text:
Към проблематиката на морския протест. | грамада
Към проблематиката на морския протест.
I) Въведение.
1.Проблемите на доказването, документите и възможностите за оборване и насрещно доказване са занимавали умовете на юрисите във всички епохи. За страните в процеса доказването е от ключово значение, за да могат да защитят материалните си права, а за съда доказването и доказателствата са от значение, за да може да постанови правилно съдебно решение. Така от древността до наши дни юридически са се породили различни способи за набавяне на доказателства за определени обстоятелства, които са от значение за съдебния или арбитражния процес. Тези способи винаги са съобразявани с особеностите на отношенията и дейностите, за които би възникнал евентуален правен спор. Така особеностите на мореплаването, морската търговия и морските отношения са създали предпоставките за зараждането на специфични институти, един от които е морският протест.
От историко-правна гледна точка морският протест е оригинален институт на морското право, който с известни условности намира корените си в древността. В Родоския закон за изхвърленото (Lex Rhodia de iactu) е уреден прототипът на система от норми в съвременното морско право, уреждащи т.нар. „обща авария”, и определя разпределението на риска между клиентите по отношение на превозваните товари, когато корабът търпи бедствие и се налага да бъде облекчен, чрез изхвърляне на част от превозвания товар. От тази гледна точка Родоският закон не визира института на морския протест, но свързвайки правните му разрешения с института „рецепт на корабоначалника”, който урежда отговорността на капитана от професионалната му дейност за живота, здравето и свободата на пасажерите, както и целостта и доброто състояние на товара, можем да видим генезиса на морския протест. Рецептът на корабоначалника предвиждал една обективна отговорност на капитана за всички вреди, щети и пропуснати ползи, като последният не можел да се позовава на „злощастен случай”[1]. Единственото основание за освобождаване от отговорност била непреодолима „божествена” сила[2] [3]. Това било причина още в този ранен момент да започне своеобразното деклариране на „божествената” сила пред надлежните власти, с оглед евентуални бъдещи претенции на товародателите. По-късно, сходно разрешение било взаймствано в Corpus Iuris Civilis, където се предвиждало „Lege rodia „rhodia” cavetur, ut si levandae navis gratia iactus mercium factus est, omnium contributione sarciatur quod pro omnibus datum est.” (D. 14.2.1.)[4] и „Aciwsis eudaimonos nikomydews pros antwninon basilea. kurie basileu antwnine…„ (D. 14.2.9)[5], като от тези два текста е видно, че още в този ранен период се е зародила необходимостта от уведомяване на официалните власти за събията, станали по време на пътуването. От последващото развитие на института той намира в по-късен период своето място в Consulato del mare[6], след него – и във френския Ordonnance sur la Marine от 1681 г., а по-късно – и в други кодификации в Европа. У нас за първи път морският протест е уреден позитивно правно в Закона за морската търговия от 1908 г., а след неговата отмяна – в Указа за търговско корабоплаване на НРБ (отм.). Така морският протест в крайна сметка намира уредбата си в Кодекса за търговското мореплаване, чието заглавие е изменено през 2002 г. като Кодекс на търговското корабоплаване. В КТК институтът на морския протест е уреден позитивно правно в разпоредбите на чл. 347 до чл. 353 като при действащата законова уредба под „морски протест” можем да разбираме няколко неща:
– институт на морското търговско право, регламентиран в чл. 347 – 353 от КТК;
– вид нотариално удостоверяване;
– вид нотариално производство;
– официален писмен свидетелстващ документ[7];
В изложението ще се засегне всеки от горепосочените аспекти като акцентът ще бъде върху отделни проблеми.
II) Морският протест като нотариално удостоверяване и производство.
Като вид нотариално удостоверявне морският протест носи всички родови белези на понятието за нотариално удостоверяване, а именно – писмено свидетелстващо изявление на нотариални органи, издадено в пределите на тяхната компетентност и по реда, предписан от закона (чл. 347-352 КТК), което установява с обвързваща доказателствена сила удостоверените обстоятелства[8]. Тези обстоятелства са: а) на посочените в акта, дата, час и място капитанът на търговски кораб[9] е направил заявление за морски протест по чл. 347, ал. 1 КТК със съдържание, отразено в акта; б) твърденията на капитана за липса на вина и неотговорност на корабопритежателя и лицата, за които той отговаря, са подкрепени с показания на лица от командния състав на кораба, във връзка с произшествието и последиците му; в) нотариусът е възприел и прегледал лично и е отразил в акта писмените доказателствени средства с определено съдържание (корабен дневник и заверени преписи от него – арг. чл. 351, ал. 1 КТК), които потвърждават обстоятелствата, твърдени от капитана. Тези обстоятелства са от изключително значение, тъй като всеки вид нотариално удостоверяване се издава по ред на нотариалното производство, което е приспособено към предмета на удостоверяването. Спазването на производството, а оттам – и правилното удостоверяване на предмета, обуславя валидността на нотариалното удостоверяване, а чрез това – и доказателствената му сила. В разпоредбата на чл. 179, ал. 1 ГПК се предвижда, че официален документ, издаден от длъжностно лице в кръга на службата му по установените форма и ред, съставлява доказателство за изявленията пред него и за извършените от него и пред него действия. Следователно, обвързващата съда материална доказателствена сила се свързва с формата и реда, по който е извършено съответното удостоверяване, което само по себе си означава, че доказателствената сила се разпростира единствено върху предмета на съответното нотариално удостоверяване[10]. От тази гледна точка морският протест е от категорията нотариални удостоверявания на правнорелевантни факти.
Морският протест като вид нотариално удостоверяване се извършва по реда на нарочно производство. В българското право е възприет принципът на законоустановеност на нотариалните удостоверявания. Този принцип намира опора и в позитивното право в разпоредбата на чл. 569 ГПК. С оглед на това е необходимо да се изясни в коя точка на чл. 569 ГПК намира отражението си морският протест. Съгласно чл. 569 нотариални са производствата, по реда на които се извършват, т. 3 „… протести”; т. 8 „извършване на други нотариални действия, предвидени в закон”. В доктрината[11], за да се отговори на този проблем, морският протест се сравнява с протеста на менителнични ефекти по чл. 496 – 504 ТЗ. Като отлики между двете се очертават: а) предметът на нотариално удостоверяване, който е различен – при протеста на менителнични ефекти се засвидетелства редовно извършено предявяване (за акцептиране или плащане) на една заповедна ценна книга и отказът на длъжника да акцептира или заплати по ефекта, докато при морския протест се удостоверяват фактът на заявлението от капитана за станалото с кораба произшествие, твърдението на капитана, че евентуалните вреди не се дължат на обстоятелства, за които корабопритежателят отговаря, както и представянето на определени гласни и писмени доказателствени средства – чл. чл. 347, 351, 352 КТК; б) друга разлика е с оглед местната компетентност на нотариалния орган. При протест на менителнични ефекти е компетентен нотариус по мястото на акцептиране или плащане на сумата по ефекта – арг. чл. 501 ТЗ. Докато при морския протест местната компетентност се определя от първото посетено от кораба пристанище – чл. 348 КТК, във вр. чл. 349, ал. 1 КТК; в) протест на менителнични ефекти може да се извърши от държателя на ценната книга, респ. легитимирания от непрекъснатия ред на джирата. Морският протест може да се извърши от капитана (вж. II т. 2.3.); г) различни са последиците и от спазването, респ. неспазване на законовоустановените срокове – в единия случай се запазват или губят регресни права, а в другия се или не се осигурява официален свидетелстващ документ.
С оглед на тези разлики според едни автори[12], мястото на морският протест е в чл. 569, т. 8 ГПК. По този начин те поставят морския протест до нотариални удостоверявания, предвидени в други закони[13]. Това мнение не може да бъде прието, тъй като граматическото тълкуване на чл. 569, т. 3 ГПК, води до друг извод. Употребата на множествено число – „протести” е достатъчна, за да се изведе на преден план волята на законодателя да уреди не само едно от протестните производства (по протест на менителнични ефекти) в чл. 569, т. 3 ГПК, а да постави всички протестни производства в една точка. Тълкуването в друг смисъл е contra legem. Разликите между два института, не са нито пречка, нито основание, законодателно те да не бъдат уредени в общ текст като се използва общият им родов термин – в случая „протести”, който ще се яви terminus technicus.
2.1. Първата предпоставка за да се извърши валидно нотариално удостоверяване е материална компетентност на нотариуса. Заявлението за морски протест се прави в българските пристанища – пред нотариуса; в чуждите пристанища – пред консула на Република България или компетентното длъжностно лице на чуждата държава по реда, установен в законодателството на тази държава[14] – арг. чл. 348 КТК. Заявлението по чл. 347 КТК за акт за морски протест, по българското право може да бъде направено единствено пред нотариален орган. Това по начало може да бъде нотариус – арг. чл. 2, ал. 1 ЗННД, във вр. чл. 569 ГПК, или помощник-нотариус – арг. чл. 40 ЗННД. По изключение е възможно валиден акт за морски протест да се състави и от съдия по вписванията при условията на чл. 82 ЗННД.
2.2. Втората предпоставка за извършването на морски протест е надлежна форма. В разпоредбитена чл. 347-353 КТК, никъде изрично не е записана форма. Тъй като става въпрос за специфичен вид нотариално удостоверяване – акт за морски протест[15], то, подразбиращо се, следва да се извърши в писмена форма. За писмена форма, можем да съдим и от разпоредбата на чл. 347, ал. 1 in fine КТК, където се предвижда, че капитанът трябва по съответния ред да направи заявление за съставяне на акт за морски протест.
2.2.1. Кога се подава заявлението по чл. 347 КТК? Чл. 349, ал. 1 КТК предвжида, че заявлението за морски протест се прави в първото посетено пристанище в срок от 24 часа от пристигането на кораба. От особена важност е характерът на този срок. Срокът започва да тече от момента на пристигането. Под „пристигане”, следва да се разбира, моментът на разрешаване на кораба на т.нар. „свободна практика” по смисъла на чл. 6, ал. 1 от Наредба № 7/23.05.2001 г. Това значи, че на кораба и екипажа е разрешено влизане в пристанището и товаро-разтоварни и други дейности – арг. § 1, т. 3 ДР от Наредба № 7). От този момента започва да тече предвиденият в чл. 349, ал. 1 КТК, 24-часов срок. В доктрината[16] е застъпено виждането, че характерът на този срок е инструктивен, „целящ да активира капитана към максимално бързо набавяне на доказателствени средства за липса на вина и неотговорност на корабопритежателя за станалото с кораба произшествие”. Поддържа се становището, че ако капитанът не подаде заявлението в срок, може да бъде ангажирана отговорността му във вътрешните му отношения с корабопритежателя.
