text:
гр. Пловдив, 19.06.2017 год.
ПЛОВДИВСКИЯТ АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД, II отделение, XIIІ състав, в открито заседание на единадесети април две хиляди и седемнадесета година в състав:
при секретаря Дарена Йорданова, като разгледа докладваното от Председателя административно дело № 2426 по описа за 2016 год. и взе предвид следното :
Производството по делото е образувано по жалба на П.И.Д., ЕГН ********** *** срещу Решение № 2153-15-243 от 28.09.2016г. на Директора на ТП на НОИ гр. П., с която е оставено без уважение искането на жалбоподателя за отмяна на Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ гр. П..
Недоволен от така издаденото решение на Директора на ТП на НОИ – гр. П., жалбоподателят обосновава твърдения за неговата незаконо-съобразност, поради което настоява за отмяната му. В жалбата е посочено, че разпореждането е издадено преди влизане в сила на друго разпореждане, посочено за основание. Счита, че след влизане в сила на разпореждането от 26.08.2014г. следва да се издаде друго разпореждане от органа по чл. 114, ал. 3 от КСО и да се извърши преценка на добросъвестността. Излага съображения, че установяването на дължимата сума може да стане едва след влизане в сила на разпореждането по чл. 98, ал. 1 от КСО и след като е доказано с влязло в сила разпореждане по чл. 114, ал. 3 от КСО, че пенсионерът е бил недобросъвестен. На следващо място сочи, че липсата на мотиви в разпореждането не може да бъде запълвана с излагането на такива от контролиращия орган в решението. Счита, че е налице липса на компетентност на издалото разпореждането длъжностно лице, тъй като длъжностно лице по чл.98, ал.2 от КСО може да се произнесе по чл.114 ал.1 от КСО, но само при наличие на нарочна заповед.
Ответникът по жалбата Директор ТП на НОИ – гр. П. намира същата за неоснователна по изложени в представеното по делото писмено становище. Претендира присъждане на юрисконсултско възнаграждение.
С Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр. П. е разпоредил жалбоподателката да възстанови неправилно изплатената сума за лична пенсия за осигурителен стаж и възраст в общ размер на 48 757,39 лв., от които главница за периода 01.01.2004г. - 31.08.2014г. в размер на 22 343,97лв. и лихва в размер на 26 413,42 лв., начислена към 28.07.2014г. Със същото разпореждане задължението за периода 10.05.2001г. до 31.12.2003г. е признато за погасено по давност на основание чл. 115, ал. 1 от КСО. Разпореждането било обжалвано в срок, като с Решение РД-323 от 13.10.2014г. Директорът на ТП на НОИ – гр. П. е заличил погасената по давност част в размер на 33 215,78 лв., от които главница за периода 01.01.2004г. до 31.12.2008г. в размер на 12 936,07 лв. и лихва в размер на 20 279,71лв., начислена към 27.08.2014г. Със същото решение е спряно административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. срещу процесното разпореждане, в останалата част, до влизане в сила на разпореждане № ********** Протокол ПР-1312/26.08.2014г. на длъжностно лице по чл. 98, ал. 1 от КСО. С Определение от 17.11.2014г. по адм. дело 3032/2014г. по описа на ПАС, в частта с която административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. е спряно, решението е отменено. С Решение № РД – 73 от 20.03.2015г. на Директор на ТП на НОИ – гр. П. административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. отново било спряно.
По делото е приложено заверено копие на Разпореждане от 30.01.2015г. по адм. дело № 155/2015г. по описа на ПАС, с което е отхвърлено искането на П.Д. за прекратяване на действията, обективирани в покана за доброволно изпълнение изх. № ПК-434/18.12.2014г., съставена от Началник Отдел „Пенсии“ при ТП на НОИ - гр. П.. На лист 155 от делото е приложено копие на Определение от 04.03.2015г. по адм. дело 262/2015г. по описа на ПАС, с което е оставена без разглеждане жалбата на П.Д., с предмет незаконосъобразни действията на административния орган по образуване на изпълнително производство и последвалите от това действия, обективирани в Покана за доброволно изпълнение по чл. 182, ал. 1 от ДОПК изх. № ПК-434/18.12.2014г.
