настоявах за отмяна на Решение № 8 на ДМДТ – Пловдив като незаконосъобразно и пряко дискриминационно. Съдия Здравка Диева назначи вещо лице, за което заплатих 170 лв, което беше повече от тогавашния размер на месечната ми пенсия. Вещото лице посети недвижимия имот и представи пред съда заключение, че в нежилищния имот не се генерират отпадъци.
Ответникът община Пловдив не оспори това заключение на вещото лице. По време на съдебното заседание съдия Диева прояви предубеденост и заяви, че не може да няма отпадъци и не призна заключението на вещото лице от проверката на обекта. Възниква въпрос след като не призна това заключение, както и моите пояснения, че обектът се почиства по мокър способ и събраният по такъв начин отпадък отива в канализационната система, а не в поставените от общината контейнери за смет, защо не назначи повторна, тройна експертиза.. В закона за местните данъци и такси е посочено, че когато количеството на отпадъците не може да бъде определено, тогава таксата за битовите отпадъци се определя по друг начин с наредба, определена от Общински съвет. Така, въпреки че количество на отпадъците бе определено, съдия Диева потвърди решение № 8/01.03.2011 г. на Дирекция местни данъци и такси с което таксата бе определена на базата на завишените за нежилищни имоти промили от данъчната оценка на обекта, което е нарушение на член 67, ал. 1 и 2 на ЗМДТ.
Тъй като в оспорваното решение на ДМДТ таксата бе определена на базата на няколкократно по-високи промили в сравнение с промилите за жилищните имоти, с неговото потвърждение съдия Здравка Диева наруши и изискването на член 8 от ЗМДТ за постигането на по-голяма справедливост при определяне и заплащане на местните данъци и такси. Същото изискване е залегнало и в съответната общинска наредба за определяне и администриране на местните данъци и такси, но ДМДТ на общината не го спазва. Съдия Здравка Диева отказа да гледа включения в жалбата ни въпрос за пряката дискриминация, проявена от ДМДТ на Община Пловдив, изразяваща се в няколкократно по-високите промили за нежилищния имот в сравнение с промилите от данъчната оценка за жилищните имоти. Тя изпрати писмо до ръководството на АС Пловдив с искане въпроса да бъде разгледан от специализиран състав. В тази връзка припомням, че повече от година преди това бе прието Решение № 113/2011 г. на Комисията за защита от дискриминация, с което бе постановено, че определянето на ТБО на базата на по-високи промили от данъчната оценка на недвижимите нежилищни имоти в сравнение в сравнение с жилищните имоти е форма на пряка и непосредствена дискриминация според типа собственост.
Ръководството на Пловдивски административен съд одобри искането на съдия Диева и след нейното писмо бе образувано ново дело – 2308/2012 по описа на ПАС, със съдия Татяна Петрова, която, след едно отлагане на делото по технически причини, в открито съдебно заседание 29.11.2012 г счете , че не са налице процесуални пречки за даване ход на делото, че то е изяснено за и с Определение от същата дата обеща да се произнесе в законоустановения срок.
* По време на заседанието поисках да бъде прието като доказателство по делото заключението на съдебноикономическата експертиза, съгласно което в процесния обект не се генерира отпадък нито от търговската дейност, нито от битови дейности. Съдията по делото категорично отказа. Предложението ми и отказа не са вписани в протокола.
След това с Решение 2844/27.12.2012 г. съдия Здравка Диева потвърди оспорваното решение № 8 на ДМДТ за дължимата такса битови отпадъци без да се произнесе по същество по въпроса има ли дискриминация в него или не. Цитирам:
Точно три месеца след даването на ход на дело 2308, и два месеца след решението на съдия З. Диева съдия Т. Петрова с определение № 647/28.02.2013 г. постанови:
„От данните по делото се установява, че между същите страни и на същото основание в Административен съд Пловдив е образувано адм.дело № 1391/2012 г. В тази връзка по делото е приложен заверен препис от протокол от с.з. проведено на 11.07.2012 г. и копие от жалбата, въз основа на която е образувано горното дело адм.дело № 1391/2012 г.
При това положение, поради наличието на образувано дело пред същия съд, между същите страни, на същото основание, жалбата ще следва да бъде оставена без разглеждане, а производството по делото – прекратено.
Само за пълнота следва да се добави, че преценката на съда относно наличие на допуснато нарушение на Закона за защита от дискриминация /ЗЗД/ е част от преценката му за съответствието и съобразяването на издадения административен акт с материалния закон /по аргумент от чл. 146, т. 4 от АПК/. При констатиране на нарушение на разпоредба на ЗЗД, съдът би следвало да отмени обжалвания акт, като незаконосъобразни – издадени в противоречие с материално-правни разпоредби. /В този смисъл Определение № 3508 от 11.03.2011 г. на ВАС по адм. д. № 2696/2011 г., VII о./.
Това налага определението, с което е даден ход по същество на правния спор, да бъде отменено.
Водим от горното и на основание чл. 159, т. 7 от АПК, Пловдивският административен съд, ХVІІ състав,
ОТМЕНЯ определението от 29.11.2012 год. за даване на ход по същество на административно-правния спор. ОСТАВЯ БЕЗ РАЗГЛЕЖДАНЕ жалбата на И.Д.Х. чрез Д.Н.М., и двамата с посочен в жалбата адрес ***, срещу Решение № 8 от 10.03.2012 г. на Директора на Дирекция „Местни данъци и такси“ при Община Пловдив.
ПРЕКРАТЯВА производството по адм.дело № 2308 по описа за 2012 г.на Пловдивския административен съд.“
В крайна сметка произнасяне по същество по въпроса за дискриминацията не се появи нито в решението на съдия Диева по дело 1391, нито в определението на съдия Петрова за дело 2308, образувано от ръководството на ПАС специално по казуса дискриминация. Обжалвах с отделни частни жалби решение 2844/27.12.2012 на съдия Здравка Диева и определение 647/28.02.2013 г. на съдия Татяна Петрова.