Струва ми се, че така даденото тълкуване не държи достатъчно сметка за предвиденото в чл. 350, ал. 1 КТК, че когато не е възможно да се поиска съставянето на морски протест в установения срок, в заявлението се посочват причините за това. Целта на посочването на причините е с оглед на това да се прецени дали те са обективни и обуславят в достатъчна степен забавеното подаване на заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК. Ако причините отговарят на това изискване, тогава нотариусът ще трябва да издаде акт за морски протест, като отбележи в него закъснялото подаване на заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК, както и да посочи обективните причини. По този начин при евентуален процес се създават индиции за отдалеченост във времето на инцидента и подаване на заявлението за морски протест, което с оглед показанията на членове от командния състав на екипажа, които по характера си са свидетелски показания, може да има значение при оценяване на доказателствената стойност на документа, с оглед останалите доказателства по делото. От друга страна, ако примем горепосоченото становище, можем да стигнем да извод, че дори капитанът да подаде заявлението за морски протест 1 месец по-късно, то нотариусът ще следва да му издаде акт за морски протест, стига да са спазени другите законови изисквания. Т.е. per argumentum ad absurdum, капитанът, респ. корабопритежателят, ще черпи права от собственото си противпоравно поведение. Този извод сам по себе си прави горепосоченото разбиране правно нетърпимо. Считам, че в този случай, когато причините не са обективни и не обуславят в достатъчна степен забавеното подаване на заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК, тогава нотариусът ще може да откаже правомерно издаването на акт за морски протест като се позове на чл. 574 ГПК, съгласно който не могат да се извършват нотариални действия относно противоречащи на закона или на добрите нрави сделки, документи или други действия. В случая поведението на капитана на кораба ще бъде противно на закона. Предвиденият в чл. 349, ал. 1 КТК, 24-часов срок за подаване на заявлението има за цел освен да стимулира поведението на активно легитимираното лице – капитана, също така и да предотврати издаването на морски протести, които като официални удостоверителни документи ще имат обвързваща материална доказателствена сила, която съответната страна в процеса ще трябва да оборва. Т.е. волята на законодателя е да не се предоставя благото на официалния удостоверителен документ на страна, която сама не пази интересите си. С други думи още едно проявление на принципа, че никой не може да черпи права от собственото си противоправно поведение. Гаранция за навременното извършване на морския протест е именно възможността да се ангажира отговорността на капитана на търговския кораб във вътрешните му отношения с корабопритежателя[17].
2.3. Третата предпоставка за извършване на нотариалното удостоверяване е подаване на заявление за морски протест по реда на чл. 347, ал. 1 КТК от активно легитимирано лице. Като такова законът посочва капитана на търговския кораб. Интерес представлява въпросът възможно ли е друго лице от от екипажа да подаде заявлението за акт за морски протест? От буквалния прочит на чл. 347 КТК е видно, че отговорът на този въпрос следва да бъде отрицатален. Все пак, струва ми се, че могат да се вземат предвид следните съображения за разбиране в обратен смисъл. От житейска гледна точка морските отношения са особен вид, поради това е предвидено и разглежданото особено нотариално производство и удостоверяване. В този смисъл при едно морско произшествие не е изключено капитанът на кораба да загине[18] или да изпадне в такова обективно състояние, което да не му позволи не само да не спази 24-часовия срок, но и въобще да не може да подаде заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК. Житейски, а оттам, струва ми се – и правно, нелогично би било да тълкуваме stricto sensu, разпоредбите, предвиждащи активната легитимация. Като възможен аргумент против това разбиране би могло да се изтъкне, че нормата има процесуален характер и е императивна по своята правна същност, както и че чрез разширително тълкуване бихме могли прекалено много да разширим кръга на активно легитимираните лица. Намирам подобно схващане за схоластично. Вярно е, че нормата е процесуална и императивна – регламентираща активната легитимация. От правно-теоретична гледна точка нито характеристиката „процесуална”, нито характеристиката „императивна” изключват възможността за interpretation extensive, т.е. буквата на разпоредбата е по-тясна от нейния смисъл. В този смисъл не императивните и процесуалните, а изключителните норми не могат да се тълуват разширително[19]. Къде е границата на буквата на разпоредбата? Като граница, струва ми се, следва да приемем лицата от екипажа, които освен капитана могат да вписват информация в корабния дневник – помощник-капитани или офицери – арг. чл. 65, ал. 2 Наредба № 5 от 01.09.2004 г., за корабните документи (вж. т. 2.3.1.). Считам това разрешение за оправдано, тъй като посочените лица са длъжностни по своята характеристика, достатъчно квалифицирани са и законодателят им е отредил определени важни функции, свързани с документи, които се предоставят пред нотариуса. Това е и житейски оправданата позиция, тъй като заявлението за морски протест трябва да съдържа освен описание на фактите на произшествието и взетите мерки от капитана за обезпечаването на повереното му имущество – арг. чл. 347, ал. 2 КТК, така също за доказване на фактите, изложени в заявлението на морския протест, капитанът на кораба едновременно с предявяването му или в срок, не по-дълъг от 7 дни от пристигането му в пристанището или от момента на произшествието, ако то е настъпило в пристанището, е задължен да представи на нотариуса или на съответното длъжностно лице за преглеждане корабния дневник и заверени извлечения от него с подписа на капитана на кораба и скрепени с печата на кораба. А при погиване на корабния дневник в заявлението за морския протест трябва да бъдат подробно изложени всички обстоятелства на произшествието, както и обстоятелствата и причините за погиването на корабния дневник – арг. чл. 351 КТК.
2.3.1. Съгласно разпоредбанта чл. 81 КТК в зависимост от вида, тонажа и района на плаване българските кораби се снабдяват с корабни документи в съответствие с националното законодателство и международните договори, по които Република България е страна. Видовете корабни документи и всички изисквания, свързани с тях и с издаването им, се определят с наредба на министъра на транспорта, информационните технологии и съобщенията – арг. чл. 86, ал. 1 КТК. Обстоятелства, подлежащи на вписване, формата, реда, съхранение и доказателствената сила на корабния дневник са уредени от разпоредбите на Наредба № 5 от 01.09.2004 г., за корабните документи. От систематичното тълкуване на чл. 2, във вр. чл. 65, ал. 3, следва, че в корабния дневник се вписват факти и обстоятелства, които се изискват от международните договори, страна по които е Република България, и от националното ни законодателство – напр. при отплаване на кораба на рейс в дневника се вписват отправно пристанище, броят на членовете на екипажа и пасажерите и др. По време на плаването се вписват наименованието на водния басейн, жирокомпасен курс, курс по главен магнитен компас и др. При престой в пристанище се вписват място на натоварване или разтоварване на стока, нотиса за готовност за товарни операции и др. Корабният дневник се води от капитана на кораба като носител на властнически функции[20] – арг. от чл. 89 и сл. КТК, респ. от вахтените помощник-капитани или офицери в качеството им на длъжностни лица, свързани с кораба и екипажа – арг. чл 65, ал. 2 Наредба № 5[21]. Вписванията в корабния дневник се извършват с точност до пет минути, без прекъсвания, допълнения, заличавания и поправки – денонощно. Вписванията следва да бъдат точни и обстоятелствени. След попълване на последната страница, дневникът се съхранява от капитана на кораба пет години (съображението за това е общата погасителна давност – арг. чл. 110 ЗЗД), след което се предава на корабопритежателя, който го пази в продължение на още десет години – арг. чл. 78, ал. 1 и ал. 2 Наредба № 5. Съгласно разпоредбата на чл. 65, ал. 3 Наредба № 5, преди първото вписване в корабния дневник, същият се заверява от директора на съответната дирекция „Морска администрация” или от овластено от него длъжностно лице, и се вписва в Регистъра на корабните дневници.
От гореизложеното по тълкувателен път и стъпвайки на чл. 65, ал. 2 от Наредба № 5 от 01.09.2004 г. за корабните документи, можем да заключим, че корабният dневник представлява официален писмен свидетелстващ документ[22], т.е. документ, ползващ се с материална доказателствена сила.
III) Морският протест като официален свидетелстващ документ в светлината на Тълкуватено решение № 5/2012 г. от 14.11.2012 год по т.д. № 5/2012 г. ОСГТК.
Документът е вещ, върху която с писмени или електронни знаци е материализирано изявление. В теорията[23] са разгледани различни видове документи. Официалният свидетелстващ документ доказва с обвързваща съда доказателствена сила, че фактите, предмет на удостоверителното изявление на органа, издал документа, са се осъществили така, както се твърди в документа – арг. чл. 179, ал. 1 ГПК. Т.е. до доказване на противното, съдът е длъжен да счита фактите, отразени в официалния свидетелстващ документ за действително осъществили се[24].
За да има характера на официален свидетелстващ документ, морският протест следва да покрие изискванията на гореизложеното определение (вж. III, т. 1). Морският протест[25] е официален свидетелстващ документ, материализиращ удостоверение на компетентен орган по чл. 348 КТК (нотариус или консула на Република България или компетентното длъжностно лице на чуждата държава), засвидетелстващ факта на извършеното пред него заявление на капитана на търговския кораб ( или съотвентното длъжност лице от екипажа – вж. II т. 2.3.) относно произшествие с кораба, което е в следствие на обстоятелства, за които корабопритежателят не носи отговорност, но могат да бъдат основание за предявяване на искове срещу последния (арг. чл. 347 КТК). Това разбиране за понятието за морски протест се извлича от систематичното тълкуване на чл. 352 КТК, във вр. чл. 347 и чл. 348 КТК. Тези разпоредби уреждат реда за съставяне на акта за морски протест като документ, издаден по реда и във формата предвидени в чл. 347-353 КТК[26], в който се съдържа удостоверително изявление на нотариус (или на български дипломатически или консулски представител в чужбина, съотв. компетентен чуждестранен орган) в качеството му на носител на публична властническа компетентност и в кръга на неговите правомощия.