С Решение от 07.04.2015г. по адм. дело № 16/2015г. по описа на ПАС е отменено Решение № РД-431 от 18.12.2014г. на Директора на ТП на НОИ – гр. П., с което е потвърдено Разпореждане № **********/ПР-1312/ от 26.08.2014г. на ръководителя на ПО при ТП на НОИ – гр. П.. С последното разпореждане е отменено Разпореждане № **********/01.06.2001г. и всички последващи разпореждания на основание чл. 99, ал. 1, т. 5 от КСО и считано от 14.09.2010г. е отпусната лична пенсия за осигурителен стаж и възраст по чл. 68 ал. 1 - 3 от КСО. С Решение от 27.04.2016г. по адм. дело 6393/2015г. по описа на ВАС е отменено Решение от 07.04.2015г. по адм. дело № 16/2015г. по описа на ПАС и е отхвърлена като неоснователна жалбата на П.Д. против Решение № РД-431 от 18.12.2014г. на Директора на ТП на НОИ – гр. П., с което е потвърдено Разпореждане № **********/ПР-1312/ от 26.08.2014г. на ръководителя на ПО при ТП на НОИ – гр. П..
С Решение № 1040-15-50 от 27.09.2016г. на Директора на ТП на НОИ- гр. П. е възобновено административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. срещу Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр. П..
С процесното Решение № 2153-15-243 от 28.09.2016г. Директорът на ТП на НОИ - гр. П. е оставил без уважение искането на жалбоподателката за отмяна на Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр. П..
По делото е назначена и приета съдебно-счетоводна експертиза, изготвена от вещото лице М.М., която подробно в табличен вид отговаря на въпросите каква част на претендираната от ответника с Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. сума за възстановяване /отделно за главница и лихви/, се дължи на разликата в дохода, съответно на индивидуалния коефициент, от който е изчислена пенсията и каква част се дължи на разликата в стажа, които се установяват между отмененото разпореждане за отпускане на пенсията и разпореждане № ********** Протокол ПР-1312/26.08.2014г. Посочените изчисления са направени към датите 15.07.2013г., 07.08.2013г. и 26.08.2014г.
Настоящият съдебен състав следва да отбележи, че с изготвената експертиза не допринася за изясняване на основния спор по делото.
Съгласно общата разпоредба на чл. 114, ал. 1 от КСО недобросъвестно получените суми за осигурителни плащания се възстановяват от лицата, които са ги получили, заедно с лихвата по чл. 113, като съгласно ал. 3 за възстановяване на сумите по ал. 1 и ал. 2 длъжностното лице, на което е възложено ръководството на контрола по разходите на ДОО в съответното териториално поделение на НОИ, издава разпореждане, което подлежи на доброволно изпълнение в 14-дневен срок от връчването му.
В случаите на неправилно изплатени суми за пенсии (какъвто е и настоящия) е налице специалната разпоредба на чл. 98, ал. 2 КСО, според която длъжностното лице по ал. 1, на което е възложено ръководството на пенсионното осигуряване в съответното ТП на НОИ, издава разпореждане и за възстановяване на неправилно изплатените суми за пенсии, като в дадения казус това е актът на ръководител на пенсионното осигуряване при ТП на НОИ – гр. П..
Що се отнася до Разпореждане № **********/Протокол № 1312/26.08.2014г., то същото не установява вземането за неправилно изплатени пенсии, тъй като само най-общо в него е посочено, че неправилно изплатените суми следва да бъдат възстановени от лицето, заедно с лихвата, но нито са посочени конкретни суми, нито през кой период са получени - т.е. вземането не е определено по размер. Това разпореждане, обаче, има важно значение с оглед на самото "производство" по издаване на последвалото го Разпореждане, тъй като то слага начало на формалната опростена процедура, в хода на която се констатира основанието за възникване на вземането на Държавата в лицето на осигурителните органи спрямо жалбоподателя.
Своеобразното производство, завършило с крайния си акт по чл. 98, ал. 2 КСО, всъщност има за цел да установи какъв е точният размер на това задължение на жалбоподателката, периода на формирането му, а също така и да изчисли лихва.