ВАС, седмо отделение, съдебен състав Йовка Дражева – председател, членове Таня Вачева, Иван Раденков – с определение 5323/16.04.2013 по образуваното за частната ми жалба адм. дело 4423/2013 г счете че съдия Татяна Петрова е постъпила правилно и потвърди приетото от нея определение 647/28.02.2013. Цитирам:
„С оспореното определение административният съд е оставил без разглеждане като процесуално недопустима жалбата на Ивана Хоусен, подадена чрез пълномощника й Димитър Митев, против Акт за установяване на задължение по декларация N 1041 от 28.12.2011 год., потвърден с решение N 8 от 01.03.2012 год. на директора на дирекция „Местни данъци и такси” към община Пловдив и е прекратил производството по делото. За да постанови този резултат решаващият състав е приел, че по отношение на оспорения административен акт е налице друго административно дело пред същия съд, между същите страни и на същото основание, което предхожда образуваното, предвид на което е налице хипотезата на чл. 159, т. 7 от АПК за недопустимост на жалбата. Така постановеното определение е правилно.
По делото са приложени копия от жалба, въз основа на която е образувано адм. дело N 1391/2012 год. по описа на Административен съд Пловдив, както и заверен препис от протокол от проведено на 11.07.2012 год. съдебно заседание по същото дело, от които се установява, че действително пред Административен съд Пловдив, е образувано друго адм. дело N 1391/2012 год., предхождащо настоящото, между същите страни, срещу същия Акт за установяване на задължение по декларация N 1041 от 28.12.2011 год., потвърден с решение N 8 от 01.03.2012 год. на директора на дирекция „Местни данъци и такси” към община Пловдив. Няма данни междувременно производството по по-рано образуваното дело да е прекратено, напротив по същото е постановено решение N 2844 от 27.12.2012 год., както се установява от справка в деловодната система през уеб страницата на Административен съд Пловдив.
Наличието на друго дело, със същия предмет, основание и страни, което предхожда настоящето, е абсолютна отрицателна процесуална предпоставка за допустимост на обжалването съгласно чл. 159, т. 7 от АПК. Като е констатирал тази недопустимост, съдът е приложил правилно закона и определението му се явява законосъобразно.
Неоснователно е оплакването в частната жалба, че съдът му е отказал правосъдие, тъй като липсва произнасяне за наличието на допуснато нарушение на Закона за защита от дискриминация. Законосъобразен, в тази връзка, е изводът на административния съд, че преценката на съда за допуснато нарушение на антидискриминационното законодателство е част от преценката му за съответствието и съобразяването на издадения административен акт с материалния закон, каквато преценка е извършена в рамките на адм. дело N 1391/2012 год. по описа на Административен съд Пловдив.“
КАЗАНО НАКРАТКО, СЪДИЯ ЗДРАВКА ДИЕВА ОТКАЗА ДА ГЛЕДА КАЗУСА ДИСКРИМИНАЦИЯ, РЪКОВОДСТВОТО НА ПАС ОБРАЗУВА НОВО ДЕЛО С № 2308, СЪДИЯ Т. ПЕТРОВА МУ ДАДЕ ХОД И ГО СЧЕТЕ ЗА ИЗЯСНЕНО, НО СЛЕД ТОЧНО ТРИ МЕСЕЦА С НОВО ОПРЕДЕЛЕНИЕ ОТМЕНИ ПЪРВОНАЧАЛНОТО СИ ОПРЕДЕЛЕНИЕ И ПРЕКРАТИ ДЕЛО 2308, А ЦИТИРАНИЯТ СЪСТАВ НА ВАС Йовка Дражева – председател, членове Таня Вачева, Иван Раденков НЕ НАМЕРИ НИЩО НЕРЕДНО В ТЕЗИ ДЕЙСТВИЯ И ПОТВЪРДИ СКАНДАЛНОТО ОПРЕДЕЛЕНИЕ № 647. ОТ ТОЗИ МОМЕНТ НАТАТЪК ПРИ ВСИЧКИ СЛЕДВАЩИ ДЕЛА СЪДИИТЕ ПРИЕМАХА, ЧЕ СЛУЧАЯ Е ПРИКЛЮЧЕН Е НЕ ПОДЛЕЖИ НА ПРЕРАЗГЛЕЖДАНЕ!!
След това ВАС, седмо отделение, съдебен състав Йовка Дражева председател, Иван Раденков, Соня Янкулова – членове – с Решение 9945/02.07.2013 по образуваното за частната ми жалба адм. дело. № 1910/2013 г. потвърди и Решение 2844/27.12.2012 на съдия Здравка Диева, с което дискриминационното и нарушаващо член 8 и член 67, ал. 1 и 2 от ЗМДТ Решение № 8 на ДМДТ – Пловдив бе оставено в сила.
Кръгът се затвори и аз бях принуден без да има отпадък за сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка, следователно без поради това да съм ползвал цитираната услуга, предоставяна от община Пловдив, да платя сумата от 919,91 лв (529,01 главница и 390,90 лв лихви), определена с решение № 8 за да избегна допълнителни загуби от принудителното събиране. ПРЕДИ ДА ЗАПОЧНА ДА ТЪРСЯ СПРАВЕДЛИВОСТ ПО СЪДЕБЕН РЕД ЗА РАЗГЛЕЖДАНИЯ ПЕРИОД 2006 – 2010 Г. ВЕЧЕ БЯХ ПЛАТИЛ БЕЗЛИХВЕНО 737,56 ЛЕВА.
Така завърши първият етап от борбата ми за законосъобразност и справедливост, в която оказа се напразно съм разчитал на Административния съд. Осем съдии намериха за правилно да одобрят Решение № 8 на ДМДТ на община Пловдив защото общината е създала съответните условия за ползване на цитираната услуга. Изобщо не ги трогна обстоятелството, че поради липса на отпадък в нежилищния имот не съм могъл и съответно не съм ползвал услугата сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка. С това на практика узакониха рекета, на който бях подложен от ДМДТ на община Пловдив.