Характеризирането на акта за морски протест като официален свидетелстващ документ е от значение за неговата доказателствена сила. С оглед на правните си признаци, актът за морски протест се ползва с материална (обвързваща) и формална доказателствена сила – чл. 179 ГПК, във вр. чл. 178 ГПК.
2.1. Формална доказателствена сила
Формалната доказателствена сила на акта за морски протест се заключва в това, че:
А) Удостоверението, извършено от компетентния по чл. 348 КТК орган, е наистина направено;
Б) Документът е издаден на мястото и датата, посочени в него;
В) Направеното удостоверяване, извършено от органа по чл. 348 КТК, изхожда именно от този орган, т.е. той е издател на документа.
От гледна точка на евентуален исков процес и използването на акта за морски протест като доказателство, горепосочените обстоятелства имат важно значение, за да може да се прецени, кога точно е издаден актът за морски протест; дали е издаден от компетентен орган; спазени ли са изискванията на законодателството към момента на издаване на акта[27]. Тези обстоятелства са от значение и за преценка доказателствената сила на документа, тъй като тя се определя съобразно закона, който е бил в сила по времето и мястото, където те са съставени – арг. чл. 178, ал. 1 ГПК.
2.2. Материална (обвързваща) доказателствена сила.
Струва ми се, че тук отново, с оглед пълнота на изложението, трябва да се изведе пред скоби, че материалната доказателствена сила, не се разпростира върху целия документ, а само върху предмета на съответното нотариално удостоверяване. Извън предмета на удостоверяване документът няма материална доказателствена сила.
Материалната доказателствена сила на акта за морски протест идва от признаците му на официален писмен документ, с който erga omnes се засвидетелства изявлението на капитана (или други лица от екипажа вж. II т. 2.3.) по чл. 347, ал. 1 КТК, както и други правнорелевантни факти, които са извършени по начина и със съдържанието, удостоверено от издателя на морския протест.
Обръзващата доказателствена сила на морския протест се простира върху мястото, времето и датата на подаване на заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК, установяване самоличността на капитана, който е подписал заявлението (съот. другите лица от екипажа, както и позицията им – вж. II, т. 2.3.), дадените от капитана сведения за идентификация на кораба, корабопритежателя (респ. корабособственика), маршрута на кораба, пасажери, товар, мореходно[28] състояние на рейса, подробно изложение на фактите и обсоятелствата, свързани с претърпяното произшествие и последиците му (вреди и щети – като те могат да са не само установени, но и предполагаеми – арг. чл. 350, ал. 2 КТК), мерките, предприети от капитана и екипажа за ограничаване и предотвратяване на вредите и щетите, опазване на товара, имуществото и пасажерите. Предмет на удостоверяването, респ. ползващи се с обвързваща доказателствена сила, са и фактът на изявлението на капитана (респ. другите лица от екипажа вж. II, т. 2.3.), че корабопритежателят (респ. корабособственикът) не носи отговорност, както и фактът на представените в производството писмени доказателствени средства и изслушаните в производството гласни доказателствени средства по чл. 351 КТК и чл. 352 КТК.
Уместно е тук да се направят няколко уточнения по отношение на доказателствената сила на морския протест. Между морския протест като официален свидетелстващ документ, доказателствената му сила и доказателствената сила на обективираното в документа нотариално удостоверяване не бива да се слага знак за равенство. Доказателствената сила на нотариалното удостоверяване е в това, че до доказване на неговата невярност съдът и другите държавни органи са длъжни да приемат, че удостоверените с акта факти и обстоятелства са се осъществили по начина, засвидетелстван от нотариуса (респ. помощник-нотариуса). Докато актът за морски протест като изходящ от нотариуса официален документ доказва факта на нотариалното удостоверяване, което е обективирано в нотариалния документ[29]. В този смисъл необходимо е да се изясни, че нито в КТК (чл. 347-353), нито в ГПК (чл. 569 и сл.) е предвидено актът за морски протест да се подписва от някой друг освен от нотариуса. Следователно, може да се направи извод, че морският протест не се подписва от капитана – той подписва само заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК; не се подписва от двамата свидетели, дали показания за релевантните обстоятелства; т.е. единствено нотариусът, респ. помощник-нотариусът, подписват акта за морски протест. Необходимо е също така да се изясни, че настъпването на съответното събитие (произшествие) може да се докаже с всички доказателствени средства. Актът за морски протест само улеснява доказването, но съставянето му не е предпоставка за възникване на отговорността – напр. на застраховател[30], или екскулпирането на корабопритежателя.
2.3. Защита срещу акт за морски протест
Характеризирането на морския протест като официален свидетелстващ документ е от значение за пороците на документа и за основанията, на които тези пороци могат да бъдат атакувани, т.е. от значение е за защита на страната в процеса, на която се противопоставя морският протест.
2.3.1. Защита срещу акта за морски протест може да се търси на плоскостта на чл. 300 от ГПК, съгласно който влязлата в сила присъда на наказателния съд е задължителна за гражданския съд, който разглежда гражданските последици от деянието, относно това, дали е извършено деянието, неговата противоправност и виновността на дееца[31]. В този случай налице е било наказателно производство, което е завършило с влязла в сила присъда. В нея акта за морски протест е признат за неавтентичен или неверен, за което виновното за подправката (материална или интелектуална) на документа лице понася наказателна отговорност. Така чрез успешното оборване и доказване на неавтентичност или невярност на документа в наказателното производство, ще се защити лицето, на което е противопоставен морският протест. Струва ми се, че докато тече наказателното производство, особено в хипотезата на „бедно” откъм доказателства гражданско дело, следва да намери приложение разпоредбата на чл. 229, ал. 1, т. 5 ГПК и делото следва да бъде спряно, поради престъпни обстоятелства, от установяването на които зависи изходът на гражданския спор. Все пак, ако въпреки това, делото не бъде спряно и има влязло в сила решение на гражданския съд, считам че защитата на съответната страна може да се проведе по реда на извънредния способ за отмяна на влезли в сила решения. Като в този случай, струва ми се, ще може да се ползва основанието, дадено в чл. 303, ал. 1, т. 2 ГПК, а именно по надлежния съдебен ред се установи неистинност на документ, на показания на свидетел, върху които е основано решението, или престъпно действие на страната, на нейния представител. Молбата за отмяна се подава в тримесечен срок, считано от деня на влизане в сила на решението или узнаване на присъдата, но не по-късно от една година от влизането й в сила – арг. чл. 305, ал. 1, т. 2 ГПК – като този срок е преклузивен[32].
2.3.2. Друг начин за защита е чрез предявяване на установителен иск по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК. С този иск страна, която има правен интерес, цели да установи истинността или неистинността на документ. Понятията за истински и неистински документ са същите, както по чл. 193 – чл. 194 ГПК (вж. III, т. 2.3.3.), т.е. както при инцидентно оспорване на документ. За да може да се предяви този иск, абсолютна процесуална предпоставка за допустимостта е наличието на правен интерес у страната, която иска от съда да реши правния спор със сила на пресъдено нещо, по отношение истинността, респ. неистинността на документа – в случая акта за морски протест. Правният интерес в случая ми се струва, че може да бъде търсен в няколко посоки. От една страна това е висящият исков процес, в който корабопритежателят противопоставя на другата страна акта за морски протест като официален свидетелстващ документ. От друга страна, правният интерес се основава и на факта на наличието на правен спор между страните по отношение истинност или неистинност на акта за морски протест. От трета страна считам, че правният интерес може да бъде изведен на основата на чл. 10 ГПК, съгласно който съдът осигурява на страните възможност и им съдейства за установяване на фактите, които са от значение за решаването на делото. Или казано по друг начин, конкретният правен интерес може да бъде изведен чрез конкретизиране на принципа за установяване на истината в гражданския процес.
Искът по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК, може да бъде предявен като инцидентен установителен иск, при съобразяване на разпоредбата на чл. 212 ГПК. Ако корабопритежателят е ищец, той ще трябва да предяви иска в първо заседание за разглеждане на делото. Тъй като по новия ГПК, делото може да протече и в едно заседание, следва да отговорим на въпроса, дали до края на цялото първо заседание или до друг момент – напр. края на съдебното дирене. При тази редакция на ГПК, отговорът ми се струва, че не може да е друг, освен цялото първо заседание. Т.е. в случай, че с оглед размяната на книжа и поведението на страните всичко е изяснено от фактическа и правна страна и се даде ход на устните състезания, то в този момент ищецът (корабопритежател) ще може да предяви инцидентен установителен иск. Имайки предвид, че следва да се даде възможност на другата страна да упражни конституционно гарантираното си право на защита, може да се стигне дотам, че съдът ще трябва да отмени определението си за даване ход по същество на основание чл. 253 ГПК, след което да се продължи съдебното дирене. С оглед на това, едва ли това е ratio legis и едва ли това е най-доброто законодателно решение, за това de lege ferenda чл. 212 ГПК, следва да бъде изменен като възможността ищецът да предявява инцидентен установителен иск се ограничи до края на съдебното дирене. Намирам, че по този начин ще се постгине и една от целите на новия ГПК[33] – да се ускори правораздаването по граждански дела.
Ако корабопритежателят е ответник, той ще трябва да предяви инцидентен установителен иск до срока за отговор на исковата молба. От тази гледна точка дори за неюрист е видна неравнопоставеността между ищеца и ответника.
Необходимо е да се направи и още едно уточнение – чл. 212 ГПК in fine, предвижда, че може да се установява съществуването или несъществуване на правоотношение. Тази уредба, струва ми се, не е съобразена с чл. 124 ГПК. Установителните искове, предвидени в чл. 124, ал. 1 ГПК за права или правоотношения, не са единствените установителни искове уредени от ГПК. Няма разумна причина инцидентният установителен иск, да е допустим само за правоотношения. Логично ли е, ако законът допуска иск за факт – чл. 124, ал. 4, изр. 2 ГПК, поради стриктното тълкуване на чл. 212 ГПК, да трябва страната в процеса да предяви нов иск, а вече висящият процес да бъде спрян – арг. чл. 229, ал. 1, т. 4 ГПК. Струва ми се, че не това е ratio legis, а при оформянето на новия ГПК е допуснат пропуск, който може да се отстрани по тълкувателен път, което едва ли е най-удачното разрешение, особено за такъв важен нормативен акт като ГПК, но dura lex, sed lex.