Разпореждане № **********/Протокол № 1312/26.08.2014г., както се посочи по-горе в мотивите на настоящото решение е било обжалвано и по административен, и по съдебен ред, като с Решение от 27.04.2016г. по адм. дело 6393/2015г. по описа на ВАС е отменено Решение от 07.04.2015г. по адм. дело № 16/2015г. по описа на ПАС и е отхвърлена като неоснователна жалбата на П.Д. против Решение № РД-431 от 18.12.2014г. на Директора на ТП на НОИ – гр. П., с което е потвърдено Разпореждане № **********/ПР-1312/ от 26.08.2014г. на ръководителя на ПО при ТП на НОИ – гр. П.. Следователно, последното е влязло в сила на 27.04.2016г.
При влязло в сила разпореждане, с което се изменя и намалява първоначално определения размер на пенсията за ОСВ на жалбоподателката, спорен по делото остава въпроса дали недължимо получените от нея суми са добросъвестно получавани или не, респективно дали същите подлежат на връщане, тъй като самото наличие на такива неправомерно получени суми вече е установено от влязлото в сила разпореждане.
Следва да се посочи, че действително като основание на потвърденото разпореждане са посочени разпоредбите на чл. 98, ал. 2 и чл. 114, ал. 1 от КСО.
В тази връзка необходимо е да се отбележи, че нормата на чл. 98, ал. 2 КСО /в редакцията и към датата на постановяване на акта/ дава възможност на длъжностните лица по чл. 98, ал. 1 от КСО да издават разпореждания и за възстановяване на неправилно изплатените суми за пенсии, а тази на чл. 114, ал. 1 от КСО е постановявала, че недобросъвестно получените суми за осигурителни плащания следва да се възстановяват от лицата, които са ги получили, заедно с лихвата по чл. 113 от КСО.
Анализът на двата нормативни текста, в съответните им редакции, налага да се приеме, че правилото на чл. 114, ал. 1 от КСО е общо такова за Кодекса, приложимо при всички случаи, при които се установява хипотеза на недобросъвестно получаване на суми за всякакви видове осигурителни плащания, като в тези производства компетентен орган е длъжностното лице, на което е възложено ръководството на контрола по разходите на държавното обществено осигуряване в съответното териториално поделение на НОИ или друго длъжностно лице, определено от Ръководителя на поделението /така чл. 114, ал. 3 от КСО/, докато нормата на чл. 98, ал. 2 от КСО дава специална компетентност и на други длъжностни лица, включително и на това, на което е възложено ръководството на пенсионното осигуряване в съответното ТП на НОИ, да издава подобни разпореждания, но само за неправилно изплатени суми за пенсии. Т.е това правомощие следва от самия закон.
В случая е безспорно, че издателят на разпореждането от 27.08.2014г. е Ръководителят на “Пенсионен отдел” в ТП на НОИ – гр. П., поради което е налице компетентността по чл. 98, ал. 2 от КСО на длъжностното лице.
На следващо място, видно от съдържанието на нормите, послужили като основание за издаване на това разпореждане, се установява, че нормата на чл. 98, ал. 2 от КСО говори за “неправилно изплатени суми”, докато тази на чл. 114, ал. 1 от КСО говори за “недобросъвестно получени суми”. Очевидно е, в тази връзка, че всяка недобросъвестно получена сума задължително се явява и като неправилно извършен разход от фондовете на ДОО, но не всяка неправилно изплатена сума за такъв разход се явява винаги и недобросъвестно получена от съответното лице.
Предвид изложеното следва извода, че неправилно изплатените суми /не само за пенсии/ подлежат на връщане от субекта, който ги и получил, само ако са получени недобросъвестно, т.е. лицето е знаело според обстоятелствата, че този разход не му се полага или е извършило определени действия или пък е бездействало в нарушение на конкретно правило за поведение.
Ето защото и независимо, че на Ръководителя на пенсионното осигуряване също е дадено правото да издава разпореждания за възстановяване на неправилно изплатени суми, но само за пенсии, то на такова възстановяване от съответните лица, които са получили този вид плащане именно и във връзка с уредбата по чл. 114, ал. 1 от КСО ще подлежат само получените недобросъвестно от тях неправилно изплатени суми за пенсии, както е в процесния случай.