Напразна се оказа и надеждата ми, че след като повече от година преди това бе прието Решение № 113/2011 г. на Комисията за защита от дискриминация, това ще послужи като опора на въпросните съдии при разглеждане на жалбата ни. Припомням, че според това решение определянето на ТБО на базата на по-високи промили от данъчната оценка на недвижимите нежилищни имоти в сравнение в сравнение с жилищните имоти е форма на пряка и непосредствена дискриминация според типа собственост. Добре ми е известно, че Комисията за защита от дискриминация е държавен орган и че съдът е независим от държавните органи, но за себе си нямам достоверно обяснение защото административните съдии избягнаха да се произнесат по същество има ли или няма проявена дискриминация в Решение № 8 на ДМДТ към община Пловдив.
Мой познат съдия от Върховния административен съд ме посъветва, след като няма произнасяне по същество за наличието или отсъствието на дискриминационно третиране при определяне ТБО за недвижимия нежилищен имот, да се обърна с жалба до Пловдивския районен съд. В нея описах как ми е отказано правосъдие от съответните състави на ПАС и ВАС. Така започна вторият етап от съдебната сага.
Районен съд – Пловдив, съдия Миглена Площакова,ІІ граждански състав, с Определение № 12200/26.09. по образуваното във връзка с жалбата ми гр. дело 15248/2013 г отказа да се произнесе по същество по казуса за дискриминацията като прекрати делото в РС и го изпрати по компетентност отново в АС Пловдив.
Обжалвах определението на съдия М. Площакова и Окръжен съд – Пловдив VІІІ граждански състав : председател: Станислав Георгиев, членове Румяна Андреева, Михаела Лазарова, Определение 139/14.01.2014 г по частно гражданско дело 3648/2013 г. потвърди определението на съдия М. Площакова. За обжалване пред върховния касационен съд имаше изискване да ползвам адвокат, и тъй като нямах пари за адвокат не обжалвах пред ВКС. И така процедурата започна отново пред ПАС.
Пловдивски АС, ІІ отделение, ХІІ състав – председател Мариана Михайлова – с Определение 9914/16.10.2014 г.по образуваното а.х. дело 1080/2014 г.; се произнесе в кратък срок – прекрати препратеното от Окръжен съд Пловдив дело без да се произнесе налице ли е пряка дискриминация или не в оспорваното решение на ДМДТ. По конкретно в определението е записано:
„Пловдивският административен съд, като обсъди процесуалните предпоставки за допустимост исковата молба, и събраните по делото доказателства поотделно и в тяхната съвкупност, намира, че така предявената искова молба е процесуално недопустима. Съображенията в тази насока са следните:
На първо място следва в случая да се констатира, че претенцията на И.Д.Х. в частта й относно искането за отмяна на решение № 8/10.03.2012г. на Директора на Дирекция „Местни данъци и такси“ при Община Пловдив относно определената такса за битови отпадъци за периода 2006г. – 2010г. като пряко дискриминационно е процесуално недопустима на следното основание.
От данните по делото се установява, че между същите страни и на същото основание в Административен съд гр.Пловдив е образувано адм.дело № 1391/2012г., приключило с Решение № 2844/27.12.2012г., с което е отхвърлена жалбата на И.Д.Х., представлявана от баща си Д.Н.М. против Акт за установяване на задължение по декларация № 1041/28.12.2011г., потвърден с решение № 8/01.03.2012г. на Директора на Дирекция “Местни данъци и такси“ при Община Пловдив за периода 01.01.2006г. – 31.12.2010г., размер на задължението съобразно частични вноски за погасяване на дължимата такса за битови отпадъци – 529, 01 лв., лихва в размер на 390, 90 лв. /общо 919,91 лв./. Въпросното решение е било предмет на контрол пред Върховен административен съд, по повод на което е образувано адм.дело № 1910/2013г. на Върховен административен съд, Седмо отделение, по което с решение № 9945/02.07.2013г. е оставено в сила решение № 2844/27.12.2012г. на Административен съд гр.Пловдив, постановено по адм.дело № 1391/2012г.
В административен съд гр. Пловдив по повод претенцията на Х. за наличие на дискриминационно третиране при определяне на ТБО съгласно решение № 8/10.03.2012г. на Директора на Дирекция “Местни данъци и такси“ при Община Пловдив, е образувано и адм.дело № 2308/2012г., по което, и като е прието, че делото е образувано между същите страни и на същото основание, по които има образувано вече друго дело пред Административен съд гр.Пловдив, жалбата е оставена без разглеждане и е прекратено образуваното производство с Определение № 647/28.02.2013г. Въпросното определение е обжалвано пред Върховен административен съд, като с Определение № 5323 от 16.04.2013г. по адм.дело № 4432/2013г. на Върховен административен съд, Седмо отделение е оставено в сила Определение № 647/28.02.2013г. по адм.дело № 2308/2012г. на Пловдивския административен съд.
Изложеното до тук обосновава извода, че претенцията, заявена от И.Д.Х. по настоящото дело за отмяна на решение № 8/01.03.2012г. на Директора на Дирекция “Местни данъци и такси“, като пряко дискриминационно и претенциите по цитираните по-горе административни дела, по които има влезли в сила съдебни актове са идентични.
При това положение, и поради наличието на разрешен спор с влязъл в сила съдебен акт между същите страни и на същото основание исковата претенция в тази й част ще следва да бъде оставена без разглеждане, а производството по делото – прекратено съгласно чл.299 от ГПК, приложим във връзка с препращащата норма на чл.144 от АПК.