Друга възможност на страната за предявяване на иска по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК е в отделен процес. В този случай, тъй като ще имаме един висящ преюдициален въпрос, ще е налице основание за спиране на висящия процес – арг. чл. 229, ал. 1, т. 4 ГПК.
2.3.3. Друг начин за защита срещу акта за морски процес е откриване на производство по оспорване истинността на документ по чл. чл. 193 – 194 ГПК.
Тъй като българското право следва френското и италианското право, по тази причина се уреждат по различен начин установяването на неистинността на един документ и установяването на неверността на съдържанието му. При установяване на неистинността на документ е необходимо оспорващата страна да заяви изрично това и съдът с определение открива производство по проверка на истинността. В това мини-производство са допустими всички доказателствени средства – арг. чл. 194, ал. 1 ГПК.
В случай на установяване на неверността на съдържанието на документа, т.е. оспорва се съдържанието, не се открива производство по проверка на истинността и съществуват ограничения при доказването – напр. не се допускат свидетели на страната, която е подписала документа (арг. чл. 164 ГПК)[34].
За да се открие производстовото по проверка на истинността на акта за морски протест заинтересованата страна трябва да оспори истинността му най-късно с отговора на съдопроизводственото действие, с което той е представен. Ако е представен в съдебно заседание, оспорването може да бъде направено най-късно до края на заседанието. В този случай съдът ще извърши проверка на документа, ако страната (корабопритежателят) заяви, че желае да се ползва от акта за морски протест – арг. чл. 193, ал. 2 ГПК. Тъй като морският протест е официален свидетестващ документ (вж. т. II), то тежестта на доказване ще се носи от страната, която е оспорила акта за морски протест – чл. 193, ал. 3, изр. 1 ГПК. След извършването на проверката съдът с определение (възможно е и с крайния акт – решението, като е необходимо да има отделен диспозитив при признаване на документа за неистински – чл. 194, ал. 3 ГПК) ще признае документа за истински или неистински. В случай, че актът за морски протест бъде признат за неистински, съдът ще го изключи от доказателствата по делото и ще го изпрати на прокурора – чл. 194, ал. 2 ГПК. След изклюването на акта за морски протест от доказателствата по делото, съдът няма да го цени при постановяване на своето решение, а то ще бъде основано на другите събрани по делото доказателства.
2.3.4. Необходимо е да се разгледа възможността за съчетаване на производството по чл. чл. 193-194 ГПК и иска по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК. В по-стара доктрина[35] е прието, че при пропускане на предвидения в ГПК срок за откриване производство по проверка истинността на документ е възможно страната, която има правен интерес, да предяви установителен иск по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК[36] в отделен процес, като по този начин установи истинността, респ. неистинността на документа (акта за морски протест). Приема се, че това е и основание за спиране на висящото производство на основание чл. 229, ал. 1, т. 4 ГПК[37].
Горепосоченото становище, към настоящия момент е отречено, с оглед постановеното от ВКС в Тълкуватено решение № 5/2012 г. от 14.11.2012 г. по т.д. № 5/2012 г. ОСГТК, което е задължително за органите на съдбната и изпълнителната власт, за органите на местното самоуправление, както и за всички органи, които издават административни актове – чл. 130, ал. 2 ЗСВ. Съгласно посоченото тълкувателно решение недопустим е иск за установяване на неистинност на документ по чл.124, ал.4, изр.1 ГПК, ако ищецът извежда правния си интерес от възможността да се позове на влязлото в сила решение по установителния иск в производството по висящ исков процес, в който документът е бил представен, но ищецът е пропуснал срока за оспорването му по чл.193, ал.1 ГПК. Предявяването на иска по чл.124, ал.4, изр.1 ГПК в посочената хипотеза не представлява основание по чл. 229, ал.1, т.4 ГПК за спиране на производството по делото, по което документът е бил представен.
Аргументите на ВКС се изразяват в това, че законодателят е уредил срок по чл. 193 от ГПК, в който страната може да оспори представения документ. При пропускане на срока възможността, страната да стори това се преклудира. Като целта на тази преклузия е дисциплиниране на страната и бързо разглеждане на делото. Като изгубването на това право води и до изгубването на възможността за предявяване на иск по чл. 124, ал. 4 ГПК, когато правният интерес се обосновава от наличието на друг висящ процес, в който документът е представен. Т.е. извежда се един извънпроцесуален ефект на преклузията[38]. От така изложените съображения се извежда, че друго производство по реда на чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК, няма да е основание за спиране по чл. 229, ал. 1, т. 4 ГПК.
На плоскостта на това тълкувателно решение можем, да направим извод, че ако страната не оспори акта за морски протест, който корабопритежателят и противопоставя в срок, ще загуби възможността да направи това по-късно с иск, респ. ще загуби и възможността за спиране на делото. Все пак, струва ми се, че и в този случай страната има какво да направи. Актът за морски протест като нотариално удостоверяване е система от различни обстоятелства, който нотариусът удостоверява, едно от които е, че нотариусът е възприел и прегледал лично и е отразил в акта писмените доказателствени средства с определено съдържание (корабен дневник и заверени преписи от него – арг. чл. 351, ал. 1 КТК). Както беше аргументирано по-горе (вж. II т. 2.3.1.), корабният дневник е официален писмен свидетелстващ документ. Считам, че когато на страна бъде противопоставен актът за морски протест, е възможно по реда на чл. 190, ал. 1 ГПК, тя да иска от съда да задължи другата страна да представи намиращ се у нея корабен дневник, като обясни значението му за спора е с оглед обстоятелствата отразени в акта за морски протест. В случая, най-вероятно ще е пропуснат срока по чл. 193, ал. 1 ГПК. Но когато другата страна представи корабния дневник, за него срокът по чл. 193, ал. 1 не е изтекъл, нито е преклудирана възможността, да се предяви иск по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК. При това положение, ако заинтересованата страна успее да докаже неистинността на корабния дневник, то, струва ми се, че ще бъде оборен по индиректен начин и актът за морски протест, тъй като нотариусът ще възприел, прегледал и удостоверил писмени доказателства, който са неистински. Освен това, няма да са налице и обстоятелства по чл. 351, ал. 1 КТК, във вр. чл. 352 КТК, поради което считам, че неистинноста на корабния дневник ще повлече със себе си и неистинността на акта за морски протест, тъй като в противен случай, бихме се изправили пред една своеобразна доказателствена „шизофрения”.
С оглед гореизложеното, логичен е въпросът не торпилира ли това разбиране, посоченото тълкувателно решение, т.е. не се ли злоупотребява с процесуални права? Не е възможно изначално да се изведе пред скоби злоупотребата с процесуални права при подобна конструкция. Тук е ролята на съда да направи преценката съгласно чл. 3 ГПК. Погледнато от друга страна, корабният дневник е отделен документ, което поражда за страната и отделно право на оспорване чрез предвидените в ГПК за това способи.
Поставя се и още един въпрос, приложението на чл. 190, ал.2 във вр. чл. 161 ГПК, при непредставяне на корабния дневник в срок. При това положение намирам, че с оглед процесуална сигурност, съдът ще следва да зачете обвързващата материална доказателствена сила на акта за морски протест. Тук обаче не трябва да се забравя, че съществува възможност и дневникът или заверен препис да се намира в трето лице – нотариуса (арг. чл. 351, ал. 1 КТК in fine). Така се открива възможността за използване на опцията, предвидена в чл. 192 ГПК. Съгласно чл. 179, ал. 2 ГПК официално заверени преписи или извлечения от официални документи имат същата доказателствена сила, както и оригиналите, по този начин, ще може да се индицира в съда, че има нередност в акта за морски протест и успешно да се проведе насрещно доказване. От друга гледна точка бихме могли да си поставим въпроса възможно ли е да се открие производство по чл. чл. 193-194 ГПК, респ. да се предяви иск по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК по отношение на преписа от корабния дневник, за да се обори доказателствената му сила? При положителен отговор на този въпрос, струва ми се, че въпреки, че не е представен оригиналът на корабния дневник по реда на чл. 190, ал. 1 ГПК, ще можем на още по-силно основание да приложим чл. 161 ГПК, което по косвен път ще доведе до оборването на акта за морски протест или поне ще създаде достатъчно индиции, които да се вземат предвид от съда при оценяване доказателствената сила на акта за морски протест – арг. чл. 178, ал. 2 ГПК.
2.3.5. Възможност за защита, струва ми се, е налице и когато нотариалното удостоверяване е нищожно, т.е. актът за морски протест като нотариално удостоверяване е нищожен на някое от основанията, предвидени в чл. 576 ГПК.
Нотариалното удостоверяване може да е нищожно, ако обстоятелствата в акта за морски протест са удостоверени от лице, непритежаващо качеството на нотариален орган – напр. пълномощник на нотариуса[39]. Също така ще е нищожно и нотариалното удостоверяване, ако са удостоверени факти, които не подлежат на нотариално удостоверяване – арг. чл. 569 ГПК, във вр. чл. чл. 347-352 КТК[40]. Възможно е нотариусът да е извършил удостоверяването на акта за морски протест извън своя нотариален район – арг. чл. 573, ал. 1 ГПК[41].
Има хипотези, в които нотариалният орган не е трябвало да извършва акта за морски протест – напр. когато при извършване на акта за морски протест е било налице някое от основанията за отвод на нотариуса по чл. 575 ГПК. Възможно е удостоверяваното обстоятелство да е противозаконно – арг. чл. 574 ГПК – такъв ще бъде случаят с пропускане на 24-часовият срок по чл. 349 КТК (вж. II т. 2.2.1.). Друга хипотеза е свързана с чл. 582 ГПК, когато явяващите се лица не знаят български език и езикът, с който си служат, е непознат на нотариуса. Тази хипотеза е особено важна, тъй като често лицата, явяващи се пред нотариуса – капитан и свидетелите от командния състав на кораба, не знаят български или друг интернационален език. Това е възможно, тъй като при сключване на договор за беарбоут чартър[42], наемателят на кораба ще може да назначи екипаж, който е напълно възможно да бъде от различни държави и да владее множество различни езици. В този случай нотариусите, могат да изпаднат в затруднение при търсенето на преводач, особено при екзотични езици. Все пак, с оглед спазването на срока по чл. 349 КТК, струва ми се, че е достатъчно капитанът да се е явил със заявлението по чл. 347, ал. 1 КТК на съответния чужд език, за да е спазен законът. От този момент, изискванията за валидно нотариално удостоверяване са в „тежест” на нотариуса. В този смисъл, затруднение може да представлява и намирането на тълковник в хипотезата на чл. 583 ГПК. Смятам обаче, че това основание е по-скоро хипотетично и няма практически как да се осъществи, с оглед изискванията за образование, физически и психически качества на лицата, изпълняващи функции на капитан на търговски кораб и другите лица от екипажа. В разпоредбата на чл. 576 ГПК, се съдържат и други основания за нищожност, те не се разглеждат в настоящото изложение, тъй като ги намирам за неприложими[43].
