text:
№ /27.07. 2017 Година гр. С.З.
На 26.06. 2017 година
Търг.д. № 158 по описа за 2016 година,
Производството е образувано по искова молба предявена от М.Г.С. в качеството й на синдик на “Е.” ЕООД (в несъстоятелност) – гр. С.З. против 1. “Е.” ЕООД (в несъстоятелност) – гр. С.З., ЕИК ***; 2. П.С.С. с постоянен адрес *** и 3. Т.П.К. ***.
Ищецът твърди, че с решение №553/26.11.2014г. постановено по т.д. №246/2014г. по описа на Окръжен съд С.З. е открито производство по несъстоятелност за „Е." ЕООД - в несъстоятелност, определена е началната дата на неплатежоспособност -30.04.2014г., дружеството е обявено в несъстоятелност и на основание чл. 632 от ТЗ производството е спряно. С решение №260/01.03.2016 г. по същото дело, производството е възобновено и за временен синдик е назначена М.Г.С.. С Определение № 410/07.04.2016 г. по т.д. 246/2014 г. по описа на Окръжен съд С.З. същата е назначена за постоянен синдик на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
В изпълнение на своите правомощия по чл. 658 от ТЗ синдикът установил че на 26.06.2014г., след началната дата на неплатежоспособност на Е." ЕООД - в несъстоятелност, и по-малко от месец преди подаване на молбата за откриване на производството по несъстоятелност (подадена на 14.08.2014 г.), с Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014г. на нотариус с peг. № 381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014г., акт №127, том XIX, дело 3853/2014г. „Е." ЕООД - в несъстоятелност продало на втория ответник П.С.С. следните недвижими имоти:
1. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, едно/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда M1 /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 54,39 кв. м. /петдесет и четири цяло и тридесет и девет стотни квадратни метра/, заедно с прилежащия му СКЛАД Ml /едно/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.2, под обекта: няма и над обекта: ***.***.409.1.6,***.***.409.1.5.
Имотът бил продаден за цена от 42 000лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Синдикът посочва, че не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
2. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, пет/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда Ml /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***,409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 63,43 кв. м. /шестдесет и три цяло и четиридесет и три стотни квадратни метра/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.6, подобекта: ***.***.409.1.1 и над обекта: ***.***.409.1.10
Имотът бил продаден за цена от 51 000 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Посочва, че не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
3. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.11 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, единадесет/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда Ml /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 87,32 кв. м. /осемдесет и седем цяло тридесет и две стотни квадратни метра/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.12, ***.***.409.1.10, под обекта: ***.***.409.1.6 и над обекта: ***.***.409.1.16;
Имотът бил продаден за цена от 71200 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Посочва, че не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
4. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, двадесет и две/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД -18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда M1 /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 90,47 кв. м. /деветдесет цяло четиридесет и седем стотни квадратни метра/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: ***.***.409.1.21, ***.***.409.1.23, подобекта: ***.***.409.1.17 и над обекта: няма;
Имотът бил продаден за цена от 70800 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Посочва, че не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
Синдикът твърди, че цената, срещу която са прехвърлени недвижимите имоти общо в размер на 235 000 лв. не е платена.
Излага съображения, че при така извършената сделка даденото значително надхвърля по стойност полученото, защото действителната пазарна стойност на всеки от имотите към датата на сделката значително надвишава договорената цена. На второ място, договореното отсрочено плащане за такъв необичайно продължителен срок без никакво оскъпяване -лихва, обективно се отразява на реалната стойност на това, което получава продавача в замяна на всеки от имотите си. Продавачът не получава договорената цена като сума пари, а получава вземане към купувача. В този смисъл, когато се определя какво получава продавача трябва да се преценява не размера на посочената продажна цена, а стойността на вземането за нея, такова каквото е съгласно нотариалния акт - не е лихвоносно, обезценява се под въздействие на инфлацията и не е обезпечено.
Твърди, че сделката уврежда кредиторите заради това, че имотите са продадени на цени, които са значително по-ниски от пазарните, при това е договорено разсрочено плащане, без каквато и да е лихва и без никакво обезпечение. При така уговорената сделка кредиторите не могат да се удовлетворят от отчуждените имоти, нито от уговорената насрещна престация - тя не е получена и не може да бъде събирана през изключително дълъг период от време.
Синдикът твърди, че след извършване на сделката, с Нотариален акт за дарение на недвижим имот №137, том II, peг. №2826, нот. дело 290 от 2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в служба по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 8748 от 08.08.2014 г., акт 107, том XXIV, дело 4854/2014 г. вторият ответник П.С.С. дарил на Т.П.К., с ЕГН: ********** посоченият по-горе в т. 2 недвижим имот. Посочва, че надареното лице е едноличен собственик на капитала и управител на „Е." ЕООД - в несъстоятелност към момента на сделката, с която търговското дружество се е разпоредило с посочените по-горе недвижими имоти. Дарението на недвижимия имот е извършено по-малко от два месеца след продажбата на имотите. Излага съображения, че посочените обстоятелства правят „Е." ЕООД - в несъстоятелност и П.С.С. свързани лица на основание §1, ал. 1, т. 9 от ДР на ТЗ. Като едноличен собственик и управител на несъстоятелния длъжник Т.П.К. не е трето добросъвестно лице нито е придобила възмездно права върху имота, поради което и не може да се ползва от защитата на чл. 647 ал.З ТЗ. Тя от своя страна обаче е продала имота на М. Д.Д. с нотариален акт за покупко-продажба на недвижим имот вписан в Сл. по вписванията С.З. с вх. peг. №9218/19..08.2014 г., акт 42, том 26/2014г. Синдикът посочва, че няма данни, които да определят купувача като трето недобросъвестно лице по смисъла на чл. 647 ал.З ТЗ и сделката е въздмездна.
Синидикът С. твърди, че действайки чрез пълномощник - Т.П.К. - все същия едноличен собственик на капитала и управител на „Е." ЕООД в несъстоятелност, С. се разпоредил с още два от закупените недвижими имоти:
- С нотариален акт за покупко-продажба вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. per, №3313/06.04.2015г., акт №94, том IX/2015 г., вторият ответник П.С.С. е продал на Р.И.П. и И.С.П. посоченият по-горе САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.11. Посочва, че няма данни ,които да определят купувачите като трети недобросъвестни лица по смисъла на чл. 647 ал.З ТЗ и сделката е въздмездна.
- С нотариален акт за покупко-продажба вписан с Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. №365/19.01.2015г., акт №154, том 1/2015 г., вторият ответник П.С.С. е продал на Д.Д.Д. посоченият по-горе САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22. Посочва, че няма данни, които да определят купувача като трето недобросъвестно лице по смисъла на чл. 647 ал.З ТЗ и сделката е въздмездна.
Твърди, че към настоящият момент П.С.С. продължава да е собственик единствено на имота по т.1 от нотариалния акт от 26.06.2014 г.
Ищецът формулира следния петитум:
І. Моли съда да постанови решение, срещу ответниците, с което да обяви за недействителна по отношение на кредиторите на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност сделката, извършена с Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт № 127, том XIX, дело 3853/2014 г., като уважи поддържаните от ищеца - синдик при условията на евентуалност искове, а именно:
1. Моли съда да обяви недействителността на сделката, преди всичко като се убеди в наличието на предпоставките и на основание чл. 647 ал.1 , т. 3 от ТЗ - заради това, че даденото от продавача значително надхвърля полученото, сделката е извършена след обявената от съда дата на неплатежоспособност и в двугодишния срок преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
2. В случай че ищецът не успее да установи твърдяната несъразмерност на престациите, моли съда да обяви недействителността на сделката на основание чл. 647, ал.1, т.6 от ТЗ, заради това, че уврежда кредиторите (препятства удовлетворяването им чрез осребряване на отчужденото имущество и не позволява удовлетворяването им чрез изпълнение срещу уговорената насрещна престация), страните по нея са свързани лица по смисъла на ТЗ и е извършена в двугодишения срок преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
3. В случай ,че съдът не намери да са налице специалните основания по ТЗ, моли да се обяви сделката за недействителна, като увреждаща кредиторите (препятства удовлетворяването им чрез осребряване на отчужденото имущество и не позволява удовлетворяването им чрез изпълнение срещу уговорената насрещна престация), по смисъла на чл.135 ЗЗД при наличието на знание за увреждането у лицата, които са я сключили.
П. Моли съда, след като обяви недействителността на сделката, извършена с Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014 г. на нотариус с perг №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт №127, том XIX, дело 3853/2014 г. да оцени, че в резултат на това продадените имоти стават част от масата на несъстоятелността - собственост на несъстоятелния длъжник с изключение на тези, за които е приложим чл. 647 ал.3 ТЗ:
1. Да бъде осъден ответника П.С.С. да предаде в масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, собствеността и владението на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ е сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, едно/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда M1 /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 54,39 кв. м. /петдесет и четири цяло и тридесет и девет стотни квадратни метра/, заедно с прилежащия му СКЛАД M1 /едно/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.2, под обекта: няма и над обекта: ***.***.409.1.6, ***.***.409.1.5.
2. Моли да бъде осъден ответника П.С.С. да заплати в полза на масата на несъстоятелността „Е." ЕООД - в несъстоятелност равностойността на недвижимите имоти, които не могат да бъдат върнати в масата на несъстоятелността, а именно:
а. Сумата от 95 000 лева като равностойност на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.11.;
б. Сумата от 100 000 лева като равностойност на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22.
3. Моли да бъде осъден ответника Т.П.К. да заплати в полза на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност равностойността на недвижимия имот, който не може да бъде върнат в масата на несъстоятелността, а именно: сумата от 70000лв., като равностойност на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5.
III. В случай, че съдът не намери основание да обяви за недействителна цялата сделка, сключена с Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014г., акт № 127, том XIX, дело 3853/2014г., то моли съда да оцени относително самостоятелния характер на уговорката за разсрочено плащане на продажната цена. Посочва, че е уговорено цената да не бъде платена веднага, както изисква закона, а след цели 6 години -период, който надхвърля обичайно уговаряния и кореспондира със сроковете, за които се предоставя заем за финансиране на подобна покупка, с тази разлика, че предоставения по същество заем е безвъзмедна сделка - не е договорена лихва нито обезпечение, което да създаде гаранции за изплащане или принудително събиране на задължението.