Съгласно чл. 299, ал.1 от ГПК, във вр. с чл. 144 от АПК спор, разрешен с влязло в сила решение, не може да бъде пререшаван освен в случаите, когато законът разпорежда друго, а съобразно ал. 2 на същия член повторно заведеното дело се прекратява служебно от съда.“
Освен това е добавена и забележка, че е трябвало първо да обжалвам дискриминацията пред Комисията за защита от дискриминация.
В КРАЙНА СМЕТКА ПАРАДОКСАЛНОТО ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДИЯ ТАТЯНА ПЕТРОВА ПО ДЕЛО 2308/2013 г. И НЕГОВОТО ПОТВЪРЖДАВАНЕ ОТ ТРИЧЛЕНЕН СЪСТАВ НА ВАС Йовка Дражева – председател, членове Таня Вачева, Иван Раденков – с определение 5323/16.04.2013 СЕ ОКАЗАХА УДОБЕН ФОРМАЛЕН ПОВОД ЗА ПРЕКРАТЯВАНЕ НА ДЕЛОТО ОТ СЪДИЯ МАРИАНА МИХАЙЛОВА БЕЗ ПРОИЗНАСЯНЕ ПО СЪЩЕСТВО ДАЛИ Е ДОПУСНАТА ПРЯКА И НЕПОСРЕДСТВЕНА ДИСКРИМИНАЦИЯ ПРИ ОПРЕДЕЛЯНЕТО НА ТБО ЗА НЕДВИЖИМИЯ НЕЖИЛИЩЕН ИМОТ НА И.Д.Х.
Обжалвах с частна жалба до ВАС Определение 139/14.01.2014 на съдия Михайлова, но съдебен състав Андрей Икономов – председател, ДонкаЧакърова, Илиана Славовска – членове, по адм. дело 15872/2014 г. с определение № 717/21.01.2015 г. го потвърди. Имах много добро впечатление от принципността на съдия Андрей Икономов и затова бях изненадан че и той е подписал постановеното от съдия Мариана Михайлова определение. Написах му по този повод писмо. Писмен отговор не получих, а в разговор по телефона той ми каза, че не е чел делото а е подписал определението като се е доверил на съдията докладчик!!! Заяви ми, че вече нищо не може да се направи.
ТАКА С ПОРЕДЕН ОТКАЗ НА ПРАВОСЪДИЕ ЗАВЪРШИ ВТОРОТО ДЕЙСТВИЕ НА СЪДЕБНИЯ ФАРС. ЧЕТИРИ ГРАЖДАНСКИ И ЧЕТИРИ АДМИНИСТРАТИВНИ СЪДИИ НАМЕРИХА НАЧИН ДА НЕ СЕ ПРОИЗНЕСАТ ПО ВЪПРОСА ЗА ДИСКРИМИНАЦИЯТА, ДОПУСНАТА В РЕШЕНИЕ № 8 НА ДМДТ – ПЛОВДИВ.
Налага се да се върна малко назад, за да посоча, че съдебният състав Йовка Дражева председател, Иван Раденков, Соня Янкулова – членове, който с Решение 9945/02.07.2013 по образуваното за частната ми жалба адм. дело. № 1910/2013 г. потвърди решение 2844/27.12.2012 на съдия Здравка Диева, ми вдъхна малко надежда с написаното в мотивите към Решение 9945:
„Доводите на касатора в подкрепа на твърдяните отменителни основания – необоснованост и неправилност на съдебното решение поради нарушение на материалния закон, дават основание да се приеме, че основния спор по делото е за правилността на извода на съда относно дължимостта на таксата при липса на генерирани битови отпадъци.
И второ. Законодателят обвързал плащането на таксата с ползването на услугата. Член 8, ал. 5 ЗМДТ изрично сочи, че лицата, които не ползват услугата през съответната година или през определен период от нея, се освобождават от заплащане на съответната такса. Следователно законодателят е обвързал пряко дължимостта на таксата само и единствено с ползването на услугата. Не с ползването на имота. Ползването на имота не е елемент на фактическия състав, който според законодателя поражда задължението за такса. Налице е разлика между ползване на имота по смисъла на чл. 13 ЗМДТ и ползване на услугата по смисъла на чл. 8, ал. 5 ЗМДТ.
Имено защото ползването на услугата е решаващия факт за дължимостта на таксата таксите за обезвреждане и поддържане на чистотата на териториите за обществено ползване се дължат по силата на презумираното от закона общо ползване на тези две услуги от задължените по чл. 64, ал. 1 ЗМДТ лица тогава, когато общината ги предоставя и тогава, когато имотът се намира на територията, на която ги предоставя. Именно защото ползването на услугата е решаващият факт за дължимост на таксата за услугите сметосъбиране и сметоизвозване законодателят е посочил, че общинският съвет с наредбата по чл. 9 ЗМДТ трябва да определи реда, по който лицата, които не ползват услугата се освобождават от заплащане на такса. С оглед на контекста на спора следва да се посочи, че в хипотезата на чл. 8, ал. 5 ЗМДТ става въпрос за лица, които не ползват услугата и поради това не дължат такса за нея. Следователно макар законодателят да е употребил думата „освобождава“ в ал. 5 става въпрос за ред, по който лицата по чл. 64 ЗМДТ установяват (декларират), че няма да ползват услугата и следователно няма да са задължени за нея лица. За никакво „освобождаване“ по чл. 8, ал. 5 ЗМДТ не става въпрос, тъй като никой не може да бъде освободен от нещо, което не дължи. Освобождаването от заплащане на такса означава, че съответното лице е задължено за таксата, т.е. то е ползвател на услугата, но за него се създава субективното право да не изпълни задължението си за плащането й без от това да последват негативните последици, предвидени в закона. Законодателят е посочил, че право да освобождава задължени за такса битови отпадъци лица от заплащане на таксата има само общинският съвет.