В гореизложените хипотези, дори да е пропуснат срокът по чл. 193 и сл. от ГПК и да не е предявен иск по чл. 124, ал. 4, изр. 1 ГПК, е възможно да се предяви иск с правно основание чл. 124, ал. 1 ГПК, във вр. чл. 576 ГПК[44]. С този установителен иск, страната, на която се противопоставя морският протест ще следва да докаже, че е налице някое от основанията за нищожност, предвидени в чл. 576 ГПК, което ще направи нотариалното удостоверяване нищожно, а в следствие на това ще отпадне и доказателствената сила на морския протест, той ще бъде едно правно нищо[45]. Тук веднага се поставя въпросът възможна ли е конверсия. От буквалния прочит на чл. 188 ГПК е видно, че една от предпоставките на конверсията е документът „да е (к.м.) подписан от страните”. В производството по издаване на морски протест не участват никакви страни, а актът за морски протест се подписва единствено от нотариуса (вж. II, т. 2.3.). Следователно, отговорът на въпроса е отрицателен – конверсията не е възможна.
От направения по-горе анализ, може да се направи извод, че проблематиката на акта за морски протест ще нараства за в бъдеще с оглед бързото развитие на евтиния воден (международен и каботажен) транспорт. Това налага законодателят и правоприложителят сериозно да обмислят акцентите на проблематиката, изложени по-горе. Уместно е приемането на направеното предложение de lege ferenda чл. 212 ГПК да бъде изменен, като възможността ищецът да предявява инцидентен установителен иск се ограничи до края на съдебното дирене. Това изменение би било от значение не само в контекста на морския протест, но и за целия граждански процес. Намирам за уместно да се направят още две предложения de lege ferenda:
– да се измени разпоредбата на чл. 347, ал. 1 КТК като expressis verbis се предостави активна легитимация за подаване на заявление и на вахтените помощник-капитани или офицери в качеството им на длъжностни лица;
– в чл. 349 КТК, да създаде ал. 3, която изрично да регламентира последиците от неспазването на срока за подаване на заявление.
Важността на горните предложения се обуславя от голямата натовареност на ВКС при неговата тълкувателна практика. С оглед на това напълно е възможно да се появят противоречиви решения, които ще стъпват на различното тълкуване на буквата на закона. Това явление не е желателно нито от практиката, нито от обществото, тъй като се създават условия за непредвидимост в дейността на съда, което е в ущърб на гражданския и на търговския оборот.
Автор: Васил Александров, адвокат, хон. асистент по РЧП в ЮФ на СУ
Статията е публикувана за първи път в сп. „Съдийски вестник”, кн. 2/2013 г.
[1] Според терминлогията на на римското право това е случай, който е било възможно да бъде предотвратен с човешки сили.
[2] Чолов, Р., „Римското частно право”, изд. „Сиела”, С., стр. 153
[3] Най-често природно бедствия – напр. морски бури, ураган и пр.
[4] „Казано е от Родоския закон, че където (когато) търговец изхвърли през борда (стоки), за да олекоти, каквато загуба ползва всички, то всички трябва да допринесат за овъзмездяването й”.
[5] „Петиция на Едомон от Никомедия до император Антониан, че са били нападнати от пирати.”
[6] Частна кодификация от обичаи, която не е датирана с точност, но се е прилагала в периода XI-XIV век на територията на днешна Испания, Франция, Венеция, Геноа, средиземноморските острови.
[7] Вж. Матеева, Ек., „Морският протест”, изд. Фенея, С., 2007
[8] Така Сталев, Ж., Мингова, А., Стамболиев, О., Попова, В., Иванова, Р., „Българско гражданско процесуално право”, СИЕЛА, С. 2012, стр. 1252.
[9] Понятието за търговски кораб се извежда от систематичното тълкуване на чл. 4, във вр. чл. 3 КТК. Търговски кораб е всеки самоходен или несамоходен плавателен съд или плавателно съоръжение, предназначено за плаване и за извършване на дейностите по чл. 3. Това са дейностите за превоз на пътници, багажи, товари и поща с кораби, наемане, други сделки с кораби, влачене и тласкане на кораби и товари, търсене, спасяване и оказване на помощ на търпящи бедствия хора и кораби, извършване на морски и речни услуги, свързани с корабоплаването, стопански риболов, експлоатация на морски и речни ресурси и други стопански дейности с използване на кораби.
[10] Особено наложително е да се прави разлика между предмета на различните видове нотариални удостоверявания, с оглед материалната доказателствена сила. Проблемът е особено отчетлив при т.нар. „смесени документи”, където може да имаме частен документ и нотариално удостоверяване – напр. подпис, в този случай материалната доказателствена сила няма да се разпростре и върху съдържанието.
[11] Матеева, Ек, цит. съч. стр. 113 и сл.
[13] Напр. нотариалното завещание, предвидено в разпоредбата на чл. 24 ЗН.
[14] Проблематиката е богата от гледна точка на множество международни актове и МЧП, в изложението те няма да бъдат обсъждани, с оглед ограничения обем и неговата насоченост.
[15] Актът за морски протест е различен от нотариален акт, нотариален надпис (т.нар. „заверка”). Актът за морски протест е самостоятелен.
[16] Матеева, Ек., цит. съч., стр. 144-145
[17] Така за добросъвестното извършен морски протест Решение № 262 ОТ 05.06.2000 г. по гр.д. № 1344/1999 Г., V Г.О. ВКС.
[18] В този смисъл чл. 92, ал. 1 КТК – капитанът няма право да напуска кораба по време на изпълнение на задължения, изискващи да бъде на борда, освен ако изключителни обстоятелства не налагат това.
[19] Павлова, М., „Гражданско право. Обща част”, изд. СОФИ–Р, С. 2002, стр. 136-137
[20] Сталев, С., „Морско търговско право”, С., 1991, ц.с., стр 65.
[21] Така Матеева, Ек, цит. съч. стр. 157
[22] Допълнителни аргументи могат да се извлекат от чл. 91, ал. 1, ал. 3, ал. 4 КТК
[23] Сталев, Ж., Мингова, А, Стамболиев, О., Иванова, Р, цит. съч. стр. 281
[24] Решение № 1107-1971-III
[25] Manifest of sea protest; Note of sea protest (Англ.); Nota di protesta (Итал.);
[26] Така Матеева, Ек., цит. съч. стр. 30
[27] При отношения с международен елемент се ползва формулата за привръзка Lex loci actus
[28] Според § 1а ДР КТК – мореходност е комплексно качество на кораба по отношение на корпуса, стъкмяването и екипажа, позволяващо му да плава в райони и метеорологични условия в съответствие с класа му, когато има такъв, както и да извършва дейността, за която е предназначен, без да се излага на опасност превозваният товар или животът на екипажа и пътниците.
[29] Така Матеева, Ек., цит. съч. стр. 35
[30] Така Решение № 262 ОТ 05.06.2000 г. по гр.д. № 1344/1999 Г., V Г.О. ВКС.
[31] Струва ми се, че в чл. 300 ГПК, има законодателен пропуск. Ratio на разпоредбата е да има зачитане между актовете на съдилищата. Чл. 300 ГПК не съдържа всичко, от което е обвързан гражданския съд – напр. размера на вреди, не е споменат, логично следва да си зададем въпрос „е ли е обвързан и от това, когато вредите са съставомерни в деянието?” – логично е да бъде, защото в противен случай, ще пререши присъдата, т.е. ако не е обвързан ще може да приеме вреди в различен размер (така в практиката по чл. 290 ГПК – Реш. №221 от 21.06.2011 по гр. д. № 399/2010 г., Г.К. III Г.О. ВКС). Може да се мисли в посока, че гражданския съд няма да е обвързан – при положение, че делото е трябвало да е по квалифициран състав, а е водено по основен. В този случай ще може да се установяват вредите в по-голям размер, тъй като това не води до пререшаване на присъдата.
[32] Сталев, ., Мингова, А, Стамболиев, О., Иванова, Р, цит. съч., стр. 670
[33] Из обсъжданията преди приемане на новия ГПК – Стенограма от 2006.08.31 на Четиридесето НС – сто шестдесет и първо заседание;
[34] Сталев, Ж, цит. съч; Венедиков, П., „Писмени доказателства и свидетелски показания в гражданския протест”, Сиби, С. 1994, стр. 35 и сл.
[35] Матеева, Ек., цит. съч., стр. 36-37; Венедиков, П., цит. съч, стр. 36-39
[36] Чл. 97, ал. 3, изр. 1 ГПК (отм.)
[37] Чл. 182, ал. 1, б. „г” ГПК (отм.)
[38] Против това становище вж. особените мнения към цитираното ТР.
[39] Р. № 188 от 08.01.2010 Г. по ГР. Д. № 101/2009 Г. РС- Тутракан.
[40] В българското право е възприет принципът на законоустановеност на нотариалните удостоверявания, които са numerus clausus.
[41] Р 786-1992-II Г.О., Така Сталев, Ж., цит. съч. стр. 1272-1273.
[42] Съгласно §1а ДР КТК, беърбоут чартър е договор за наемане на кораб за уговорен период от време, по силата на който наемателят получава пълни права на владение и контрол върху кораба, включително правото да назначава капитан и екипаж на кораба за целия период на наемане.
[43] Така напр. чл. 580 ГПК се отнася до съдържанието на нотариалния акт, който е различен от морския протест, и не може изискванията за съдържание на нотариален акт да се прилагат по аналогия, тъй като в чл. 347 и сл. КТК е предвидено какво е съдържанието на морския протест.