Твърди, че разглеждана като самостоятелна, уговорката за разсрочено плащане на цената по нотариалния акт от 26.06.2014 г. е бевъзмездна сделка по смисъла на чл.647, ал.1, т.2 от ТЗ, поради което моли съда, ако отхвърли исковете за отменяване на продажбата като такава, то да уважи искането на ищеца и да отмени като недействителна уговорката за разсрочено плащане. В такъв случай моли и да бъде осъден ответника С. да заплати в полза на масата на несъстоятелността сумата 235 000 лв. /двеста тридесет и пет хиляди лева/, представляваща цена за придобитото от него право за собственост върху 4 броя недвижими имоти, съгласно Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт №127, том XIX, дело 3853/2014 г. ведно със законната лихва за забава считано от датата на нотариалния акт до окончателното плащане
Ако съдът приеме, че няма основание за отменяване - прогласяване недействителността на уговорката за разсрочено плащане, то твърди, че ще са налице основания за нейното прекратяване от синдика на основание чл. 644 от ТЗ. В такъв случай ищецът заявява, че прекратява договора за разсрочено плащане на сумата от 235 000 лв., инкорпориран в Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. №2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт №127, том XIX, дело 3853/2014 г. и моли съда да бъде осъден ответника С. да заплати в полза на масата на несъстоятелността сумата 235 000 лв. /двеста тридесет и пет хиляди лева/, представляваща цена за придобитото от него право за собственост върху 4 броя недвижими имоти, съгласно Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. №2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт №127, том ХГХ, дело 3853/2014 г. ведно със законната лихва за забава считано от датата на нотариалния акт до окончателното плащане
Моля да бъдат осъдени ответниците П.С.С., с Т.П.К., да заплатят в полза на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, сторените в настоящото производство разноски.
Ответникът “Е.” ООД (в несъстоятелност) на първо място взема становище по допустимостта на предявените искове.
Взема становище, че е допустим искът по чл.647. ал.1. т.3 от ТЗ за обявяване недействителността по отношение на кредиторите на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност сделката, извършена с Нотариален акт №57, заради това, че даденото от продавача значително надхвърля полученото, че сделката е извършена след обявената от съда дата на неплатежоспособност и в двугодишния срок преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност на „Е." ЕООД - в несъстоятелност. Разгледан по същество обаче, счита същия за неоснователен.
По отношение на предявения иск по чл.647, ал. 1. т.6 от ТЗ за обявяване на недействителността на същата сделка на правно основание по чл. 647, ал.1, т.6 от ТЗ, заради това че уврежда кредиторите, извършена е в двугодишния срок преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност, ответникът счита, че е процесуално допустим, но разгледан по същество е неоснователен.
По допустимостта на предявения иск по чл. 135 от ЗЗД, смята, че този иск е евентуално допустим, при отсъствието на допустимост и основателност на първите два иска, но разгледан по същество искът е недоказан и неоснователен.
По отношение допустимостта на иска за предаване владението на претендираните имоти ответникът изразява становище, че същият е допустим доколкото при евентуално уважаване на горните искове имотите следва да бъдат реално във владение на длъжника по несъстоятелността. Разгледан по същество обаче ответникът счита, че и този иск е недоказан и неоснователен.
По допустимостта на исковете за присъждане на сумите от 95 000 лева. 100 00 лева и 70 000 лева, заявява, че тези искове са процесуално допустими, но са недоказани и неоснователни доколкото са недоказани и неоснователни и исковете за прогласяване на недействителност на сделките с тези имоти.
Твърди, че иска по чл. 647 ал.. 1, т.1 от ТЗ също е процесуално недопустим.
Ответникът “Е.” ЕООД (н.), възразява срещу становището на синдика, че уговорката за отложено плащане представлява самостоятелна сделка. Твърди, че уговорката за отложено плащане съставлява част от сключената от страните сделка по прехвърляне на недвижимите имоти и няма самостоятелно битие на отделна сделка, като в същото време съставлява един от елементите на фактическия състав на сключената от страните сделка за продажба на недвижимите имоти, предмет на Нотариален акт №57, том II, peг. №2003 ,дело 222/2014 г. на нотариус с per. №381 на НК, отнасящ се до размера на цената, начина и срока на плащане. Счита, че противното тълкуване на тази клауза е в разрез с волята на страните и в пряко противоречие със закона, правната теория и практика по тези въпроси.
Освен това твърди, че уговорка за отложено плащане не е равнозначна на безвъзмездна сделка. С уговарянето плащането на цената да стане отложено във времето, сделката за прехвърляне на имотите не става безвъзмездна, а просто насрещната престация не се извършва заедно с прехвърляне на вземането, а е отложена по - нататък във времето според волята на страните.
Относно становището си за недопустимост на иска за присъждане на сумата от 235 000 лева, след изявление за разваляне на договор по реда на чл.644 от ТЗ, ответникът взема становище, че това разбиране на синдика за приложението на чл.644 от ТЗ е неприемливо. Съгласно текста на цитираната разпоредба, той (синдикът) има право да прекрати всеки договор, който не е изпълнен изцяло или отчасти като отправи 15 дневно предизвестие до другата страна. Твърди, че в настоящия случай синдикът не е отправил такова предизвестие до другата страна, нито е правил това с исковата молба.
В същото време този иск според ответника се явява неоснователен и тъй като ако договорът изначално е недействителен, то не е възможно той да бъде прекратяван по този ред от синдика, ако няма действие по отношение на несъстоятелния длъжник. Счита, че поради изложеното производството по делото и в тази му част следва да се прекрати поради недопустимост на предявения иск.
Относно становището си по основателността на предявения иск по чл.647, ал. 1, т.3 от ТЗ ответникът взема становище, че действителните и относими към фактическия състав на този иск обстоятелства са, че:
На 26.06.2014 година, след началната дата на неплатежоспособност на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, и по-малко от месец преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност (подадена на 14.08.2014 г.), с Нотариален акт №57, том II, peг. №2003,дело 222/2014 г. „Е." ЕООД - в несъстоятелност продало на втория ответник П.С.С. процесните недвижими имоти.
Твърди, че цената, срещу която са прехвърлени недвижимите имоти общо в размер на 235 000 лв. не е платена, като за нея е уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
Съгласно нотариалния акт, посочената сума е със срок за плащане - 6години след датата на нотариалния акт т.е. на 26.06.2020г. ответникът твърди че е неправилно и необосновано становището на синдика, че при така сключената сделка даденото от несъстоятелния длъжник значително надхвърля по стойност полученото, защото продажната цена на отделните имоти е значително по-ниска от пазарните им цени.
Твърди, че няма правно значение факта, че цената не е обезпечена и е с отложено плащане, или че отсроченото плащане не е лихвоносно и пр. Счита тези твърдения в исковата молба за ирелевантни.
Счита, че предявеният иск по чл.647, ал.1, т.3 от ТЗ е недоказан и неоснователен и следва да се отхвърли изцяло.
По отношение на становището си за основателността на предявения иск по чл.647. ал.1. т.6 от ТЗ, ответникът излага съображения, че посоченото от синдика твърдение, че ако цената по сделката е била платена веднага, а не отложена дълго във времето без лихва и обезпечение, сумата щяла да е част от масата на несъстоятелността и щяла да послужи за удовлетворяване на кредиторите е несъстоятелно. Счита, че същото се основава на предположения. Твърди, че отлагането на плащането не означава, че сделката е безвъзмездна и от тази гледна точка смята, че не е налице сделка, с която се увреждат кредиторите на несъстоятелностга и следователно този признак на състава на чл.647, ал. 1, т.б от ТЗ не е налице, поради което искът е недоказан и несъстоятелен.
Освен това посочва, че в петитума на този иск не се посочва като основание, че страна по тази сделка е свързано с длъжника лице, което също е изискуем съществен признак на законния състав на посочената разпоредба на чл.647, ал. 1, т.6 от ТЗ.
Ответникът оспорва твърдението на синдика, че страните по нотариалния акт за продажба на недвижимите имоти - „Е." ЕООД и П.С. се явяват свързани лица по смисъла на §1, ал.1, т.9 от ДР на ТЗ. Поради това смята, че не е налице и този признак на фактическия състав на основанието по чл.647, ал. 1, т.6 от ТЗ за прогласяване на недействителност на цесията.
Относно оспорването на основателността на иска по чл. 135 ЗЗД, ответникът излага съображения, че не е съгласен с твърденията на синдика, тъй като не са подкрепени от никакви доказателства.
По отношение на възражението за основателността на предявения иск по чл.647. ал. 1, т.1 от Търговския закон допълва становището си, като заявява, че уговорката за отложено плащане, съставлявайки част от сключената от страните сделка по прехвърляне на недвижими имоти, няма самостоятелно битие на отделна сделка и тя не може и да бъде отменяна. Излага съображения, че поначало исковете по чл.647 от ТЗ са за обявяване на недействителност на действия и сделки, а не за обявяване на недействителност на правни клаузи
Относно допустимостта на исковете за присъждане на сумите от сумите от 95 000 лева, 100 00 лева и 70 000 лева отново заявява, че същите са недоказани и неоснователни, доколкото и исковете за прогласяване на недействителност на сделките с тези имоти се явяват като недоказани и неоснователни, защото те са фактически и правно обусловени от тях.
Ответникът П.С.С., взема становище по предявените искове, като заявява, че същите са допустими, но неоснователни. В таза връзка, поддържа изложените възражения от страна на ответника “Е.” ЕООД (н.).
Посочва обстоятелства, че с Т.П.К. - управител и едноличен собственик на капитала на „Е." ЕООД - в несъстоятелност се познават от 2013г. Били са клиенти на един и същи специалист, обслужващ счетоводствата на дружествата, които управлявали. Посочва, че фирмата, която представлявала Т.П.К. се занимавала с жилищно строителство, като с времето станали приятели от ответницата К. и си помагали взаимно. Твърди, че при нужда й давал парични заеми, които тя след определен период от време му е връщала. През 2014г. Т.К. предложила на ответника С. да му прехвърли в собственост част от паркоместата и апартаментите, построени от „Е." ЕООД - в несъстоятелност, като му обещала, че в замяна на неговото съгласие да стане собственик на тези недвижими имоти, тя ще се реваншира като му помогне да организира и разрасне дейността на фирмата си, наеме офиси и пр. Твърди, че никога не е споделяла с него, че има финансови затруднения, че е в невъзможност да плаща задълженията си към контрагентите си, че фирмата й няма дейност и не е платежоспособна и възнамерява да поиска от съда обявяването й в несъстоятелност. Не била споделяла и за издадения ДРА от ТД на НАП Пловдив. Споделяла е с ответника С., че иска да прекрати дейността на фирмата си, но не и да иска обявяването й в несъстоятелност. Твърди, че след като му били прехвърлени част от недвижимите имоти, собственост на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, Т.К. обещала на ответника С., че няма да имам грижа за тях, тя ще заплаща съответните данъци, ще подава декларации и т.н. Твърди, че никога не е имал ключове за тези недвижими имоти. Случайно от счетоводителката си разбрал, че няма подадени декларации за прехвърлените на негово име имоти, което го накарало да отиде при нотариуса, при който били изповядани сделките и да поиска преписи от нотариалните актове.