Въпросът е, че [община], с наредбата си по чл. 9 ЗМДТ, е създала ред, по който лицата, които няма да ползват имотите си и поради това се презумира, че няма да ползват и услугата, ще уведомят общината за този релевантен за таксата факт. Общината обаче не е създала ред, по който лицата по чл. 64 ЗМДТ, които по други причини са решили, че няма да ползват услугата сметосъбиране и сметоизвозване могат да я уведомят и това уведомяване да има правопоржадащо за недължимостта на таксата значение. (Разбира се при запазване възможността на общината да контролира декларираното неползване). Неизпълнението на законовото задължение на общината да създаде ред, по който да се извърша декларирането на предстоящото неползване на услугата не може по какъвто и да било начин да повлияе на правото на субекта, който не е ползвател на услугите да не заплати дължимите за нея такси. Последното, както бе вече посочено, е гарантирано от закона стига само надлежно да е уведомил общината преди началото на отчетния период.
Следва изрично да се посочи, че когато става въпрос за комунална услуга, която общината предоставя по принцип на цялото население на общината, логичното и икономически обосновано изискване е тези от правните субекти, които не желаят да ползват услугата да заявят това обстоятелство преди началния момент на нейното престиране.
С оглед на изложеното трябвало е касаторът да информира общината преди започване на съответния отчетен период по достатъчно ясен и недвусмислен начин, че не желае да ползва услугите сметосъбиране и сметоизвозване, за да има това уведомяване релевантно за нея значение.“
Поучен от написаното в цитираните мотиви започнах от 2013 г. ежегодно да подавам декларации за отказ от услугата сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка и престанах да плащам ТБО. Ето за илюстрация една от тях:
Вх. №: 15 П 110013/28.09.2015
от Димитър Николов Митев, ЕГН xxxxxxxxxx, като упълномощен от Ивана Димитрова Хоусен,
ЕГН xxxxxxxxxx, адрес гр. Пловдив 4002, ул. xxxxxxxxxxxxx
-със съдебноикономическа експертиза, представена по административно дело 1391/2012 г. по описа на Пловдивски административен съд, бе доказано твърдяното от мен обстоятелство, че в притежавания от мен недвижим нежилищен имот, находящ се на ул. xxxxxxxxxxxxxxxxxxx в гр. Пловдив, не се генерират отпадъци;
- същевременно в решение на Върховен административен съд № 9945 по адм. дело 1910/2013 г. е записано:
Като имам предвид заключението на цитираната съдебноикономическа експертиза и цитираните мотиви в Решението на ВАС по дело 1910/2013, както и това, че условията на ползване на имота остават същите и за 2016 г., отново, този път за 2016 г. (за да избегна формален аргумент, че не съм подал декларация за предстоящата година)
че в следващата 2016 година, не желая и съответно няма да ползвам услугите на община Пловдив по събиране, извозване, обработка и депониране на отпадъци за нежилищния ми имот, намиращ се на ул. Константин Геров 30 в гр. Пловдив. Ако в бъдеще време начинът на ползването на нежилищния ми имот се промени по такъв начин, че в него започнат да се генерират отпадъци, ще уведомя компетентният общински орган за тази промяна.
28.09.2015 г. /пълномощник/
Пълномощно от Ивана Димитрова Хоусен за Димитър Николов Митев.“
ДМДТ на община Пловдив обаче отказа да се съобрази с написаното в цитираните мотиви в Решение 9945 на ВАС и в отговор на моите декларации ми изпращаше образец на декларации, предвиден за имоти, който не се ползват. Освен пряката дискриминация, изразена в различните, няколкократно промили от данъчната оценка за нежилищните имоти, вече се появи и друга форма. Общината не признава подадените декларации, ако нежилищният имот се ползва. А съдът, потвърждавайки съответните актове за установяване на вземания и решения, приети от ДМДТ, фактически толерира тази форма на дискриминация. Даже и след записаното в мотивите на решение 9945: „Неизпълнението на законовото задължение на общината да създаде ред, по който да се извърша декларирането на предстоящото неползване на услугата не може по какъвто и да било начин да повлияе на правото на субекта, който не е ползвател на услугата да заплати дължимите за нея такси. ВЪЗНИКВА ВЪПРОСЪТ ЗАЩО ДРУГИТЕ СЪДЕБНИ СЪСТАВИ НЕ СЕ СЪОБРАЗИХА С ЦИТИРАНОТО СТАНОВИЩЕ ОТ РЕШЕНИНЕ 9945?
Аз подавах декларации за отказ от услугата и съответно не плащах задълженията, за които ДМДТ ми изпращаше съобщения. И така се стигна до м. декември 2016 г., когато бе издаден Акт за установяване на задължение в който бяха включени като дължими сумите, начислявани от ДМДТ за целия петгодишен период. Обжалвах по административен път, но ДМДТ с решение № 7 от 22.03 2017 г. потвърди издадения преди това Акт за установяване на задължение, като задължението бе определено в завишени промили от данъчната оценка, като за нежилищен имот. А към този момент алинея (2) от ЗМДТ вече беше с нов текст: ЦИТИРАМ: (…..изм. относно влизането в сила – ДВ, бр. 97 от 2016 г., в сила от 01.01.2017 г.) Когато не може да се установи количеството на битовите отпадъци по ал. 1, размерът на таксата се определя в левове на ползвател или пропорционално върху основа, определена от общинския съвет, която не може да бъде данъчната оценка на недвижимите имоти, тяхната балансова стойност или пазарната им цена. Въпреки категоричния текст на закона с Решение № 7 бе потвърден Акт за установяване на задължение с определена ТБО в промили (четири пъти по-високи от промилите за жилищните имоти) от данъчната оценка на нежилищния имот.
НАЛОЖИ СЕ ДА ЗАПОЧНЕМ ТРЕТИ ЕТАП НА БОРБАТА НИ СРЕЩУ НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНИТЕ И ДИСКРИМИНАЦИОННИ ДЕЙСТВИЯ НА ДМДТ – ОБЩИНА ПЛОВДИВ ПРИ ОПРЕДЕЛЯНЕТО НА ТБО ЗА НЕЖИЛИЩНИЯ ИМОТ НА И.Д.Х.