[44] Р № 1005 от 20.12.2010 Г. по гр. д. № 526/2010 Г., Г. О., ІV с-в САС.
[45] Ex nihilo, nihil fit. De nihilo nihil et in nihilum nil posse reverti.
Критика към ТР 4/ 2013г. По някои въпроси, касаещи Тълкувателно решение № 3/2016 от 12.03.2016г. на ОСНК на ВКС и критиката към него Към въпроса за давността при иск на застрахования срещу застрахователя по „гражданска отговорност“ за застрахователно обезщетение, когато е удовлетворил увредения За поредността на удовлетворяване на разноските по осъдителен иск, заповедно производство и издаване на изпълнителен лист в т. 6 от Тълкувателно решение № 2 от 26.06.2015г. по т.д. № 2/2013 г. на ОСГТК на ВКС Кратки бележки върху новото основание за издаване на заповед за изпълнение по чл. 417, т. 8 ГПК
« Изменение на ипотеката и вписване на допълнителни обстоятелства в теорията и съдебната практика
ТРАНСФОРМАЦИЯ НА ФИНАНСОВОТО ОБЕЗПЕЧЕНИЕ »

matches:
in fine
de lege ferenda
in fine
in fine
de lege ferenda
de lege ferenda


text:
като взеха предвид Договора за създаване на Европейската общност и по-специално член 57, параграф 2, членове 66 и 100а от него,
в съответствие с процедурата, предвидена в член 189б от Договора3,
(1) Като имат предвид, че базите данни понастоящем са недостатъчно защитени във всички държави-членки от съществуващото законодателство; като имат предвид, че там, където съществува такава закрила, тя има различни параметри;
(2) Като имат предвид, че такива различия в правната закрила на базите данни, предлагана от законодателството на държавите-членки има непосредствени отрицателни последици върху функционирането на вътрешния пазар по отношение на базите данни и по-специално върху свободата на физическите и юридическите лица да предоставят стоки и услуги в областта на база данни "он-лайн" на основата на хармонизирани правни договорености в рамките на Общността; като имат предвид, че такива различия биха могли да се проявят още по изразено, когато държавите-членки въведат ново законодателство в тази сфера, която понастоящем придобива нарастващо международно значение;
(3) Като имат предвид, че е необходимо да бъдат отстранени съществуващите различия, които нарушават функционирането на вътрешния пазар и да не се допусне появата на нови такива, докато различия, които не засягат съществено функционирането на вътрешния пазар или развитието на информационния пазар в Общността не е необходимо да бъдат отстранявани или предотвратявани;
(4) Като имат предвид, че съществува закрила на авторското право на бази данни в различни форми в държавите-членки, съобразно законодателството или съдебната практика; и като имат предвид, че ако различията в законодателството в обхвата и условията на закрила останат между държавите-членки, такива нехармонизирани права върху интелектуалната собственост могат да попречат на свободното движение на стоки и услуги в Общността;
(5) Като имат предвид, че авторското право остава подходяща форма на изключително право за авторите, които създават бази данни;
(6) Като имат предвид, че въпреки това, при липса на хармонизирана система на законодателство или на съдебна практика при нелоялна конкуренция се изискват допълнително и други мерки, за да не се допусне неразрешено извличане и/или повторно използване на съдържанието на базите данни;
(7) Като имат предвид, че създаването на бази данни изисква инвестиране на значителни човешки, технически и финансови ресурси, докато такива бази данни могат да бъдат достъпни или копирани за част от разноските, необходими за самостоятелното им съставяне;
(8) Като имат предвид, че неразрешеното извличане и/или повторното използване на съдържанието на бази данни представляват действия, които могат да имат сериозни икономически и технически последици;
(9) Като имат предвид, че базите данни са съществено средство за развитието на информационния пазар в Общността; като имат предвид, че това средство може да бъде използвано и в много други сфери;
(10) Като имат предвид, че показателното нарастване в Общността и в света на количеството информация, създавана и обработвана годишно във всички сектори на търговията и индустрията, изисква инвестиране във всички държави-членки в съвременни системи за обработка на информация;
(11) Като имат предвид, че понастоящем съществува много голям дисбаланс в равнището на инвестиране в сектора бази данни, както между държавите-членки, така и между Общността и трети страни, които са най-големите производители на бази данни;
(12) Като имат предвид, че такова инвестиране в модерни системи за обработка и съхраняване на информация няма да може да се осъществи в Общността, ако не се въведе стабилен и унифициран режим на правна закрила на правата на производителите на бази данни;
(13) Като имат предвид, че настоящата директива предоставя на закрила на сбирките, понякога наричани "компилации", от произведения, данни или други материали, които са подредени, съхранени и достъпни чрез средства, включващи електронен, електромагнитен или електрооптичен метод, или аналогични на тях методи;
(14) Като имат предвид, че закрилата, съгласно настоящата директива следва да се разпростре и да обхване неелектронните бази данни;
(15) Като имат предвид, че критериите, използвани за определяне дали дадена база данни следва да подлежи на закрила от авторско право, следва да бъдат определени от факта доколко подборът или подреждането на съдържанието на базата данни представляват собствения интелектуален труд на автора; като имат предвид, че такава закрила следва да обхване структурата на базата данни;
(16) Като имат предвид, че никакъв друг критерий освен оригиналност, в смисъл на собствен интелектуален труд на автора, не следва да се прилага с оглед определяне на базата данни, които подлежат на закрила на авторското право и в частност, не следва да се прилагат никакви естетически или качествени критерии;
(17) Като имат предвид, че изразът "база данни" следва да се разбира като съвкупност от литературни, художествени, музикални или други сбирки от произведения или сбирки от други материали като текстове, звуци, изображения, цифри, факти и данни; като имат предвид, че той следва да обхваща сбирки от самостоятелни произведения, данни или други материали, които са системно или методично подредени и могат да бъдат достъпни по индивидуален начин; като имат предвид, че запис на аудиовизуално, филмово, литературно или музикално произведение като такова не попада в обхвата на настоящата директива;
(18) Като имат предвид, че настоящата директива не накърнява свободата на авторите да решават дали или по какъв начин ще разрешават техните произведения да бъдат включени в база данни, и в частност, дали предоставеното разрешение да бъде изключително; като имат предвид, че закрилата на бази данни чрез правото sui generis не накърнява съществуващи права върху тяхното съдържание и като имат предвид, че по-специално когато автор или носител на сродни права разреши някои от неговите произведения или обекти да бъдат включени в база данни, съгласно договор за предоставяне на неизключителни права, трета страна може да използва тези произведения или обекти, при условие, че поиска съгласие от автора или носителя на сродни права, без да е необходимо позоваване на право sui generis на производителя на базата данни, за да се предотвратят такива действия от негова страна, при условие, че съответно тези произведения или обекти не се извличат от базата данни, нито се използват повторно на това основание;
(19) Като имат предвид, че, като правило компилацията от няколко записа на музикални изпълнения върху компактдиск не попада в обхвата на настоящата директива, поради това, че като компилация тя не отговаря на изискванията за предоставяне на закрила на авторско право и понеже не представлява достатъчно значителна инвестиция, за да й бъде признато право sui generis ;
(20) Като имат предвид, че закрилата съгласно настоящата директива може да се прилага и към материали, необходими за работата с или извършването на справки с някои бази данни като речници и системи за индексиране;
(21) Като имат предвид, че закрилата, предвидена в настоящата директива, се отнася и до бази данни, в които произведения, данни или други материали са били подредени системно и методично; като имат предвид, че не е необходимо тези материали да са физически съхранени по организиран начин;
(22) Като имат предвид, че електронни бази данни по смисъла на настоящата директива могат да включват устройства като CD -ROM и CD-i;
(23) Като имат предвид, че изразът "база данни" не може да бъде приложен за компютърни програми, използвани за производството или оперирането с база данни, които са защитени съгласно Директива 91/250/ЕИО от 14 май 1991 г. за правната закрила на компютърни програми4;
(24) Като имат предвид, че наемането и заемането на бази данни в областта на авторското право и сродните му права се регулират изключително от Директива 92/100/ЕИО от 19 ноември 1992 г. относно правото на наемане и правото на заемане и относно някои права, сродни на авторското право в областта на интелектуалната собственост5;
(25) Като имат предвид, че срокът на авторско право е вече регулиран от Директива 93/98/ЕИО от 29 октомври 1993 г. за хармонизиране на срока за закрила на авторското право и някои сродни права6;
(26) Като имат предвид, че произведенията, защитени от авторско право и обектите, защитени от сродните права, които са включени в база данни, остават независимо от това защитени от съответните изключителни права и не могат да бъдат включвани в, или извличани от базата данни без съгласието на носителя на права или неговите правоприемници;
(27) Като имат предвид, че авторското право върху такива произведения и сродните права върху обекти, включени по този начин в база данни, не се засягат по какъвто и да е начин от съществуването на отделно право върху подбора или подреждането на тези произведения или обекти в база данни;
(28) Като имат предвид, че неимуществените права на физическо лице, което е създало базата данни, принадлежат на автора и следва да се упражняват съобразно законодателството на държавите-членки и разпоредбите на Бернската конвенция за закрила на литературните и художествените произведения; като имат предвид, че такива неимуществени права остават извън обхвата на настоящата директива;
(29) Като имат предвид, че договореностите, приложими към бази данни, създадени от служители, се предоставят на преценката на държавите-членки; като имат предвид, че поради това нищо в настоящата директива не пречи на държавите-членки да предвидят в тяхното законодателство, че когато една база данни е създадена от служител в изпълнение на неговите задължения или следвайки указанията, дадени му от неговия работодател, последният има изключителното право да упражнява всички имуществени права върху така създадената база данни, освен ако друго не е предвидено по договор;
(30) Като имат предвид, че изключителните права на автора включват и правото да определя начинът, по който неговото произведение е използвано и от кого, и в частност, да контролира разпространението на неговото произведение от лица, които нямат разрешение за това;
(31) Като имат предвид, че закрилата на авторското право на бази данни включва производството на бази данни, достъпни със средства, различни от разпространението на копия;
(32) Като имат предвид, че се изисква държавите-членки да гарантират, че техните национални разпоредби са най-малко по същество равностойни в случаи на такива действия, предмет на ограничения, предвидени в настоящата директива;