Оспорва и възразява против осъдителните искове, с които ищецът иска да бъде осъден да заплати в полза на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност сумата от 95 000 лева като равностойност на самостоятелен обект в сграда с идентификатор ***.***.409.1.11 и 100 000 лева като равностойност на самостоятелен обект в сграда с идентификатор ***.***.409.1.22, както и сумата от 235 000 лв., представляваща цена за придобитото от него право на собственост върху 4 бр. недвижими имоти, съгласно нотариален акт № 57, том II, рег.№ 2003, дело № 222 от 2014г. на нотариус с per. №381,
Не оспорва, че е придобил собственост върху четири недвижими имота, но в случай че е съгласен доброволно да предаде собствеността на всички придобити от него недвижими имоти обратно на продавача „Е." ЕООД - в несъстоятелност не бива да се пренебрегва. Счита, че не бива да се пренебрегва и факта, че при последващите продажби на прехвърлените от „Е." ЕООД - в несъстоятелност на ответника имоти, от Т.П.К. - пълномощник, плащания на цена на имоти към него не са извършвани, а само към упълномощеното лице - Т.П.К. - ЕСК и управител на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
Ответникът П.С. възразява срещу твърдението на ищеца, че е свързано лице с юридическото лице „Е." ЕООД - в несъстоятелност, на основание предвиденото в разпоредбата на §1, ал. 1, т.9 от ДР на ТЗ. Твърди, че дарил имота на физическото лице Т.П.К., а не на юридическото лице „Е." ЕООД, на което Т.П.К. е управител и ЕСК. Предвид горното счита, че не е налице този признак от фактическия състав на чл.647, ал.1, т.6 от ТЗ.
Ответникът изразява готовност да предаде доброволно собствеността на самостоятелен обект в сграда с идентификатор ***.***.409.1.1 по КК и КР на гр. С.З., находящ се в сграда №1, разположена в ПИ с идентификатор ***.***.409, с административен адрес: гр. С.З., кв. Ж., ул. *** с предназначение апартамент, жилище, с площ 54,39 кв.м., заедно с прилежащия му склад №1, подробно описан в т.1 от нотариален акт № 57, том II, рег.№ 2003, дело № 222 от 2014г. на нотариус с per. №381, вписан в Службата по вписвания гр. С.З. с вх. Рег.№ 6852/26.06.2014г., акт 127, том XIX, дело № 3853/2014г., останал към настоящия момент в негова собственост в масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
Счита за неоснователен и недоказан иска бъде осъден да заплати в полза на масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, равностойността на недвижимите имоти, които не могат да бъдат върнати в масата на несъстоятелността, а именно: сумата от 95 000 лева като равностойност на самостоятелен обект в сграда с идентификатор ***.***.409.1.11 и сумата от 100 000 лева като равностойност на самостоятелен обект в сграда с идентификатор ***.***.409.1.22.
Твърди, че продажбата на тези два имота не е негова идея. Управителката на „Е." ЕООД - в несъстоятелност пожелала ответникът С. да я упълномощи с правото да се разпорежда с недвижимите имоти. Твърди, че по сделките пари не е получавал от купувачите. Продажните цени, посочени в нот. акт №149, том I, рег.№1093, дело №125 от 2015г. и нот. акт №13, том I, per. №161, дело №7 от 2015г. при препродажбата на тези два самостоятелни обекта от Т.П.К., в качеството й на упълномощено от него лице са платени от купувачите на пълномощника Т.К., а не на ответника С., поради което не дължи връщането на тези суми в масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност. В подкрепа на твърденията си представя заверен препис от нотариално заверена декларация per. №14398/21.09.2016г. от Т.К., от която твърди, че става видно, че всички плащания, извършени по сделки за продажба на недвижими имоти, негова собственост са извършени единствено директно на нея, независимо дали е плащано по банков път или в брой.
По отношение на иска да бъде осъден ответника П.С. да заплати в полза на масата на несъстоятелността сумата от 235000 лв. след като бъде отменена като недействителна уговорката за разсрочено плащане, заявява, че искът е недопустим и неоснователен, тъй като в случай два от цитираните имоти са препродадени от упълномощеното от него лице Т.П.К. и продажната цена е получена от нея, искът за връщане на тази сума в масата на несъстоятелността следва да се насочи към нея.
Моли съдът да остави без уважите предявените от синдика на «Е.» ЕООД - в несъстоятелност искове.
Моли разноските да бъдат възложени на другия ответник - длъжникът „Е." ЕООД - в несъстоятелност и да бъдат удовлетворени от масата на несъстоятелността. Претендира да му бъдат заплатени от другия ответник направените по делото разноски.
Ответницата Т.П.К., чрез адв. П.В., взема становище че предявените искове са допустими, но неоснователни и недоказани. Изложени са идентични съображения и възражения, като направените от ответника “Е.” ООД (н.) с неговия отговор.
С решение №553/26.11.2014г. постановено по т.д. №246/2014г. по описа на Окръжен съд С.З. е открито производство по несъстоятелност за „Е." ЕООД - в несъстоятелност, определена е началната дата на неплатежоспособност -30.04.2014г., дружеството е обявено в несъстоятелност и на основание чл. 632 от ТЗ производството е спряно. С решение №260/01.03.2016 г. по същото дело, производството е възобновено и за временен синдик е назначена М.Г.С.. С Определение № 410/07.04.2016 г. по т.д. 246/2014 г. по описа на Окръжен съд С.З. същата е назначена за постоянен синдик на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
С Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014г. на нотариус с peг. № 381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014г., акт №127, том XIX, дело 3853/2014г. „Е." ЕООД - в несъстоятелност продава на втория ответник П.С.С. следните недвижими имоти:
1. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1 -Имотът е продаден за цена от 42 000лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
2. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5 -Имотът е продаден за цена от 51 000 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
3. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.11 -Имотът е продаден за цена от 71200 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
4. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22 -Имотът е продаден за цена от 70800 лв., за която било уговорено да бъде платена в 6 годишен срок от датата на нотариалния акт. Не е уговорена лихва, не е дадено обезпечение, нито е вписана законна ипотека.
Към датата на нотариалния акт продавачът прехвърля в собственост на купувача недвижими имоти с пазарна стойност 240 945,68 лв.,като в замяна получава обещание за плащане на цена в размер на 235 000 лв. след шест години.
Установява се още, че след извършване на сделката, с Нотариален акт за дарение на недвижим имот №137, том II, peг. №2826, нот. дело 290 от 2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в служба по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 8748 от 08.08.2014 г., акт 107, том XXIV, дело 4854/2014 г. вторият ответник П.С.С. дарява на Т.П.К., с ЕГН: ********** посоченият по-горе в т. 2 недвижим имот. Надареното лице е едноличен собственик на капитала и управител на „Е." ЕООД - в несъстоятелност към момента на сделката, с която търговското дружество се е разпоредило с посочените по-горе недвижими имоти. Т.П.К. от своя страна продава имота на М. Д.Д. с нотариален акт за покупко-продажба на недвижим имот вписан в Сл. по вписванията С.З. с вх. peг. №9218/19..08.2014 г., акт 42, том 26/2014г.
П.С.С. действайки чрез пълномощник - Т.П.К. се разпорежда с още два от закупените недвижими имоти:
- С нотариален акт за покупко-продажба вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. per, №3313/06.04.2015г., акт №94, том IX/2015 г., вторият ответник П.С.С. продава на Р.И.П. и И.С.П. САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.11. Не са събрани доказателства ,които да определят купувачите като трети недобросъвестни лица по смисъла на чл. 647 ал.З ТЗ и сделката е въздмездна.
- С нотариален акт за покупко-продажба вписан с Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. №365/19.01.2015г., акт №154, том 1/2015 г., вторият ответник П.С.С. продава на Д.Д.Д. посоченият по-горе САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22. Не са събрани доказателства, които да определят купувача като трето недобросъвестно лице по смисъла на чл. 647 ал.З ТЗ и сделката е въздмездна.
Не е спорно обстоятелството,че към настоящият момент П.С.С. продължава да е собственик единствено на имота по т.1 от нотариалния акт от 26.06.2014 г.
Относно предявеният иск по чл.647 ал.1 т.3 ТЗ:В резултат на уговореното в нотариалния акт отсрочено плащане,продавачът получава вземане за сумата 235 000 лв. като неговата изискуемост настъпва след 6 години.От обясненията на ВЛ от състава на съдебно-икономическата експертиза, се установява,че оценката на това вземане за цена,към датата на нотариалния акт е 123 889,21 лв.Следва да се приеме,че към датата на нотариалния акт „даденото“ от „ Е.“ ЕООД е с пазарна оценка 240945,68 лв.,а полученото-с пазарна оценка 123 889,21 лв.Съдът намира,че даденото от длъжника по сделката надхвърля значително по стойност полученото.Налице са и останалите елементи от фактическия състав на разпоредбата на чл.647 ал.1 т.3 ТЗ-открито производство по несъстоятелност по отношение на длъжника и извършена възмездна сделка,сключена в двугодишен срок преди откриване на производството по несъстоятелност,но не по-рано от датата на неплатежоспособността.
Предявеният иск с правно основание чл.647 ал.1 т.3 ТЗ е основателен и доказан,поради което следва да бъде уважен като не следва да бъдат разглеждани останалите евентуално обективно съединени иска.
Ответникът П.С.С. следва да бъде осъден да предаде в масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, собствеността и владението на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ е сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, едно/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда M1 /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 54,39 кв. м. /петдесет и четири цяло и тридесет и девет стотни квадратни метра/, заедно с прилежащия му СКЛАД M1 /едно/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.2, под обекта: няма и над обекта: ***.***.409.1.6, ***.***.409.1.5. Налице е признание на този иск от ответника С..