Обжалвах пред Пловдивски административен съд Решение № 7 като незаконосъобразно и пряко дискриминационно. Имах надежда, че предвид посоченото в цитираните мотиви от Решение № 9945 на тричленния състав на ВАС, предвид становището на вещото лице че в нежилищния имот не се генерира отпадък и предвид цитираното Решение № 113/2011 г. на Комисията за защита от дискриминация, както и предвид цитирания по-горе текст на ал. 2 от член 67 на ЗМДТ Решение № 7 ще бъде отменено, но Пловдивски административен съд, петнадесети състав, съдия Любомира Несторова, с Решение № 1711/19.10.2017 г. по адм. дело № 930/2017 г. отхвърли жалбата ми и потвърди цитираното Решение на ДМДТ.
В мотивите на Решението дори е записано, че „Позоваването на констатации в заключение на вещо лице и отделни мотиви в съдебно решение от страна на жалбоподателката са най-малкото некоректни.“ А аз имах наивността да вярвам, че след написаното в мотивите на Решение 9945 и цитираната алинея 2 от ЗМДТ най-после ДМДТ на община Пловдив ще бъде заставена да промени образеца на декларациите, за да може да се подават такива и когато недвижимият нежилищен имот се ползва, но няма битови отпадъци, предназначени за сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка.
Заслужава да отбележа че съдия Несторова поиска да назначи вещо лице за изясняване на въпроси, по които няма спор и не се отнасят за същността на нашата жалба и по този начин да ме принуди да направя ненужни допълнителни разходи за хонорара на това вещо лице. Наложи се да подам възражение, което за щастие бе уважено. Отново (вече за трети път в досегашната история) трябваше да представя ново пълномощно от дъщеря ми, която е собственичката на имота , защото според съдия Несторова за обжалване пред ВАС такова щяло да бъде необходимо.
Позовавайки се на цитираните по-горе съдебни решения и определения по въпроса за пряката дискриминация, съдия Несторова не се произнесе по същество има ли дискриминация или не в оспорваното Решение № 7 на ДМДТ.
За пореден път подадох частна жалба , но ВАС – седмо отделение, съдебен състав с председател ТАНЯ ВАЧЕВА и членове МИРОСЛВА ГЕОРГИЕВА и ЮЛИЯ РАЕВА с Решение № 6753/07.05.2019 г.- адм. дело 1643/2018 г. две години и половина след влизането в сила на член 67, алинея 2 от ЗМДТ (Когато не може да се установи количеството на битовите отпадъци по ал. 1, размерът на таксата се определя в левове на ползвател или пропорционално върху основа, определена от общинския съвет, която не може да бъде данъчната оценка на недвижимите имоти, тяхната балансова стойност или пазарната им цена) ПОТВЪРДИ Решение № 1711 от 19.10. 2017 г. по адм. дело 930 по описа за 2017 г. на Административен съд Пловдив. Мотиви:
„В случая касационният жалбоподател не е декларирал, че няма да ползва имота, а е декларирал, че няма да ползва услугата, тъй като от ползването на имота не се генерират отпадъци. Следователно не е изпълнена нито една от предвидените в чл. 71, т. 1 от ЗМДТ хипотези, поради което правилен и обоснован е изводът на съда за дължимостта на ТБО за компонента сметосъбиране и сметоизвозване за целия процесен период.
Оплакванията за дискриминационно третиране също са неотносими. Цитираните съдебни актове на Административен съд – Пловдив, с които е прекратено съдебното производство по предявени искове от същото данъчно задължено лице за установяване на дискриминационно третиране, не са предмет на обжалване и не подлежат на съдебна проверка по настоящото дело, поради което не следва да бъдат обсъждани оплакванията на касационния жалбоподател за тяхната неправилност.
По изложените съображения обжалваното решение е правилно и следва да бъде оставено в сила.
С оглед изхода от делото на основание чл. 161, ал. 1 от ДОПК съдът следва да осъди касационния жалбоподател за заплати в полза на община Пловдив – юридическото лице, в чиято структура е органът – ответник, направените по делото разноски за юрисконсултско възнаграждение в размер на 371,67 лв. (триста седемдесет и един лева и шестдесет и седем стотинки), определен съгласно чл. 8, ал. 1, т. 2 от Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за минималните размери на адвокатските възнаграждения.
По изложените съображения и на основание чл. 221, ал. 2 от АПК, Върховният административен съд, седмо отделение
ОСТАВЯ В СИЛА Решение № 1711 от 19.10.2017 г. по адм. дело № 930 по описа за 2017 г. на Административен съд – Пловдив.
ОСЪЖДА И. Хоусен от [населено място] да заплати в полза на община Пловдив разноските по водене на делото в размер на 371,67 лв. (триста седемдесет и един лева и шестдесет и седем стотинки).
Така ВАС представляван от съдебен състав с председател ТАНЯ ВАЧЕВА и членове МИРОСЛВА ГЕОРГИЕВА и ЮЛИЯ РАЕВА потвърди Решение № 7 на ДМДТ въпреки дискриминационно определеното задължение за ТБО на базата на промили от данъчната оценка, въпреки липсата на отпадък като предмет на услугата сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка и въпреки влязлото в сила две и половина години преди това изменение на чл. 67 от ЗМДТ с което се забранява използването на промили от данъчната оценка за определяне на ТБО. По такъв начин цитираният състав на ВАС отказа да осъди рекета (т.е. принудата да бъде платено за недоставена услуга поради липса на смет като обект на услугата сметосъбиране, сметоизвозване и сметообработка) и фактически толерира пряката и непосредствена дискриминация, проявявани от Дирекция МДТ на община Пловдив при определянето на ТБО на базата на завишени промили от данъчната оценка на недвижимия нежилищен имот на Ивана Димитрова Хоусен, находящ се на ул. Константин Геров № 30 в Пловдив.