(33) Като имат предвид, че въпросът с изчерпване на правото на разпространение не възниква в случаи на бази данни "он лайн", които попадат в сферата на доставка на услуги; като имат предвид, че това се прилага също с оглед и на материално копие от такива бази данни, направено от ползвател на такава услуга със съгласието на носителя на правото; като се има предвид, че за разлика от CD-ROM и CD-i, където интелектуалната собственост е инкорпорирана в материален носител, а именно някакъв артикул, всяка услуга "он лайн" е всъщност действие, което трябва да бъде предмет на разрешение, когато авторското право го изисква;
(34) Като имат предвид, че, въпреки всичко след като носителят на правото е избрал да предостави копие от базата данни на ползвателя, независимо дали чрез услуга "он лайн" или чрез друг начин на разпространение, този законен ползвател трябва да има възможност за достъп или използване на базата данни по предназначение и по начина, установен в договора с носителя на правото, дори ако такъв достъп и използване изискват извършването на иначе ограничени действия;
(35) Като имат предвид, че следва да бъде съставен списък на изключенията от ограничените действия; като отчита факта, че авторското право, обхванато от настоящата директива се прилага само върху подбора или подреждането на съдържанието на база данни; като имат предвид, че на държавите-членки следва да бъде предоставен избор за предвиждане на такива изключения в определен случай; като имат предвид, че този избор обаче следва да бъде упражняван в съответствие с Бернската конвенция и до степен изключенията да се отнасят до структурата на базата данни; като имат предвид, че следва да се прави разлика между изключения за лично ползване и изключения за възпроизвеждане за лично ползване, които засягат разпоредби на национално законодателство на някои държави-членки относно налози върху празни носители или записващи устройства;
(36) Като имат предвид, че изразът "научни изследвания" по смисъла на настоящата директива покрива както естествените науки, така и хуманитарните науки;
(37) Като имат предвид, че член 10, параграф 1 от Бернската конвенция не се засяга от настоящата директива;
(38) Като имат предвид, че нарастващото използване на дигитално записваща технология излага производителя на база данни на риска, съдържанието на неговата база данни да бъде копирано и електронно пренаредено без негово разрешение, за да се произведе база данни с идентично съдържание, което обаче не нарушава каквото и да е авторско право върху подреждането на неговата база данни;
(39) Като имат предвид, че в допълнение към стремежа да се предоставя закрила на авторското право върху оригиналното подреждане или подбора на съдържанието на база данни, настоящата директива се стреми да защити положението на производителите на бази данни срещу злоупотреби с резултатите от финансовите и професионални инвестиции, извършени при придобиването и събирането на съдържанието, чрез закрила на цялата или значителни части от базата данни срещу определени действия от ползвател или конкурент;
(40) Като имат предвид, че целта на цитираното право sui generis е да осигури закрила на всяка инвестиция за придобиване, проверка или оформление на съдържанието на база данни за ограниченото времетраене на правото; като имат предвид, че такава инвестиция може да се изрази във влагане на финансови средства и/или в изразходване на време, усилия и енергия;
(41) Като имат предвид, че целта на право sui generis е да се предостави на производителя на бази данни възможността да не допуска неразрешеното извличане и/или повторното използване на цялата или на значителна част от съдържанието на тази база данни; като имат предвид, че производителят на база данни е лицето, което поема инициативата и риска за инвестиране; като имат предвид, че това изключва по-специално подизпълнителите от определението за производител;
(42) Като имат предвид, че специалното право да не се допуска неразрешено извличане и/или повторно използване се отнася до действия от ползвател, които излизат извън неговите законни права и по такъв начин увреждат инвестицията; като имат предвид, че правото да се забрани извличането и/или повторното използване на цялата или значителна част от съдържанието се отнася не само до производството на паразитни конкурентни продукти, но и до всеки ползвател, който чрез действията си предизвиква значителна вреда в качествено или количествено отношение на инвестицията;
(43) Като имат предвид, че в случаите на предаване "он лайн", правото да се забрани повторното използване не се изчерпва както по отношение на базата данни, така и по отношение на материално копие на базата данни или на част от нея, направено от адресата на предаването със съгласието на носителя на право;
(44) Като имат предвид, че когато се изобразява на екран съдържанието на база данни се изисква постоянното или временното пренасяне на цялата или на значителна част от това съдържание върху друг носител, това действие следва да бъде предмет на разрешение от носителя на правото;
(45) Като имат предвид, че правото да не се допуска неразрешено извличане и/или повторно използване по никакъв начин не представлява разширяване на закрилата на авторското право върху факти и данни;
(46) Като имат предвид, че съществуването на право да не се допуска неразрешено извличане и/или повторно използване на цялата или на значителна част от произведения, данни или материали от база данни не следва да води до възникването на ново право върху самите произведения, данните или материалите;
(47) Като имат предвид, че в интерес на конкуренцията между доставчиците на информационни продукти и услуги, закрилата на право sui generis не трябва да се предоставя по начин, който да улеснява злоупотреба с господстващо положение по-специално що се отнася до създаването и разпространението на нови продукти и услуги, които имат интелектуална, документална, техническа, икономическа или търговска добавена стойност; като имат предвид, че поради това разпоредбите на настоящата директива не накърняват прилагането на общностни или национални правила относно конкуренцията;
(48) Като имат предвид, че целта на настоящата директива, да позволи подходящо и еднакво равнище на закрила на бази данни за да осигури възнаграждението на производителя на базата данни, е различна от целта на Директива 95/46/ЕИО на Европейския парламент и на Съвета от 24 октомври 1995 г. за защита на физическите лица при обработването на лични данни и за свободното движение на тези данни 7, която да гарантира свободното движение на лични данни на базата на хармонизирани правила, предназначени да защитават основните права, а именно правото на личен живот, което е признато от член 8 от Европейската конвенция за защита на правата на човека и основните свободи; като имат предвид, че разпоредбите на настоящата директива не накърняват законодателствата за защита на данни;
(49) Като имат предвид, че въпреки правото да не се допуска извличане и/или повторно използване на цялата или на съществена част от база данни, следва да бъде установено, че производителят на база данни или носителят на правото не може да допуска законен ползвател на базата данни да извлича или повторно използва несъществени части; като имат предвид, че, такъв ползвател, обаче, не може неоснователно да уврежда нито законните интереси на носителя на право sui generis или носителя на авторско или сродно право по отношение на произведенията или обектите, които се съдържат в базата данни;
(50) Като имат предвид, че на държавите-членки следва да бъде предоставена възможност за предвиждане на изключения от правото да не се допуска неразрешено извличане и/или повторно използване на значителна част от съдържанието на база данни в случаите на извличане за лично ползване, за илюстриране с учебни или научно-изследователски цели или където извличане и/или повторно използване се извършват в интерес на обществената сигурност или за целите на административна или съдебна процедура; като имат предвид, че такива операции не трябва да увреждат изключителните права на производителя да използва базата данни и тяхната цел не трябва да бъде търговска;
(51) Като имат предвид, че държавите-членки, които се възползват от възможността да разрешат законен ползвател на база данни да извлича значителна част от съдържанието за илюстриране на учебни или научно-изследователски цели, могат да ограничат това разрешение до определени категории образователни или научно-изследователски институции;
(52) Като имат предвид, че тези държави-членки, които имат особени правила, предвиждащи сходно право sui generis, предвидено в настоящата директива, следва да бъде разрешено да запазят, доколкото се отнася до новото право, изключенията традиционно регулирани от такива правила;
(53) Като имат предвид, че тежестта на доказване относно датата на завършване производството на база данни пада върху производителя на базата данни;
(54) Като имат предвид, че тежестта на доказване, че съществуват критериите, за да се приеме, че същественото изменение на съдържанието на база данни следва да се разглежда като съществено нова инвестиция, тежи върху производителя на базата данни, резултат от такава инвестиция;
(55) Като имат предвид, че съществена нова инвестиция, означаваща нов срок на закрила, може да включва съществена проверка на съдържанието на базата данни;
(56) Като имат предвид, че правото да не се допуска неразрешено извличане и/или повторно използване на база данни следва да се прилага към база данни, чийто производители са граждани или имат постоянно местожителство в трети страни или към тези произведени от юридически лица, които нямат седалище в държава-членка, по смисъла на Договора, само ако такива трети страни предлагат подобна закрила на бази данни, произведени от граждани на държава-членка или лица, които имат обичайното си местожителство на територията на Общността;
(57) Като имат предвид, че в допълнение към средствата за защита, предвидени по законодателството на държавите-членки за нарушаване на авторски или други права, държавите-членки следва да предвидят подходящи средства за защита срещу неразрешеното извличане и/или повторно използване на съдържанието на база данни;
(58) Като имат предвид, че в допълнение към закрилата, предвидена в настоящата директива на структурата на базата данни от авторско право и на нейното съдържание срещу неразрешено извличане и/или повторно използване по силата на право sui generis продължават да се прилагат и други законови разпоредби в държавите-членки относно доставката на стоки и услуги;
(59) Като имат предвид, че настоящата директива не накърнява прилагането към бази данни, съставени от аудиовизуални произведения, на всички правила, признати от законодателството на държавите-членки, относно излъчването на аудиовизуални програми;
(60) Като имат предвид, че някои държави-членки понастоящем предоставят закрила чрез разпоредби на авторското право на бази данни, които не отговарят на критериите за закрила на авторските права, установени от настоящата директива; като имат предвид, че дори ако те отговарят на изискванията за закрила от правото, установено в настоящата директива за недопускане на неразрешеното извличане и/или повторно използване на тяхното съдържание, срокът на закрила на това право е значително по-кратък от този, който им дават националните разпоредби в момента; като имат предвид, че хармонизирането на критериите за определяне дали база данни трябва да се ползва от закрила на авторските права може да няма като последица намаляването на срока на закрила, от който понастоящем се ползват съответните носители на права; като имат предвид, че следва да се установи дерогация в този смисъл; като имат предвид, че последиците от такава дерогация трябва да се ограничат до териториите на съответните държави-членки,
2. За целите на настоящата директива "база данни" означава сбирка от самостоятелни произведения, данни или други материали, подредени по систематичен или методичен начин и индивидуално достъпни по електронен или друг път.