Данните, съдържащи се във въпросния стабилен административен акт, сочат на съществена грешка, допусната с Разпореждане № 78/01.06.2001г., отстранена на основание чл. 99, ал. 1, т. 5 от КСО и това именно е направено с влязлото в сила Разпореждане № № **********/Протокол № 1312/26.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр. П.. В хода на развилото се административно производство по постановяване на въпросния административен акт и неговото обжалване пред горестоящия административен орган не е установено от страна на П.Д., при носене на доказателствената тежест от нейна страна, да докаже посочения в заявлението трудов стаж, положен при съответните осигурители (а не за административния орган да доказва, че същата не е придобила този стаж и никога е работила при условията на първа категория труд). Не е доказано Д. да е придобила изискуемия осигурителен стаж от втора категория от 15г. 00м. 20дни, което означава, че тя не е полагала в миналото труд от втора категория и въобще не е имала право на ранно пенсиониране при условията на § 4, ал. 1 ПЗР на КСО. Това обстоятелство категорично сочи, че тя е била недобросъвестна по смисъла, вложен в разпоредбата на чл. 114, ал. 1 от КСО както при получаването на пенсия, която определено не й се полага, така и при подаването на заявлението за отпускане на тази пенсия, чието съдържание очевидно не е била в състояние да препотвърди и да докаже релевантните за правото и по § 4 от ПЗР на КСО факти и обстоятелства, защото не е имала сбор от осигурителния стаж и възраст 94. Оплакванията на жалбоподателката в обратния смисъл, а именно за липса на недобросъвестно поведение от нейна страна по смисъла на чл. 114, ал. 1 от КСО, са неоснователни и не се споделят от състава на съда.
На следващо място, следва да се констатира, че спорният между страните по делото въпрос се концентрира върху размера на установените с решението на директора на ТП на НОИ – гр. П. парични задължения на жалбоподателката и най-вече по отношение на доводите, изложени в жалбата, за изтекла погасителна давност по смисъла на приложимите редакции на нормата на чл. 115 от КСО, относно задължения за възстановяване на неправилно изплатени суми за лична пенсия за осигурителен стаж и възраст и лихви върху тях. Доводите на жалбоподателката за изтекла погасителна давност настоящият състав намира за неоснователни, като съображенията в тази насока са следните:
Погасителната давност е материалноправен институт, като по отношение на всеки отделен период, за който се претендира да е изтекла такава давност и за всяко едно такова вземане (в случая отделни вземания за главници и лихви), произхождащи от неправилно изплатени суми за лична пенсия за осигурителен стаж и възраст, е приложима специалната уредба на чл. 115, ал. 1 от КСО, действаща, обаче, към момента на възникване на всяко едно от тези вземания. Разпоредбата на чл. 115, ал. 1 от КСО, регламентираща погасяването на вземанията на НОИ по давност, е претърпяла няколко законодателни изменения и допълнения от приемането на КЗОО, впоследствие КСО, до настоящия момент. Началната дата, от която се дължи възстановяване на сумите от надвзети пенсии, в случая е 01.01.2009г., тъй като с Решение РД-323 от 13.10.2014г. Директорът на ТП на НОИ – гр. П. е заличил погасената по давност част в размер на 33 215,78 лв., от които главница за периода 01.01.2004г. до 31.12.2008г. в размер на 12 936,07 лв. и лихва в размер на 20 279,71лв. Тук следва да се посочи, че през 2009г. разпоредбата на чл. 115 от КСО е действала Редакция към ДВ, бр. 109 от 23.12.2008 г., като чл. 115, ал. 1 от КСО е предвиждал, че „вземанията на Националния осигурителен институт за неправилно извършвани осигурителни плащания, неоснователно изплатени парични обезщетения и надвзети пенсии и лихвите върху тях, се погасяват с изтичане на петгодишен давностен срок, считано от 1 януари на годината, следваща годината, за която се отнася.".