Всичко това въпреки влезлият в сила от 01.01.2017 г. нов текст на член 67, алинея 2 от ЗМДТ: „ (Когато не може да се установи количеството на битовите отпадъци по ал. 1, размерът на таксата се определя в левове на ползвател или пропорционално върху основа, определена от общинския съвет, която не може да бъде данъчната оценка на недвижимите имоти, тяхната балансова стойност или пазарната им цена). ЗАЩО СЪДИТЕ Л. НЕСТОРОВА, ТАНЯ ВАЧЕВА, МИРОСЛАВА ГЕОРГИЕВА И ЮЛИЯ РУСЕВА НЕ СПАЗИХА ТАЗИ КАТЕГОРИЧНА ЗАБРАНА, ФИКСИРАНА В ЗАКОНА СЛЕД НЕЙНОТО ВЛИЗАНЕ В СИЛА!?!? КОЙ ЩЕ ЗАЩИТАВА ГРАЖДАНИТЕ ОТ ТАКЪВ ТИП СЪДИИ, КОИТО ГРУБО ПОКАЗВАТ ЗАКОНА?
.…………………………………………………………………………………………………………………..
ПП. Длъжен съм да отбележа, че след като съдия Несторова и съдебен състав с председател ТАНЯ ВАЧЕВА и членове МИРОСЛАВА ГЕОРГИЕВА и ЮЛИЯ РАЕВА не уважиха закона за МДТ, становището на вещото лице за липса на отпадък в нежилищния имот и Решение 11382011 г. на Комисията за защита от дискриминация, след като по този начин не ни защитиха от рекета и пряката дискриминация, те не пропуснаха да уважат искането на ответника (негов представител не се яви на делото пред ВАС) и присъдиха съответно по 371 лв., общо 742 лв. юрисконсултско възнаграждение. За да се науча да не водя дела в български съд когато пенсията ми е 204 лв. месечно. И за да бъде още по-значителна нанесената ни щета от порочното незаконосъобразно решение. И за да не вярвам на становище като записаното в мотивите на Решение 9945 и цитирано по-горе: „Неизпълнението на законовото задължение на общината да създаде ред, по който да се извърша декларирането на предстоящото неползване на услугата не може по какъвто и да било начин да повлияе на правото на субекта, който не е ползвател на услугите да не заплати дължимите за нея такси. Последното, както бе вече посочено, е гарантирано от закона стига само надлежно да е уведомил общината преди началото на отчетния период.“
ЕПИЛОГ:……………………………………………………………………………………………………..
На 16 юли 2019 г. Пловдивската обществена телевизия ми даде възможност да разкажа подробно за почти десет годишната ми борба за справедливост по случая с начина на определяне на такса битови отпадъци за нежилищния имот на дъщеря ми И.Д.Х. Записът от предаването може да бъде видян Тук: https://www.youtube.com/watch?v=7F-KAiw__fI . Изпратих този запис на новоизбрания кмет на Пловдив за когото гласувах на последните избори и на новата областна управителка. От кмета не получих никакъв отговор. От областната управителка получих формален отговор в който любезно ми бяха дадени разяснения за Наредбата на общинския съвет:
и ми бяха припомнени влезлите в сила съдебни решения. По този повод изпратих второ писмо на г-жа Дани Каназирева:
В подписаният от Вас отговор до мен:
не видях Ваша позиция относно констатираното на 02.07.2013 г. от тричленен състав на ВАС – ЙОВКА ДРАЖЕВА – ПРЕДСЕДАТЕЛ, ЧЛЕНОВЕ: ИВАН РАДЕНКОВ, СОНЯ ЯНКУЛОВА в РЕШЕНИЕ № 9945. че
„Неизпълнението на законовото задължение на общината да създаде ред, по който да се извърша декларирането на предстоящото непол зване на услугата не може по какъвто и да било начин да повлияе на правото на субекта, който не е ползвател на услугите да не заплати дължимите за нея такси. Последното, както бе вече посочено, е гарантирано от закона стига само надлежно да е уведомил общината преди началото на отчетния период.
С оглед на изложеното трябвало е касаторът да информира общината преди започване на съответния отчетен период по достатъчно ясен и недвусмислен начин, че не желае да ползва услугите сметосъбиране и сметоизвозване, за да има това уведомяване релевантно за нея значение. ” (курсивът мой – ДМ)
Въпреки недвусмисленото становище на тричленния състав на ВАС за неизпълненото законово задължение на община Пловдив вече няколко години ДМДТ старателно отказва да се съобрази с подадените от мен декларации и ми праща съобщения за дължима ТБО на базата на много по-високи промили от данъчната оценка в сравнение с жилищните имоти.
2) не открих Ваше становище относно игнорирането в постановеното Решение № 7 от 22.03.2017г. от ДМДТ на представеното пред ПАС по дело 1391 и неоспорено от ДМДТ заключение на вещото лице, че в недвижимия нежилищен имот на И.Д.Х.не се генерира отпадък. ЗМДТ поставя на първо място изискването ТБО да бъде съобразена с количеството на отпадъка и само в случай, че е невъзможно то да бъде определено да се използва друг начин за определянето на таксата. В случая количеството е определено, но ДМДТ си позволява да игнорира истината и нарушава закона, определяйки ТБО за имота в промили от данъчната оценка. В ЗМДТ освен това е записано и изискване таксата да бъде по-справедлива, като това изискване е записано и в съответната НОАМТЦУ на общинския съвет. В случая става въпрос за нарушаване на три изисквания на закона за МДТ. Особено съм впечатлен от проявената „висша справедливост“ от страна на дирекция МДТ съгласно която за липса на отпадък е определена четири пъти по-висока такса в сравнение с таксата за жилищните имоти.