3. Закрила съгласно настоящата директива не се предоставя за компютърните програми, използвани за произвеждане или опериране на бази данни, достъпни по електронен път.
Настоящата директива се прилага, без да се накърняват разпоредбите на Общността, отнасящи се до:
б) правото на наемане или заемане и някои сродни права в областта на интелектуалната собственост;
в) срокът на закрила на авторско право и някои сродни права.
1. В съответствие с настоящата директива базите данни, които с оглед на подбора или подреждането на съдържанието им представляват собствен авторски интелектуален труд на автора, подлежат на закрила като такива от авторското право. Никакви други критерии не се прилагат за определяне пригодността им за тази закрила.
2. Закрилата на авторското право на бази данни, предвидена в настоящата директива, не се разпростира върху тяхното съдържание и не накърнява каквито и да е права, съществуващи върху самите тези съдържания.
1. Автор на бази данни е физическо лице или група от физически лица, които са създали базата или, когато законодателството на държавите-членки разрешава, юридическото лице, посочено като носител на правото по това законодателство.
2. Където законодателствата на държавите-членки допускат колективни произведения, имуществените права принадлежат на лицето, носител на авторското право.
По отношение на обективираната форма на базата данни, която подлежи на закрила на авторско право, авторът на базата данни има изключителното право да извършва или да разрешава:
б) превод, преработка, обработка и каквито и да е други промени;
в) всякаква форма на публично разпространение на базата данни или на копия от нея. Първата продажба в Общността на копие от базата данни от носител на правото или с негово съгласие изчерпва правото на контрол върху препродажбата на това копие;
д) всякакво възпроизвеждане, разпространение, съобщаване, изобразяване на екран или публично изпълнение на резултатите от действията по буква б).
Изключения от ограничените
2. Държавите-членки имат избор да предвидят ограничения на правата, посочени в член 5 в следните случаи:
б) когато се използва с единствената цел да се илюстрира обучение или научно изследване, като се посочва източникът и в обем, оправдан от нетърговската цел, която се преследва;
г) когато други изключения по авторското право са традиционно разрешени по националното законодателство, без да се накърняват букви а), б) и в).
3. В съответствие с Бернската конвенция за закрила на литературни и художествени произведения, този член не може да се тълкува по начин, позволяващ неговото прилагане да се използва за неоснователно увреждане на законните интереси на носителя на право или в противоречие с нормалното използване на базата данни.
1. Държавите-членки предвиждат право на производителя на база данни, която показва, че е налице количествено или качествено съществена инвестиция за придобиването, проверката или оформлението на съдържанието, да не допуска извличане и/или повторно използване на цялата или на съществена част в количествено или качествено отношение, от съдържанието на тази база данни.
2. За целите на настоящата глава:
а) "извличане" означава постоянното или временното пренасяне на цялата или на съществена част от съдържанието на база данни върху друг носител по какъвто и да е начин и в каквато и да е форма;
б)"повторно използване" означава каквато и да е форма на публично представяне на цялата или на съществена част от съдържанието на база данни чрез разпространение на копия, даване под наем, чрез "он лайн" или други форми на предаване. Първата продажба на копие от базата данни в Общността от носителя на правото или с негово съгласие изчерпва правото на контрол върху препродажбата на това копие в Общността. Публичното заемане не се счита за извличане или повторно използване.
3. Правото, посочено в параграф 1, е прехвърлимо, отчуждимо и може да се предоставя по договор за лиценз.
4. Правото предвидено в параграф 1, се прилага независимо от пригодността на базата данни за закрила от авторското право или други права. Освен това то се прилага независимо от пригодността на съдържанията на тази база данни за закрила от авторско право или други права. Закрилата на базите данни от правото, предвидено в параграф 1, не може да накърнява съществуващите права по отношение на техните съдържания.
5. Нееднократното и системното извличане и/или повторно използване на несъществените части от съдържанията на бази данни, изискващи действия, които противоречат на нормалното използване на тази база данни или които неоснователно увреждат законните интереси на производителя на базата данни не са разрешени.
законните ползватели
1. Производителят на база данни, която е публично предоставена по какъвто и да е начин не може да пречи на законния ползвател да извлича и/или повторно да използва несъществена част от нейното съдържание, в качествено или количествено отношение, за каквито и да е цели. Когато законният ползвател има право да извлича и/или повторно да използва само част от базата данни, настоящия параграф се прилага само за тази част.
2. Законният ползвател на база данни, която е публично предоставена по какъвто и да е начин не може да извършва действия, които противоречат на нормалното използване на базата данни или неоснователно увреждат законните интереси на производителя на базата данни.
3. Законният ползвател на база данни, която е публично предоставена по какъвто и да е начин не може да уврежда носителя на авторско или сродно право по отношение на произведенията или обектите, които се съдържат в базата данни.
Изключения от правото sui generis
Държавите-членки могат да постановят, че законните ползватели на база данни, която е публично предоставена по какъвто и да е начин, могат без съгласието на нейния производител да извличат и/или повторно да използват съществена част от нейното съдържание:
2. В случаи на бази данни публично предоставени по какъвто и да е начин преди изтичането на срока, предвиден в параграф 1, срокът на закрила на това право изтича след 15 години, считано от 1 януари на годината, следваща датата, когато базата данни е за първи път публично предоставена.
3. Всякакви съществени промени в количествено или качествено отношение в съдържанието на базата данни, включително всякаква съществена промяна като резултат от натрупване на последователни добавки, заличавания или изменения, които отговарят на изискванията базата данни да бъде смятана като съществено нова инвестиция, в количествено или качествено отношение предоставят на получената база данни от такова инвестиране нов, самостоятелен срок на закрила.
Ползващи се със закрила по правото sui generis
1. Правото, предвидено в член 7, се прилага към бази данни, чиито създатели или носители на права са граждани на държава-членка или които имат постоянно местожителство на територията на Общността.
2. Параграф 1 се прилага и към компаниите и фирмите, създадени в съответствие със закона на държава-членка и които имат регистриран офис, централна администрация или основно място на дейност в Общността; когато, все пак, такава компания или фирма има само офис на територията на Общността, нейните дейности трябва съществено и постоянно да са свързани с икономиката на съответната държава-членка.
3. Договорености разширяващи правото, предвидено в член 7 върху бази данни, произведени в трети страни и намиращите се извън разпоредбите на параграф 1 и 2, се решават от Съвета, по предложение на Комисията. Срокът на всяка закрила, разширена върху бази данни по силата на тази процедура, не може да надхвърля този по член 10.
Държавите-членки предвиждат подходящи средства за правна защита по отношение на нарушенията на правата, предвидени в настоящата директива.
Продължавано приложение на
други законови разпоредби
Настоящата директива не накърнява разпоредбите, по специално относно авторските права, сродните права или каквито и да е други права и задължения, които съществуват върху данните, произведенията или други материали, включени в бази данни, патентни права, търговски марки, промишлени образци, закрила на национални съкровища, закони за ограничителни практики и нелоялна конкуренция, търговски тайни, сигурност, поверителност, защита на личните данни и на личния живот, достъп до публични документи и договорното право.
1. Закрилата по силата на настоящата директива относно авторското право се прилага също и по отношение на бази данни, създадени преди датата, посочена в член 16, параграф 1, които към тази дата отговарят на изискванията, посочени в настоящата директива по отношение на закрилата на авторското право на бази данни.
2. Независимо от параграф 1, когато база данни, подлежаща на закрила от разпоредби на авторското право в държава-членка към датата на публикуване на настоящата директива, не отговаря на изискванията за закрила по авторското право, посочени в член 3, параграф 1, настоящата директива не води до намаляване в тази държава-членка на оставащия срок на закрила, установен с тези разпоредби.
3. Закрила по силата на разпоредбите на настоящата директива по отношение на правото в член 7 е приложима и по отношение на бази данни, чието производство е било завършено не повече от 15 години преди датата, посочена в член 16, параграф 1 и които към тази дата отговарят на изискванията, посочени в член 7.
4. Закрилата, предвидена в параграф 1 и 3, не накърнява каквито и да е сключени договори и придобити права преди датата, посочена в тези параграфи.
Всякакви договорни условия, противоречащи на член 6, параграф 1 и член 8 са нищожни.
1. Държавите-членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за да се съобразят с настоящата директива, преди 1 януари 1998 година.
Когато държавите-членки приемат тези разпоредби в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите-членки.
2. Държавите-членки съобщават на Комисията текста на разпоредбите на националното си право, които те приемат в областта, регулирана от настоящата директива.
3. Не по-късно от края на третата година след датата, посочена в параграф 1 и на всеки три години след това, Комисията представя на Европейския парламент, на Съвета и на Икономическия и социален комитет доклад за прилагането на настоящата директива, в който, inter alia, на базата на специфична информация,предоставена от държавите-членки, тя разглежда, в частност, прилагането на право sui generis, включително членове 8 и 9, и проверява специално дали прилагането на това право е довело до злоупотреба с господстващо положение или до друга намеса в свободната конкуренция, които да оправдаят предприемането на подходящи мерки, включително и въвеждането на задължителни лицензи. Където е необходимо тя представя и предложения за привеждане в съответствие на настоящата директива с развитията в областта на базите данни.
K. HANSCH L. DINI
1 ОВ С 156, 23.6.1992 г., стр. 4 и ОВ С 308, 15.11.1993 г., стр. 1
2 ОВ С 19, 25.1.1993 г., стр.3.
3 Становище на Европейския парламент от 23 юни 1993 г. (ОВ С 194, 19.7.1993 г., стр.144), Обща позиция на Съвета от 10 юли 1995 г. (ОВ С 288, 30.10.19953 г., стр.14), Решение на Европейския парламент от 14 декември 1995 г. (ОВ С 17, 22.1.1996 г.) и Решение на Съвета от 26 февруари 1996 г.
4 ОВ L 122, 17.5.1991 г., стр. 42. Директива, последно изменена с Директива 93/98/ЕИО (ОВ L 290, 24.11.1993 г., стр. 9.).
6 ОВ L 290, 24.11.1993 г., стр. 9.
7 ОВ L 281, 23.11.1995 г., стр. 31.
31996L0009- редактиран- ЦПР

matches:
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis
sui generis