Относно предявения иск по чл.55 ал.1 пр.3 ЗЗД : Ищецът претендира да бъде осъден ответника П.С.С. да заплати в полза на масата на несъстоятелността „Е." ЕООД - в несъстоятелност равностойността на недвижимите имоти, които не могат да бъдат върнати в масата на несъстоятелността, а именно:
Съгласно разпоредбата на чл.55 ал.1 ЗЗД който е получил нещо без основание или с оглед на неосъществено или отпаднало основание е длъжен да го върне.По делото се установява,че след като „Е.“ ЕООД- в несъстоятелност е продало на П.С. процесните имоти ,същият е упълномощил Т.К.,но като ФЛ да договаря и извършва разпоредителни сделки със същите имоти.От отговорите на въпросите по чл.176 ГПК на Т.К. и събраните по делото гласни доказателства се установява,че продажните цени на имотите по сделките са преведени по сметка на ответника С. със задължение да ги изтегли на части и предаде на Т.К..Тези доказателства кореспондират с изводите на ВЛ от състава на съдебно-икономическата експертиза.От това заключение се установява,че на 13.01.2015 г. е постъпила сума в размер на 65 730 лв.,съответствуваща на цената на продадения от пълномощника Т.К. недвижим имот с идентификатор ***.***.409.1.22,а на 17.04.2015 г. е постъпила сума в размер на 59 733,90 лв.,представляваща цената на продадения от пълномощника Т.К. недвижим имот с идентификатор ***.***.409.1.11.Видно от справка за движение по сметка на П.С. в Ю. АД за периода 01.01.2015 г.-30.06.2015 г. стр.1 наличността на сметката е била 4,95 лв.След превода на 13.01.2015 г. на 65 730 лв. в периода до 23.02.2015 г. на отделни траншове,всеки от които на стойност под 10 000 лв.,цялата сума от 65 730 лв. е била изтеглена.От същата справка се установява,че сумата от 59 733,90 лв. до 23.06.2015 г. са изтеглени от сметката на ответника С.,като към 24.06.2015 г. наличността по сметката е 21,99 лв.
Предвид изложеното съдът намира ,че не е налице фактическият състав на разпоредбата на чл.55 ал.1 пр.3 ЗЗД.Предявеният иск срещу П.С. следва да бъде отхвърлен като неоснователен.
Основателен е обаче предявеният иск срещу Т.П.К. да заплати в полза на масата на несъстоятелността равностойността на апартамент 5,който не може да бъде върнат в масата на несъстоятелността,поради извършеното разпореждане,а именно: сумата от 51 299,41 лв.,определена от вещото лице като пазарна стойност на апартамента към датата на изготвяне на заключението.След придобиване на имота с нотариален акт за дарение на недвижим имот №137 т.ІІ рег.№2826,н.д. №290/2014 г. на Нотариус с рег. №381 на НК П.С. го е дарил на Т.П.К..От своя страна тя е продала имота на М. Д.Д.,видно от нот.акт за покупко-продажба на недвижим имот вписан в Служба по вписванията С.З. с вх.рег. №9218/19.08.2014 г. акт 42 том 26/2014 г.Не са налице доказателства,които да определят купувача като трето недобросъвестно лице по смисъла на чл.647 ал.3 ТЗ и сделката е въздмездна.Т.К. дължи равностойността на имота,който не може да върне,а именно-определената от вещото лице пазарна стойност към датата на изготвяне на заключението.
На основание чл.649, ал.6 ТЗ, ответникът П.С.С. и Т.П.К. следва да бъдат осъдени да заплатят в полза на масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД разноските на ищеца по иска по чл.647, ал.1, т.3 ТЗ от 611,86 лв., както и да заплатят по сметка на Окръжен съд-С.З. дължимата по този иск държавна такса от 9 400 лв. П.С.С. следва да бъде осъден да заплати по сметка на Окръжен съд-С.З. дължимата ДТ за връщане в масата на несъстоятелността на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ е сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1-ап.№1 в размер на 495,08 лв. Т.П.К. следва да бъде осъдена да заплати по сметка на Окръжен съд-С.З. дължимата ДТ относно иска за заплащане в полза на масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД(в несъстоятелност), ЕИК:*** равностойността на недвижимия имот, който не може да бъде върнат в масата на несъстоятелността, а именно САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5 в размер на 2 051,97 лв.
На основание чл.649, ал.6 ТЗ, следва да бъде осъдена масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД да заплати в полза на Окръжен съд-С.З. дължимата по иска по чл.55, ал.1, т.3 ЗЗД държавна такса от 7800 лв., както и да заплати на П.С.С. сумата от 1800 лв.-разноски по делото съобразно отхвърлената част на исковете.
ОБЯВЯВА за недействителна по отношение на кредиторите на несъстоятелността на “Е.” ЕООД (в несъстоятелност), ЕИК:***, със седалище и адрес на управление гр.С.З., ул.***, сделката, сключена с договор, обективиран в Нотариален акт за покупко-продажба на недвижими имоти № 57, том II, peг. № 2003, дело 222/2014 г. на нотариус с peг. №381 на НК, вписан в Сл. по вписванията гр. С.З. с вх. peг. 6852 от 26.06.2014 г., акт № 127, том XIX, дело 3853/2014 г. - поради това, че даденото от продавача значително надхвърля полученото, сделката е извършена след обявената от съда дата на неплатежоспособност и в двугодишния срок преди подаване на молбата за откриване на производство по несъстоятелност на „Е." ЕООД - в несъстоятелност.
ОТХВЪРЛЯ предявения от М.Г.С. – синдик на “Е.” ЕООД (в несъстоятелност), ЕИК:***, иск с правна квалификация по чл.55, ал.1, т.3 ЗЗД за осъждане на П.С.С., ЕГН:**********, да заплати в полза на масата на несъстоятелността на “Е." ЕООД (в несъстоятелност) сумата от 195 000 лв., - равностойността на недвижимите имоти, които не могат да бъдат върнати в масата на несъстоятелността, а именно:
б. Сумата от 100 000 лева като равностойност на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.22. като НЕОСНОВАТЕЛЕН.
ОСЪЖДА П.С.С., ЕГН:********** *** да предаде в масата на несъстоятелността на „Е." ЕООД - в несъстоятелност, собствеността и владението на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ е сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет, точка, едно, точка, едно/, по кадастралната карта и кадастралните регистри на град С.З., одобрени със Заповед - РД - 18-1/07.01.2008 г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със Заповед РД-18-1493-20.02.2014 г. на началника на СГКК С.З., находящ се в сграда M1 /едно/ , разположена в поземлен имот с идентификатор ***.***.409 /шестдесет и осем хиляди осемстотин и петдесет, точка, петстотин и едно, точка, четиристотин и девет/, с административен адрес: гр. С.З., п.к. 6000, квартал Ж., ул. ***, с предназначение: жилище, апартамент, брой нива на обекта: 1 /едно/, с площ по документ: 54,39 кв. м. /петдесет и четири цяло и тридесет и девет стотни квадратни метра/, заедно с прилежащия му СКЛАД M1 /едно/, при съседни самостоятелни обекти в сграда: на същия етаж: ***.***.409.1.2, под обекта: няма и над обекта: ***.***.409.1.6, ***.***.409.1.5.
ОСЪЖДА Т.П.К. ЕГН:**********,***, 6 да заплати в полза на масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД(в несъстоятелност), ЕИК:*** равностойността на недвижимия имот, който не може да бъде върнат в масата на несъстоятелността, а именно: сумата от 51 299,41лв./петдесет и една хиляди двеста деветдесет и девет лева и четиридесет и една стотинки/, като равностойност на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5. като ОТХВЪРЛЯ предявения иск до претендирания размер КАТО НЕОСНОВАТЕЛЕН.
ОСЪЖДА П.С.С., ЕГН:********** и Т.П.К. ЕГН:********** да заплатят в полза на масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД(в несъстоятелност), ЕИК:*** разноските на ищеца по иска по чл.647, ал.1, т.3 ТЗ в размер на 611,86 лв.
ОСЪЖДА П.С.С., ЕГН:********** и Т.П.К. ЕГН:********** да заплатят в полза на Окръжен съд-С.З. дължимата по иска по чл.647, ал.1, т.3 ТЗ държавна такса от
ОСЪЖДА П.С.С., ЕГН:********** да заплати в полза на Окръжен съд-С.З. дължимата ДТ по иска за връщане в масата на несъстоятелността на САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.1-ап.№1 в размер на 495,08 лв.
ОСЪЖДА Т.П.К. ЕГН:********** да заплати в полза на Окръжен съд-С.З. дължимата ДТ относно иска за заплащане в полза на масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД(в несъстоятелност), ЕИК:*** равностойността на недвижимия имот, който не може да бъде върнат в масата на несъстоятелността, а именно САМОСТОЯТЕЛЕН ОБЕКТ в сграда с идентификатор: ***.***.409.1.5 в размер на 2 051,97 лв.
ОСЪЖДА масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД (в несъстоятелност), ЕИК:*** да заплати в полза на Окръжен съд-С.З. дължимата по иска по чл.55, ал.1, т.3 ЗЗД държавна такса от 7800 лв.
ОСЪЖДА масата на несъстоятелността на “Е.”ЕООД (в несъстоятелност), ЕИК:*** да заплати на П.С.С. сумата от 1800 лв.-разноски по делото съобразно отхвърлената част на исковете.
Решението подлежи на обжалване пред П.апелативен съд, в 2-седмичен срок от връчването му на страните.

matches:
дело 222
дело 3853
дело 290
дело 4854
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 222
дело 3853
дело 290
дело 4854
дело 222
дело 3853


text:
СПОРНАТА СЪДЕБНА АДМИНИСТРАЦИЯ НА ГРАЖДАНСКИТЕ ОТНОШЕНИЯ | грамада
Производствата по спорна съдебна администрация нямат изрична уредба в Гражданския процесуален кодекс. Те имат сходства както с исковия процес, така и с безспорната съдебна администрация (охранителните производства), но имат и своите особености и отклонения. Въпреки това липсват специални процесуални правила относно тези производства, които да отчитат специалните им характеристики.
Настоящото изследване има за цел да анализира спорната съдебна администрация като очертае основните й задачи и я разграничи от защитно-санкционните производства, от една страна, и останалите производства в ГПК, от друга. Изследването разглежда и някои основни процесуални въпроси, свързани със спорната съдебна администрация, а именно правото да се иска спорна администрация, съдебната компетентност да се разглеждат такива дела, силата на пресъдено нещо и изпълняемостта на актовете на спорна администрация и др.
СЪЩНОСТ И ПРЕДМЕТ
2.1. Както е известно, трите форми на защита-санкция в гражданския процес са исковият, изпълнителен и обезпечителен процес. И при трите ищецът търси от съда защита-санкция за материални права, които са предмет на гражданския процес, като целта е по този начин да се разреши гражданския спор между страните – да се защитят правата на едната страна и да се санкционира неоснователното поведение на другата.
В системата на гражданския процес извън тези три форми на защита-санкция стоят други два вида граждански дела. Единият вид е охранителното производство, при което не се разрешават спорове относно материални права, а се реализират материални права по искане на титулярите им. Затова охранителното производство е безспорна администрация на гражданските правоотношения – съдът единствено спомага за реализирането на права, а не разрешава спор.