3) в предложения Ви за подпис отговор до мен също така не видях Ваше становище относно продължителната пряка и непосредствена дискриминация, прилагана с Решение № 7 от 22.03.2017г. от ДМДТ въз основа на Наредбата за определяне и администриране на местните такси и цените на услугите. Общинският съвет на град Пловдив като орган на държавна администрация и ДМДТ многократно са информирани от мен за приетото от Комисията за защита от дискриминация (въпреки че би трябвало да знаят за него и без да ги информирам), Решение № 113 от 21.06.2011г. на Комисията за защита от дискриминация, с което практиката за изчисляване на ТБО с различни промили за жилищните и нежилищни имоти за една и съща услуга е определена като пряка и непосредствена дискриминация според типа собственост.14 административни и 4 граждански съдии „успяха“ да не се произнесат по същество за жалбите ни срещу дискриминацията. И ако съдът като орган на независимата съдебната власт не е длъжен да се съобрази с решението на КЗДискр. и формално може да си позволи да подминава този казус без да се произнесе по същество, то ОбС Пловдив би трябвало да реагира в качеството си на част от държавната администрация.
Уважаема госпожо Каназирева,
когато Ви изпратих записа от предаването по ПОТВ и касационната жалба, аз имах предвид следните положения от Закона за администрацията:
Чл. 29.(1) Областният управител е едноличен орган на изпълнителната власт в областта, който осъществява държавното управление по места и осигурява съответствие между националните и местните интереси при провеждане на регионалната политика.
Чл. 31.(1) (Предишен текст на чл. 31 -ДВ, бр. 99 от 2001 г.) Областният управител:
5. упражнява контрол по законосъобразността на актовете и действията на органите на местното самоуправление и местната администрация;“
„Чл. 32.
(2) (Изм. -ДВ, бр. 69 от 2006 г.) Областният управител може да оспорва незаконосъобразни актове на общинските съвети по реда на Закона за местното самоуправление и местната администрация. Той може да отменя незаконосъобразни актове на кметовете на общини в 14-дневен срок от получаването им или от сезирането му.
(3)(Изм. -ДВ, бр. 30 от 2006 г.) Заповедите на областния управител по ал. 1 и 2 могат да се обжалват пред съответния административен съд.“
За мое голямо съжаление, както и за съжаление на хилядите собственици на недвижими имоти, които като мен са подложени при определянето на размера на ТБО на пряка и непосредствена дискриминация, а в случаи като описания тук при липса на отпадък и на откровен рекет, предложеният Ви за подпис отговор на моя сигнал завършва със следния текст:
В цитирания отговор виждам позоваване на член 29, ал. 1 от закона за администрацията, но не виждам споменаване на валидните за случая членове 31 и 32 на същия закон. Тъжно е когато под такъв тип отговор на сигнал като подадения от мен стои подпис на Областния управител на втория град в България, а още по-тъжно ми е, когато този подпис е на доктор по конституционно право. Надявам се, че ще предприемете необходимите стъпки за изменение на НОАМТЦУ на ОбС – Пловдив в посоката, очертана от цитираното становище на ВАС и Комисията за защита от дискриминация. Цитираните законови положения от Закона за администрацията Ви дават такава възможност и право да отмените и Решение № 7/от 22.03.2017 г. на директора на дирекция МДТ като пряко дискриминационно след като нито един от съдебните състави не се е произнесъл по същество по въпроса, а е налице цитираното по-горе решение № 113 на Комисията за защита от дискриминация.
Ако прецените за необходимо да се срещнете с мен мога да Ви поднеса още факти и документи по казуса.
Пловдив, 17.12.2019 г.
Последва нов формален отговор, в който бе посочено, че вече ми е отговорено на поставените въпроси
Докато подготвях настоящия сигнал, на 17 януари получих съобщение за образувано дело при частен съдия изпълнител. Не при съответното поделение на НАП. Предполагайки, че това може да се случи, помолих съответния служител на ДМДТ да ме уведоми преди да бъде предприета такава стъпка за да заплатя доброволно съответната сума по Решение № 7 и да избегна допълнителни разходи. Получих съответно обещание в тази връзка. Обещанието не бе спазено и Дирекция местни данъци и такси, „в духа“ на законовото изискване за постигане на по-голяма справедливост при определянето и администрирането на ТБО, трябва, без да бъда предупреден, актът бе изпратено на частен съдебен изпълнител, което означава допълнителен разход от над 500 лева (почти две и половина мои пенсии) над претендираните от ДМДТ 2023 лв. ( 1563,48 лв. главница и 460,40 лв. лихва).
Да бъде отменено Решение № 6753/07.05.2019 г.- по адм. дело 1643/2018 г. като незаконосъобразно, неправилно и пряко дискриминационно. Бих се радвал ако бъде потърсена отговорност за упоменатите съдии, които „В ИМЕТО НА НАРОДА“ не зачитат законите и практически подкрепят рекет и пряка дискриминация, осъществявани от общинските администрации в страната не само за конкретния нежилищен имот, а и върху хилядите собственици на имоти, които са подложени на пряка и непосредствена дискриминация.
Приложения:.упоменати са в текста, с който се посочват конкретните възражения срещу посочените съдебни състави и постановените от тях решения и определения.. ……………………………………………………………………………
/документи и източници, подкрепящи изложените твърдения/
…………………….. ПОДПИС:
This entry was posted on четвъртък, януари 30th, 2020 at 6:03 pm	and is filed under Казусът "Такса смет" 2 - пряка, преднамерена и продължителна във времето дискриминация. You can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can skip to the end and leave a response. Pinging is currently not allowed.

matches:
дело 551
дело 1391
дело 4423
дело 15248
дело 3648
дело 1080
дело 15872
дело 1643
дело 930
дело 551
дело 884
дело 1391
дело 2308
дело 1391
дело 2308
дело 4423
ДЕЛО 2308
дело 15248
дело 3648
дело 1080
ДЕЛО 2308
дело 15872
дело 1391
дело 1910
дело 1910
дело 1643
дело 930
дело 1391
дело 1643