Съдът обаче има правомощието, в определени хипотези, да разреши спор между субектите на гражданските отношения без спорът между тях да се отнася до насрещни права и задължения помежду им. Съдът, в тези случаи, не присъжда спорно право – спорно материално право няма, макар между страните да съществува спор. В общия случай съдът не следва да разрешава спорове, които не са правни, т.е. нямат за предмет права и задължения. Това обаче не изключва възможността законът в изрични хипотези да възложи на съда и решаването на такива спорове, които не се отнасят до права и задължения. Тогава всъщност дейността на съда се изразява в това да се намеси в гражданските отношения и да ги администрира, като определи как следва да се развива правоотношението, за което страните спорят[1].
2.2. Такива възможности са изрично предвидени в материалноправни норми в различни области на гражданското право. Например:
2.2.1. Съгласно чл. 32, ал. 2 ЗС съдът има правомощие да определи ползването и управлението на обща вещ, ако липсва решение на мнозинството от съсобствениците й или решението е вредно за вещта[2].
2.2.2. Съгласно чл. 59 СК при прекратяване на брак съдът определя режима на отношенията между деца и родители[3]. Съдът има правото и да се произнася по упражняването на родителските права (чл. 127 СК; чл. 123, ал. 2 СК)[4], вкл. и пътуването на дете в чужбина (чл. 127а СК), както и относно отношенията родител-дете (чл. 124 СК).
2.2.3. Съдът може да определи уговорки от съдържанието на търговска сделка, ако страните са възложили това на трето лице и то не го е извършило или го е извършило не по установения в закона ред (чл. 299, ал. 2 ТЗ); може да приспособи търговска сделка към новонастъпили обстоятелства, ако има такава уговорка между страните и те не могат да достигнат до съгласие за това (чл. 300 ТЗ); може да прекрати или измени договор при стопанска непоносимост (чл. 307 ТЗ)[5].
2.3. От дадените примери става ясно, че съдът има правомощието да се намеси и да администрира гражданското правоотношение, когато страните по него не са успели, в рамките на автономията на волята, да достигнат до общо съгласие за неговото развитие. Процесът не се отнася до материалното право на едната страна да получи определено поведение от другата; ако ставаше въпрос за това, процесът би бил исков с цел да се реализира субективното право на едната страна срещу другата (дали притезателно, потестативно или друго такова) по съдебен път. Обратно, съдебната администрация съществува там, където тя трябва да замести общото решение на страните по гражданското правоотношение, да запълни липсата на тяхната обща воля[6]. Затова спорът между страните как следва да се развива правоотношението между тях ще се разреши като се намеси трети, който да определи как, от този момент нататък, ще се развива гражданското отношение.
В тези случаи съдът обаче няма функцията на помирител. Той не е длъжен да намери пресечната точка в отношенията между страните, нито е длъжен да се съобразява единствено с техните интереси. Напротив, той следва да вземе предвид установените в закона критерии съобразно особеностите на конкретното правоотношение и да постанови онова, което в най-голяма степен отговаря на целите и същността на правоотношението – така, както е „проектирано“ от закона. Затова при спорната съдебна администрация не става въпрос за решаване кому принадлежи спорното право, а какво е най-целесъобразното разрешение за развитието на съответното гражданско отношение съгласно законовите критерии[7].
2.4. След като не става дума за спор за права между страните, то тогава предметът на производството не е спорно материално право – съдът не установява, признава или отрича съществуването на такова[8]. От друга страна, администрацията на гражданското отношение води до изменението на отношението съгласно постановеното от съда.
Предмет на производството не е потестативно право, макар последиците от акта на съда да се изразяват в правна промяна между страните, а актът на съда не е конститутивен, нито пък производството е по конститутивен иск[9]. Правната промяна, която съдът внася в гражданското отношение чрез своя акт, представлява едно напълно ново правно положение между страните: създаване на материални права и задължения между страните по отношението, които не са съществували преди акта на съда, или изменение в съществувалите преди акта права и задължения[10]. Затова чрез съдебната администрация не се реализират материални права, а се създават нови такива или се изменят съществуващите. Правната сфера на едната страна в правоотношението бива обременена със задължения, докато другата страна бива облагодетелствана от предоставени от съда материални права[11].
2.5. С оглед на горното може да се направи следният извод. В определени, изрично законово уредени хипотези на гражданското законодателство, страните по гражданските правоотношения, които не могат да достигнат до съгласие по въпроси относно съдържанието на гражданското правоотношение (взаимните права и задължения между тях), които въпроси са в автономията на волята, имат правото да сезират съда като поискат от него да се намеси в правоотношението и да го попълни, измени, прекрати. С акта си съдът поражда правна промяна в гражданското правоотношение.
Затова основните черти на спорната съдебна администрация могат да се очертаят така:
2.5.1. Това е производство, което не се отнася до разрешаване на правен спор.
2.5.2. Спорната администрация не е правораздаване, а администриране, т.е. управление, на съответното отношение – съдът решава вместо страните по него как това отношение следва да се развива.
2.5.3. Предмет на спорната администрация не са потестативни или притезателни права.
2.5.4. Тя е допустима в изрично уредени в материалния закон случаи, когато трябва да замести липсата на обща воля (съгласие) на страните относно съдържанието на гражданското правоотношение.
2.5.5. Чрез съдебната администрация съдът създава ново правно положение между страните по гражданското правоотношение съгласно своята преценка кое е най-целесъобразно за развитието на гражданското правоотношение съобразно уредените в закона критерии.
В ГПК няма специална процесуална уредба на спорната съдебна администрация. Следователно, доколкото такава липсва, то следва съответно да се прилагат общите правила на исковия процес[12]. За разлика от охранителното производство, обезпечителния процес (на първа инстанция, както и на въззивна при въззивна жалба на молителя) и изпълнителния процес, при спорната администрация производството е двустранно и се разрешава спор (макар и не правен такъв). Това доближава спорната администрация до исковия процес.
В същото време обаче спорната администрация има редица особености, които я отличават от общия исков процес. Те са предмет на разглеждане по-долу.
3.1. Правото да се иска съдебна администрация
3.1.1. Правото на иск, правото да се иска съдействие от съда с молба за безспорна администрация (при охранителните производства) и правото да се сезира съда с искане за спорна администрация са различни права и макар и трите да представляват сезиране на съд с определено искане, те се отличават едно от друго.
И при трите става дума за субективно публично потестативно процесуално право да се иска от съда издаване на съдебен акт. При правото на иск се търси защита на материални права, накърнени от неправомерно поведение[13]. В охранителните производства молителят има (процесуално) право да сезира съда с искане съдът да съдейства за упражняването (реализирането) на дадено материално право на молителя и осъществяване на благоприятни за него правни последици[14]. А при спорната съдебна администрация съдът бива сезиран, но без да се иска реализирането на определено материално право по съдебен път – напротив, материалното право изобщо не е предмет на това производство, а ролята на съда е да определи правното положение между страните, т.е. да определи материалните права и задължения между тях.
В исковия процес съдът трябва да установи съществуването на материалното право; в зависимост от вида на иска, той може и да постанови реализацията му, дали чрез осъждане (при притезания) или чрез правна промяна (при потестативни права). Това не е така при съдебната администрация. И при исковия процес, и при спорната администрация страните са задължени да спазват определеното им от съда поведение – но чрез исковия процес се възстановява отношението между страните, което е било нарушено, докато при администрацията това е напълно нов материалноправен режим между тях, който съдът постановява.
3.1.2. При исковия процес съдът се произнася само при надлежно (допустимо) сезиране и в рамките на направените искания, а произнасяне извън това е недопустимо и ultra petitum. Обвързан ли е съдът от направените от страните искания? Възможно ли е съдът да упражни правомощията си за спорна администрация без да е изрично сезиран за това от страните по гражданското отношение? Отговорът на този въпрос не е абсолютен; поради липсата на обща уредба, той зависи от конкретната норма, която овластява съда да администрира съответното гражданско отношение.
В чл. 307 ТЗ, например, изрично се посочва, че съдът може да измени или прекрати правоотношението при направено искане от страна по правоотношението. Съдът не може да действа по собствена инициатива, а единствено да се произнесе по исканията на ищеца в процеса. Ако ищецът е поискал изменение, съдът ще направи преценка дали да бъде изменено отношението; ако е поискано прекратяване, съдът ще прецени дали да се прекрати. Същото се отнася и до чл. 299, ал. 2 ТЗ и 300 ТЗ.
В други случаи обаче – например чл. 59 СК – законът овластява съдa служебно да постанови мерки, които представляват съдебна администрация, независимо дали е изрично сезиран за това, като съдържанието на мерките е в дискрецията на съда. Разликата се състои в това, че при чл. 59 СК съдът вече е бил сезиран да разреши спор между страните, като в хода на вече инициирания процес съдът е длъжен да разреши определени въпроси независимо от волята на страните, включително да упражни възложеното му от закона правомощие за съдебна администрация.
Следователно, съдът администрира гражданските отношения само доколкото една от страните е сезирала съда за съответното гражданско правоотношение. Само в такъв случай съдът може да се намеси в отношението; дори когато действа по своя инициатива, това е след като е имало надлежно сезиране от страна по гражданското правоотношение, по което сезиране е образувано самото дело. В този смисъл съдебната администрация не се отклонява от общото начало на диспозитивност в гражданския процес. Спецификата, която обаче следва да се има предвид, е, че веднъж сезиран, съдът ще постанови онова, което счита не само за законосъобразно, но и целесъобразно за съответното гражданско отношение, правейки преценка въз основа на заложените в закона критерии[15]. В случая законосъобразното решение е целесъобразното такова.
3.1.3. Поради изложеното процесуалното право да се иска съдебна администрация не бива да се смесва с материално потестативно право. Така например исковете по чл. 299, 300, 307 ТЗ не са конститутивни, а предметът им не е потестативно право.
Преобладаващото мнение в съдебната практика и правната доктрина[16] счита, че при тези хипотези става въпрос за конститутивни искове и потестативни права. Макар това мнение да е утвърдено, особено по отношение на стопанската непоносимост по чл. 307 ТЗ, внимателният анализ показва, че всъщност става въпрос за уредени в ТЗ възможности за съдебна администрация, а не за конститутивни искове.
На първо място, те следва да се разглеждат в светлината на разликите между потестативните материални субективни права и механизма на съдебната администрация. Съществуването на потестативното право е обусловено от необходимостта една страна по правоотношението да внесе изменение в него едностранно, т.е. да замести липсата на съгласие за изменение на отношението от насрещната страна по правоотношение. Едната страна въздейства директно върху правната сфера на другата страна като само в ограничен кръг от случаи това въздействие се осъществява чрез съд, докато в повечето случаи е извънсъдебно. При заведен иск, основан на потестативно право – конститутивен иск, съдът трябва да установи: (а) дали материалното потестативно право съществува; (б) дали предпоставките за реализацията му са налице; и ако да – да постанови правната промяна със съдебния си акт. При разглеждането на конститутивен иск съдът не е оперативно самостоятелен и решението му е изцяло основано на съответното потестативно право, което едната страна има срещу другата.
В разглежданите хипотези на ТЗ не става въпрос за предявяване на материално право, което едната страна по договорното правоотношение упражнява по съдебен ред, а за право да се иска намесата на съда в договорното правоотношение, т.е. промяната в правоотношението се извършва от съда и не може да се реализира извънсъдебно. Това е процесуално, а не материално право. Затова и не се предявява конститутивен иск за допълване на договора или за изменението или прекратяването му поради стопанска непоносимост. За същото говори и тълкуването на законоустановените критерии, които ръководят съда – например справедливостта и добросъвестността по чл. 307 ТЗ; целта на договора, съдържанието му и търговския обичай по чл. 299, ал. 2 ТЗ. Ако ставаше въпрос за материални потестативни права, респективно за конститутивен иск, то тогава съдът би следвало да осъди ответника, респективно промени правната му сфера, стига да е налице съществуващо, изискуемо и неизпълнено право и не би трябвало да се ръководи от съображения като добросъвестност, справедливост и т.н. Тези критерии са заложени в съответните норми именно защото не става въпрос за реализиране на материални права по общия исков ред, а за специфична процесуална дейност, в която съдът има роля, изразяваща се в действия по целесъобразност. Посочените разпоредби могат и да се съпоставят с други норми, уреждащи съдебна администрация – така например чл. 59, ал. 4 СК установява критериите, които съдът следва да съобрази при съдебната администрация по чл. 59, ал. 2 СК; чл. 32, ал. 2 посочва критерия, който ръководи съда при администрирането на използването на веща – да не е вредно за общата вещ. Заложените в материалния закон – ТЗ – критерии по чл. 299, 300, 307 ТЗ показват, че разпоредбите имат типичните за норми, уреждащи съдебна администрация, елементи.
Изложеното тук виждане отговаря и на съдебната практика, съгласно която ответникът в производство по иск за договорно неизпълнение не разполага с възражение на основание посочените разпоредби на ТЗ[17]. Материалноправното възражение е правна възможност да се осуети (да се откаже) изпълнението на изискуемо притезание[18]. Тълкуването на чл. 299, ал. 2 ТЗ, чл. 300 ТЗ или чл. 307 ТЗ не сочи, че с искане за изменение на договор или за допълването му може да се „отблъсне“ искането договорът да бъде надлежно изпълнен. Възражението не може да се релевира тук именно защото възражение с материалноправен източник и характер може да се противопостави на претенцията на ищеца по посочените искове. Ако за момент се приеме обратното, т.е. че чл. 307 ТЗ урежда материално потестативно право, то би могло да бъде противопоставено на ищеца, ако, като възражение, изключва, унищожава или погасява претендирани от ищеца права, т.е. иска му за изпълнение на договора или за обезщетение поради неизпълнение на същия. В същото време обаче съществуването на (твърдяното) материално право по чл. 307 ТЗ следва да бъде не просто установено в съдебния процес, а, съгласно ТЗ, съдът трябва да определи обхвата на последиците му именно в съдебния процес – как да се измени, например, договорното отношение, така че да бъде в съответствие с добросъвестността и справедливостта. Това би означавало на иска на ищеца за договорно изпълнение да се противопостави искане на ответника изобщо да се измени договора – а това изменение ще има значение за в бъдеще от момента на постановяването му от съда, докато неизпълнението е вече осъществил се факт. Затова възражение на основата на чл. 307 ТЗ не може да парира иска за неизпълнение на договора – неизпълнението вече се е осъществило, няма как да му бъдат противопоставени евентуални бъдещи правни последици. Следователно, тезата, че чл. 307 ТЗ може да даде основание за възражение се оказва несъстоятелна. Това може да е така при положение, че чл. 307 ТЗ не урежда материално право.
Следва да се посочи и че потестативните права се упражняват еднократно[19]. Независимо дали извънсъдебно или по съдебен път, след като веднъж е направено съответното изявление, то следва да породи правна промяна и с това да се изчерпи и погаси потестативното право. Нека това се разгледа в светлината на чл. 307 ТЗ. Възможно ли е съдът да измени по искане на едната страна договора поради стопанска непоносимост и при следващо искане отново да измени договора? Няма пречка за това. Следователно, щом като страна може да заведе иск на основание на чл. 307 ТЗ повече от веднъж, то не става въпрос за потестативно право, което се изчерпва с еднократното му упражняване. Напротив, чл. 307 ТЗ очевидно урежда процесуална възможност, която може да се упражнява многократно, а именно възможността отношението да се администрира от съда според променящите се обстоятелства.
3.2. Компетентност
3.2.1. Анализът на разпоредбите, които предвиждат спорна съдебна администрация, показва, че липсва изрична обща уредба на въпроса кой е родово компетентният съд да разглежда такива искове – окръжен или районен съд, но това се дължи и на липсата на обща уредба на спорната съдебна администрация изобщо.
В някои материалноправни норми, уреждащи спорна съдебна администрация, е изрично посочен родово компетентният съд – например в чл. 32, ал. 2 ЗС; чл. 127, ал. 2 СК изрично се овластява районният съд. В други компетентността следва от съответната подсъдност на производството, в рамките на които е извършена съдебната администрация – например от принципната компетентност на районния съд да разглежда дела за прекратяване на брака следва и компетентността на районния съд по чл. 59 СК и др.
В останалите случаи въпросът трябва да се разреши на плоскостта на общите норми на съдебната компетентност в ГПК. Съгласно чл. 103 ГПК, общата родова компетентност е възложена на районните съдилища, докато чл. 104 ГПК очертава изрично хипотезите на родова компетентност на окръжните съдилища. Част от хипотезите са обвързани с цената на иска, а тя е свързана с размер на спорните права, които са предмет на делото (чл. 68 ГПК). Доколкото спорната съдебна администрация не е спор за материални права, то няма как родовата компетентност по такива дела да зависи от цената на иска, а оттам – тези дела не следва да бъдат подсъдни на окръжните съдилища по силата на чл. 104, т. 4 ГПК.
Следва да се отбележи, че изключение прави чл. 365, т. 1 ГПК, който говори in fine за попълване на празноти или приспособяване на търговска сделка към нововъзникнали обстоятелства. Последните две хипотези се отнасят до искове, които сезират съда да администрира съответното правно отношение и са подсъдни на окръжния съд поради това изрично възлагане от закона.
3.2.2. Допустимо ли е арбитраж, а не държавен съд, да администрира граждански правоотношения? Съгласно чл. 1, ал. 2 ЗМТА споровете за попълване на празноти в договор или приспособяването му към нововъзникнали обстоятелства са арбитрируеми. Става въпрос именно за хипотези на администриране на договорното правоотношение, при които липсата на обща воля и съгласие между страните по договора се запълва от решението на арбитраж[20]. За да се реализира компетентността на арбитража по чл. 1, ал. 2 ЗМТА обаче е необходимо да има изрична уговорка за тази цел в арбитражното споразумение (арбитражната клауза), което учредява компетентността на арбитраж по конкретния спор.
3.3. Цена на иска, държавна такса
Цената на иска се определя въз основа на паричната оценка на предмета на делото (чл. 68 ГПК). Съгласно Тълкувателно решение 6/2013 г. на ОСГТК на ВКС, т. 21, дължимата държавна такса по дела, които са спорна съдебна администрация, е определената в чл. 16 от Тарифата за държавните такси, които се събират от съдилищата по ГПК такса. Производството по спорна съдебна администрация не е същинско исково производство и негов предмет, съгласно т. 21 от Тълкувателно решение 6/2013 г., не е защита-санкция за нарушени граждански права, следователно чл. 1 и 3 от Тарифата, приложими към исковите производства, не следва да се отнасят към спорната съдебна администрация. Затова дължимата държавна такса е съгласно чл. 16 от Тарифата, който урежда таксата, платима за производства извън изрично уредените искови такива в чл. 1-15 от Тарифата.
3.4. Съдебен акт. Сила на пресъдено нещо и изпълнителна сила
3.4.1. С какъв акт съдът следва да се произнесе при спорна съдебна администрация? Доколкото се разрешава делото по същество, актът трябва да бъде решение[21]. Това, че установеното между страните правно положение може впоследствие при ново искане да се промени, а решението е съдебен акт, с който приключва производството (и правният спор), не променя вида на акта. В някои материалноправни норми, предвиждащи съдебна администрация, това е изрично посочено – напр. чл. 127, ал. 2 СК.
3.4.2. Когато съдът се произнася по спорни права и задължения в рамките на исковия процес, то относно установените права и задължения се формира сила на пресъдено нещо. Това обаче не е така при спорната администрация, още повече, че при нея не става въпрос за спорни материални права. Правото да се сезира съдът с искане за съдебна администрация не се преклудира при произнасянето на съда и страните могат отново да се обърнат към него с искане да измени материалноправните им отношения. Следователно, съдебният акт, с който се разрешава спорът, не се ползва със сила на пресъдено нещо[22].
3.4.3. От това, че сила на пресъдено нещо не се формира при спорната съдебна администрация, следват няколко особености.
3.4.3.1. Действието на решението е винаги за напред, тъй като създава ново материалноправно положение между страните. Правното положение, което решението на съда поражда, подлежи на изменение. Страните могат да сезират съда с искане за изменение на постановения режим.
3.4.3.2 В хода на производството не се прилагат процесуалните преклузии по ГПК (напр. чл. 133 ГПК[23]). Напротив, страните могат да релевират всякакви факти – не само нововъзникнали и новооткрити – до решаването на спора[24].
3.4.3.3. Както беше посочено, в съдебната администрация съдът взема решение не да присъди спорно право на една от страните, а по целесъобразност. Важно процесуално измерение на това е, че съдът не е ограничен от доводите на страните и от направените от тях искания. Веднъж сезиран, съдът взема решение, ръководейки се от овластяващата го да извършва спорната администрация материалноправната норма, като може да постанови и различно от поисканото правно положение. Това не следва да се разбира като произнасяне ultra/extra petitum, напротив – съдът не е обвързан в преценката си от друго, освен заложените в съответната материална норма, предвиждаща спорна администрация, критерии[25]. Затова решението на съда е по целесъобразност.
Така например при липсата на уговорки между страните по търговска сделка, когато определянето на уговорките е възложено на трето лице и то не ги е определило, или са възникнали нови обстоятелства, за които страните са уговорили, че ще допълнят договора в такъв случай, съдът може да бъде сезиран да допълни договора (чл. 299, ал. 2 и чл. 300 ТЗ). Съдът следва да вземе предвид целта на договора, съдържанието му и търговския обичай. Съдът не следва да се ограничи до твърденията на страните какво е обичайно, а сам да определи това, например включително с помощта на вещи лица. От друга страна обаче съдът не е неограничено свободен в допълването на договора и трябва да следва посочените в закона критерии.
Друг пример за законовото уреждане на критериите, с които съдът трябва да се съобрази, извършвайки съдебна администрация, е чл. 59, ал. 4 СК. В посочената разпоредба се очертава кръгът от обстоятелства, които съдът следва да има предвид: възпитателските качества на родителите, полаганите до момента грижи и отношение към децата, желанието на родителите, привързаността на децата към родителите, пола и възрастта на децата, възможността за помощ от трети лица – близки на родителите, социалното обкръжение и материалните възможности. Правилното съдебно решение по спорна съдебна администрация по чл. 59, ал. 2 СК е това, което отчита тези критерии – тогава то е отговаря на закона, което означава на заложените в закона цели, преследвани от съдебната администрация. С оглед на това при съдебната администрация законосъобразното и целесъобразното решения се покриват.
3.4.3.4. След като решенията при спорна администрация не се ползват със сила на пресъдено нещо, поставя се въпросът дали те имат изпълнителна сила. Отговорът не е абсолютен и зависи от конкретната норма, възлагаща спорна администрация, която съдът трябва да извърши.
В някой случаи страна в производството ще може да иска издаването на изпълнителен лист въз основа на решение по спорна администрация[26]. Такъв пример е решение, разпределящо ползването на съсобствено имот (чл. 32, ал. 2 ЗС) или решение за упражняване на родителски права (чл. 59 СК). Ако лицето, комуто е предоставено ползването на имота, бъде възпрепятствано, или единият от родителите не предаде на другия детето съгласно постановения в решението режим, правоимащият може да иска издаването на изпълнителен лист, на основанието на който да предприеме принудително изпълнение.
В същото време има и противоположни хипотези – например, в случай, че съдът на основание чл. 307 ТЗ измени договор, или го допълни съгласно чл. 299, ал. 2 ТЗ, ще възникне ново материалноправно положение между страните. При нарушаване на тези нови постановени права и задължения ще е налице нов, този път правен спор, който ще трябва да бъде разрешен между страните по исков ред. Страната, която твърди, че са нарушени правата й, няма да бъде легитимирана да иска издаване на изпълнителен лист въз основа на решението по чл. 299, ал. 2 ТЗ или чл. 307 ТЗ, а ще трябва да води иск на общо основание.
От горното може да се направи следното заключение. В общия случай изпълнителен лист се издава въз основа на посочените в чл. 404, т. 1 ГПК изпълнителни основания, които включват съдебните и арбитражни решения. Това, което обаче подлежи на изпълнение, е изпълняемо право. Изпълняемото право е установено, ликвидно и изискуемо. В случай, че това право, което е вече безспорно след протеклия съдебен процес, бъде нарушено, то правоимащият може да иска принудителното му изпълнение.
В някои решения по спорна администрация съдът постановява подлежащ на изпълнение режим на отношения (кой как ще ползва имота; кога и как ще протичат срещите между дете и родител; кой, как, кога ще ползва имот след развода и др.).
Става въпрос за изпълняеми права, за които може да се иска издаване на изпълнителен лист. Обратно, в случаите, когато съдът внася изменение в правоотношението между страните, той определя какви са материалните им права и задължения, но не определя изпълняемо материално право в смисъла на ликвидно и изискуемо такова. Именно заради това при неизпълнение на така постановения материалноправен режим увредената страна ще трябва да се обърне към съда не с искане за издаване на изпълнителен лист, а да търси защита чрез осъдителен иск.
Следователно, случаите, в които решението по спорна съдебна администрация има изпълнителна сила, са тези, в които съдът е постановил с полза на страна в производството ликвидни и изискуеми права.
3.5. Отмяна
Съгласно част от съдебната практика[27], решенията по спорна администрация не подлежат на отмяна по чл. 303 ГПК, тъй като могат да се отменят само решения, при които се формира сила на пресъдено нещо (в този смисъл и т. 2 на Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г.). Съществува и съдебна практика на ВКС, според която актовете на спорна администрация подлежат на отмяна[28]. Въпросът е поставен за решаване по т. 4 по тълкувателно дело 7/2014 г. на ОСГТК на ВКС.
Силата на пресъдено нещо защитава и установява спорното материално право, преклудира последващ спор относно същото и задължава страните по него да преустановят спора си за това право като съобразят поведението си с установеното и защитено материално право. Тя е свързана с материалното право, предмет на делото и решението. В същото време всички съдебни актове, не само решенията, са задължителни за адресатите си, след като влязат в сила, дори когато при тях не се формира сила на пресъдено нещо (така например обезпечителните актове; актовете, прекратяващи делото и др.) и регулират поведението им. Актът на съдебна администрация не формира сила на пресъдено нещо, но е задължителен за адресатите си. Затова не е основателно механичното позоваване на т. 2 от Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г., за да се обоснове изводът, че актовете на спорна администрация не подлежат на отмяна. Напротив, доколкото с тях се постановяват права и задължения, които не са съществували до момента на постановяването им, то обвързаните от тези актове лица са легитимирани както да ги обжалват, така и да искат тяхната отмяна, в предвидените в ГПК случаи.
Също така е неправилно да не се направи разграничение между изменение на постановения в акта на спорна администрация (поради новонастъпили обстоятелства) режим и отмяна на такъв акт. Вярно е, че страните могат да искат изменение на постановения при съдебна администрация режим, но това не отнема правото да искат отмяна – отмяната е свързана с изчерпателно уредените в ГПК хипотези, докато изменението на постановения режим е свързано с факти, реализирали се в последствие, след като съдът е определил режима. Чрез производството по отмяна се търси защита срещу влезлия с сила акт на спорна съдебна администрация, който е неправилен и затова следва да бъде отменен на посочените в ГПК основания[29]. Докато не бъде отменен, той произвежда неблагоприятни последици в правната сфера на адресатите си. Изменението на определения в спорната администрация режим не е защита срещу неправилна преценка на съда, а средство съответното материално правоотношение да се приспособи към нови или изменени обстоятелства. Затова чрез искането за изменение не се осъществява контрол или защита срещу акта на съдебна администрация. С оглед на това актовете на спорна администрация подлежат на отмяна на общо основание, а определеният с тях режим може да се изменя в последствие.
Настоящото изследване очертава специфичните предмет и задача на спорната съдебна администрация: да замести, в посочените от закона случаи, липсващата воля на страните по дадено гражданско правоотношение, като по този начин съдът се намесва и управлява правоотношението, определяйки съдържанието му (правата и задълженията в него). С оглед на това решението по спорна администрация е решение по целесъобразност, като съдът следва да се съобрази с уредените в закона критерии за това.
При него не се формира сила на пресъдено нещо (и поради това може да се изменя в последствие) и в някои хипотези то може да бъде изпълнително основание за преминаване към принудително изпълнение на постановения в него правен материалноправен режим.
Въпреки някои свои прилики, спорната администрация не представлява производство по конститутивен иск, а актовете по спорна администрация не са конститутивни решения.
[1] По отношение на спецификите на спорната съдебна администрация вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59-60; стр. 198
[2] В този смисъл вж. Г. Боянов, Вещно право, С., 2009 г., стр. 187-188
[3] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга първа, С., 2009 г., стр. 647
[4] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга втора, С., 2009 г., стр. 367; стр. 371
[5] За тезата, че при стопанска непоносимост съдът прекратява или изменя договора в производство по спорна съдебна администрация вж. А. Калайджиев, Облигационно право, С., 2010 г., стр. 326-327; за обратното становище, че става въпрос за конститутивен иск, вж. О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56
[6] В този смисъл в съдебната практика вж. например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 418 от 17.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1091/2008 г.
[7] В този смисъл в съдебната практика вж. например Решение 965 от 16.10.2008 г. на ВКС по гр. д. 4158/2007 г.; Решение 1375 от 18.12.2008 г. на ВКС по гр. д. 5926/2007 г.
[8] За предмета на спорната съдебна администрация вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
[9] В подкрепа на това например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
[10] Така Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
[11] За това становище вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
[12] За приложимите към спорната съдебна администрация процесуални правила вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58; още Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5; така и Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
[13] Taкa. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 30
[14] Taкa Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58
[15] В този смисъл вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
[16] Така О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56; И. Стайков, Институтът на clausula rebus sic stantibus в действащото българско търговско право, сп. Съвременно право 1/1998 г., стр. 71-81; Определение 478 от 10.06.2003 г. по ч. гр. д. 175/2003 г. на ВКС; Определение 778 от 08.11.2010 г. по ч. т. д. 538/2010 г. на ВКС; Решение 531 от 27.09.2007 г. по т. д. 284/2007 г. на ВКС; Определение 843 от 10.12.2013 г. по ч. т. д. 3522/2013 г. на ВКС
[17] Така Решение 829 от 20.01.2006 г. по т. д. № 2121/2003 г. на ВКС
[18] За тази функция на възражението вж. В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 401; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 185
[19] За това виждане В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 388; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 198
[20] За възможността да се възложи на арбитраж да измени договорно правоотношение вж. Ж. Сталев, Арбитраж по частноправни спорове, С., 1997 г., стр. 23-24
[21] За това мнение вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 377
[22] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59; Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
[23] За тази теза вж. Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5
[24] В подкрепа на това вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
[25] Така например Решение 412 от 07.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1948/2008 г.
[26] В подкрепа на тезата, че и при спорната съдебна администрация може да се издаде изпълнителен лист Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 373
[27] Така например Определение 406 от 22.11.2011 г. по гр.д. 1310/11 г. на на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д. 4029/14 г. на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д 4029/14 г. на ВКС
[28] Вж. например Определение 218 от 08.04.2011 г. по ч.гр.д. 184/11 г. на ВКС, Решение 197 от 16.10.2013 г. по гр.д. 3488/13 г. на ВКС, Решение 893/10 г. от 27.05.2011 г. по гр.д. 1075/10 г. на ВКС, Решение 614 от 11.10.2010 г. по гр.д. 836/10 г. на ВКС, Решение 120 от 07.08.2013 г. по гр.д. 936/12 г. на ВКС
[29] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 650
Алтернативното обективно съединяване на искове в гражданския процес
« Към въпроса за давността при иск на застрахования срещу застрахователя по „гражданска отговорност“ за застрахователно обезщетение, когато е удовлетворил увредения ЗАКОННАТА ЛИХВА И ПОГАСИТЕЛНИЯТ ЕФЕКТ НА ЧАСТИЧНО ПЛАЩАНЕ – ЧЛ. 76, АЛ. 1 ИЛИ ЧЛ. 76, АЛ. 2 ОТ ЗЗД? » Благодарение на:

matches:
in fine
дело 7
дело 13
дело 13
дело 13
дело 13


text:
Мястоофис на синдика - гр. София - 1000, ул. „Позитано“ № 32, ет. 2, ап. 4 СиндикВанко Митев Дело22/2015, Окръжен съд – Благоевград ДлъжникОМЕГА - КОМЕРС ЕООД /н/ Ред на продажбатапродажба по реда на чл.718 от ТЗ Начин на продажбатапродажба на имущество
адв. Ванко Петров Митев, действащ в качеството си на синдик на „Oмега - Комерс” ЕООД /н./, на основание дадено разрешение от съда по несъстоятелността по т.д. № 22/2015 г. по описа на Окръжен съд- Благоевград, ОБЯВЯВА начало на процедура за продажба чрез пряко договаряне, при условията на чл. 718, ал.1 от Търговския закон, както следва:
1. Данни за длъжника, чието имущество се продава: „Oмега - Комерс” ЕООД /н./, гр. Петрич, област Благоевград, ул. „Даме Груев“ № 3, ЕИК 101048230.
2. Описание на имуществото и начална офертна цена:
Обособена част, включваща следните недвижими имоти:
2.1. „ХОТЕЛ с КАФЕНЕ“ – масивна сграда със застроена площ от 263.10 кв.м., съгласно Нотариален акт № 58, том IV, рег. № 2851, дело № 630 от 2007г. на Нотариус Светозар Петков с рег. № 197 на НК, вписан в Служба по вписванията – гр. Сандански като акт № 123, том 12, вх. рег. № 3224, дело 2731 от 25.10.2007г., представляващ съгласно кадастрална скица сграда с идентификатор 47754.2.250.1 в гр. Мелник, общ. Сандански, обл. Благоевград, по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със Заповед РД-18-55/25.08.2009г., на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със заповед: 18-8616/20.08.2019г. на Началника на СГКК – гр. Благоевград, с адрес на сградата гр. Мелник, п.к. 2820, м. Макензен, сградата е разположена в поземлен имот с идентификатор 47754.2.250, застроена площ по кадастрална карта 268 кв.м., брой надземни етажи: 4, брой подземни етажи: няма данни, брой самостоятелни обекти в сградата: няма данни, предназначение: Хотел, номер по предходен план – няма.
2.2. „ДЪРВОДЕЛСКА РАБОТИЛНИЦА, ПРЕУСТРОЕНА В СТАИ ЗА НОЩУВКА“ – масивна сграда със застроена площ от 218.85 кв.м., съгласно Нотариален акт № 58, том IV, рег. № 2851, дело № 630 от 2007г. на Нотариус Светозар Петков с рег. № 197 на НК, вписан в Служба по вписванията – гр. Сандански като акт № 123, том 12, вх. рег. № 3224, дело 2731 от 25.10.2007г., представляваща съгласно кадастрална скица сграда с идентификатор 47754.2.250.2 в гр. Мелник, общ. Сандански, обл. Благоевград, по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със Заповед РД-18-55/25.08.2009г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със заповед РД-18-8616/20.08.2019г. на Началника на СГКК – гр. Благоевград, адрес на сградата: гр. Мелник, п.к. 2820, м. Макензен, сградата е разположена в поземлен имот с идентификатор 47754.2.250, застроена площ по кадастрална карта 236 кв.м., с брой надземни етажи: 1, брой подземни етажи: няма данни, брой самостоятелни обекти в сградата: няма данни, предназначение: друг вид сграда за обитаване, номер по предходен план: няма.
2.3. „БАСЕЙН“ със застроена площ от 128 кв.м. и обем от 97 куб. м., съгласно Нотариален акт № 58, том IV, рег. № 2851, дело № 630 от 2007г. на Нотариус Светозар Петков с рег. № 197 на НК, вписан в Служба по вписванията – гр. Сандански като акт № 123, том 12, вх. рег. № 3224, дело 2731 от 25.10.2007г.
2.4. „АВТОРЕМОНТНА РАБОТИЛНИЦА“ – масивна сграда със застроена площ от 390 кв.м., съгласно Нотариален акт № 58, том IV, рег. № 2851, дело № 630 от 2007г. на Нотариус Светозар Петков с рег. № 197 на НК, вписан в Служба по вписванията – гр. Сандански като акт № 123, том 12, вх. рег. № 3224, дело 2731 от 25.10.2007г., представляваща съгласно кадастрална скица сграда с идентификатор 47754.2.250.3 в гр. Мелник, общ. Сандански, обл. Благоевград, по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със Заповед РД-18-55/25.08.2009г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със заповед РД-18-8616/20.08.2019г. на Началника на СГКК – гр. Благоевград, с адрес на сградата: гр. Мелник, п.к. 2820, м. Макензен, сградата е разположена в поземлен имот с идентификатор 47754.2.250, застроена площ по кадастрална карта 485 кв.м., брой надземни етажи: 1, брой подземни етажи: няма данни, брой самостоятелни обекти в сградата: няма данни, предназначение: сграда на транспорта, номер по предходен план: няма.
2.5. УРЕГУЛИРАН ПОЗЕМЛЕН ИМОТ № 000250 в местността „Макензен“, в землището на гр. Мелник, община Сандански, област Благоевградска, с площ на имота 3390 кв.м. по действащия подробен устройствен план на местността и горното населено място, при граници и съседи: от изток – имот на Асен Николов Митов; от север – шосе; от юг – имот, собственост на училище „Неофит Рилски“ – гр. Мелник и от запад – имот на Кръстьо Комитов и по стара скица, издадена от Община Сандански: шосе, поземлен имот № 000122, поземлен имот № 000118 и поземлен имот № 000119, съгласно Нотариален акт № 58, том IV, рег. № 2851, дело № 630 от 2007г. на Нотариус Светозар Петков с рег. № 197 на НК, вписан в Служба по вписванията – гр. Сандански като акт № 123, том 12, вх. рег. № 3224, дело 2731 от 25.10.2007г., представляващ съгласно кадастрална скица поземлен имот с идентификатор 47754.2.250 в гр. Мелник, общ. Сандански, обл. Благоевград, по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със Заповед РД-18-55/25.08.2009г. на Изпълнителния директор на АГКК, последно изменение със заповед: няма издадена заповед за изменение, адрес на поземления имот: гр. Мелник, п.к. 2820, м. Макензен, площ по кадастрална карта 3390 кв.м., предназначение на територията: земеделска, начин на трайно ползване: за база за селскостопанска или горскостопанска техника, категория на земята: 0, предходен идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседи: поземлени имоти с идентификатори: 47754.2.251, 47754.2.282, 47754.2.285, 47754.2.284, 47754.2.118, 47754.2.119, 47754.1.28,
с обща начална офертна цена от 362 130 лв.;
Продажбата ще се извърши чрез пряко договаряне по реда на чл. 718, ал.1 от ТЗ и ще бъде оформена с нотариален акт.
Всеки желаещ да участва в процедурата по пряко договаряне е необходимо да внесе 20 /двадесет/ % задатък върху посочената по-горе минимална офертна цена. Задатъкът следва да бъде постъпил най-късно два работни дни преди изтичане на крайния срок за подаване на оферти, т.е. до 09.10.2019 г., включително, по особената синдишка сметка в лева на „Oмега - Комерс” ЕООД /н./, с данни както следва:
- титуляр: „Омега-Комерс” ЕООД /н./
- банка: Уникредит Булбанк
- IBAN: BG20 UNCR 7000 1522 4824 16
Задатъкът се счита за внесен, когато сумата е реално постъпила в синдишката сметка в посочения по-горе срок, за което синдикът извършва справка.
Офертите /предложенията за покупка/, следва да бъдат в писмена форма и предадени лично на синдика, респ. адресирани до синдика на служебния му адрес в гр. София- 1000, ул. „Позитано“ № 32, ет. 2, ап. 4 - адв. Ванко Петров Митев, мобилен телефон: 0888 416 392.
Офертите следва да съдържат изрично желание за закупуване на предлаганото имущество, предлаганата от купувача цена, потвърждение от купувача, че приема настоящите условия и ред за продажба чрез пряко договаряне и декларация за произход на средства.
Офертите от физически лица следва да съдържат трите имена, постоянен адрес и ЕГН на лицето. В случай, че офертата е подадена чрез представител, следва да се представи и нотариално заверено изрично пълномощно.
Синдикът разглежда само оферти, получени от него в рамките на срока, посочен по-долу и отговарящи на настоящите ред и условия за продажба чрез пряко договаряне.
За купувач се определя лицето, предложило най-висока цена за някой от посочените по-горе имоти.
В тридневен срок от изтичане на крайния срок за набиране на оферти, синдикът се произнася с протокол за избора на купувач, като утвърждава цената, на която се продава имота, съобразно офертата на купувача.
Синдикът уведомява избрания купувач за съставения протокол, като му определя срок, не по-дълъг от 60 дни, от датата на избора, за внасяне на остатъка от продажната цена по особената синдишка сметка.
След постъпване на цялата сума по сметката, страните са длъжни да оформят продажбата в нотариален акт в срок не по-късно от три месеца.
Оферти от лица, които нямат право да участват в продажбата, предложения под определената по-горе минимална цена, оферти без внесен задатък, респ. с неспазен срок за внасяне на задатъка, както и оферти, подадени извън срока, посочен по-долу, са недействителни и не обвързват синдика.
Внесени суми от трети лица в синдишката сметка подлежат на възстановяване само и единствено, ако лицата са участвали с предложение в процедурата по продажба, като са внесли в указания срок определения задатък, но не са избрани за купувачи.
Всички такси, данъци и разноски по прехвърляне на имуществата, както и разноските по заличаване на тежести и обезпечителни мерки върху имотите, са за сметка на купувача.
4. Срок за подаване на офертите - от момента на обявлението за продажба в специалния бюлетин на сайта на Министерство на икономиката до 10.00 часа на 11.10.2019 г. Оферти, получени от синдика след този срок, няма да бъдат разглеждани, независимо от датата на подаването им по поща или куриер.

matches:
Дело22
дело 2731
дело 2731
дело 2731
дело 2731
дело 2731