Съгласно чл. 115, ал. 5, т. 1 и т. 2 от КСО давността спира да тече при обжалване - докато продължава спорът относно вземането и когато е образувано друго административно или съдебно производство, от което зависи издаването на разпореждане или отпускане на парично обезщетение или помощ по този кодекс. В тази връзка следва да се отбележи, че с Решение № РД – 73 от 20.03.2015г. на Директора на ТП на НОИ – гр. П. административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. отново било спряно, в изпълнение на влязло в сила Определение от 17.11.2014г. по адм. дело 3032/2014г. по описа на ПАС, до приключване с влязъл в сила съдебен акт на адм. дело 16/2015г. на ПАС. С Решение № 1040-15-50 от 27.09.2016г. на Директора на ТП на НОИ – гр. П. е възобновено административното производство по жалба вх. № МП-60821/16.09.2014г. на П.Д. срещу Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр.П.. С оглед изложеното, съдът счита за неоснователно възражението на жалбоподателката за погасени поради изтекла давност вземания до 31.12.2010г.
Само за пълнота следва да се отбележи, че в процесното разпореждане на ръководителя на „ПО“ при ТП на НОИ - гр. П. и в потвърждаващото го решение на ръководителя на ТП на НОИ - гр. П. липсва подобна конкретизация на претендираните суми за възстановяване и дължимите лихви. Такава, обаче, несъмнено се съдържа в казаните справки в табличен вид, приложени като част от административната преписка и приети като доказателство по делото. В този смисъл следва да се съобрази приетото в Тълкувателно решение № 16 от 31.03.1975г. на ОСГК на ВС (което макар и прието по време на действието на отменения ЗАП е актуално и при действието на АПК), и съгласно което „… Мотивите към административния акт или към резолюцията за отказ за издаване на админитсративен акт могат да бъдат изложени и отделно от самия акт най - късно до изпращането на жалбата срещу акта на по - горния административен орган, в съобщението до страните по чл. 28, ал. 1 от ЗАП, в съпроводителното писмо или в друг документ към изпратената преписка, ако изхождат от същия административен орган, издал акта…“. Настоящият случай е именно такъв, като несъмнено във въпросните справки, съставляващи част от административната преписка, е посочен конкретният размер на вземанията за неправилно изплатените суми за лична пенсия за ОСВ и съответно размерът на лихвите върху тях, като оплакванията на жалбоподателката в тази насока са неоснователни и не се споделят от състава на съда.
Предвид изложеното, съдът намира, че подадената жалба се явява неоснователна.
При посочения изход на спора и съобразно своевременно направеното искане от ответника, жалбодателката следва да бъде осъдена да заплати на ТП на НОИ - П. възнаграждение за осъществената юрисконсултска защита, което се констатира в размер на 350 лв.
Мотивиран от изложеното, П.ският административен съд
ОТХВЪРЛЯ жалбата на П.И.Д., ЕГН ********** *** срещу Решение № 2153-15-243 от 28.09.2016г. на Директора на ТП на НОИ - гр. П., с която е оставено без уважение искането на жалбоподателката за отмяна на Разпореждане № **********/Протокол № Ра-652/27.08.2014г. на Ръководителя на "ПО" към ТП на НОИ - гр. П..
ОСЪЖДА П.И.Д., ЕГН ********** *** да заплати на ТП на НОИ – гр. Пловдив сумата от 350 /триста и петдесет/ лева, съставляваща възнаграждение за осъществената юрисконсултска защита.

matches:
дело 3032
дело 262
дело 6393
дело 6393
дело 3032
дело 16


text:
Към въпроса за правната уредба на представителното водене на чужда работа без възлагане в българското облигационно право | Предизвикай правото!
Публикации Гражданско право Към въпроса за правната уредба на представителното водене на чужда работа без...
(статията е публикувана за пръв път в сп. „Юридически свят“, 2017, № 2, 90-122, както и в gramada.org (22 януари 2018 г.)*
След реципирането на римското облигационно право в Западна Европа гестията прониква в континенталните граждански кодекси като „изконен“ правен институт. Тя е уредена и доразвита в чл. 1372 и сл. от Code civil (C. civ.) des Fran?ais от 1804 г.; §§ 1035 и сл. от Allgemeines B?rgerliches Gesetzbuch (ABGB) от 1812 г.; чл. 1140 и сл. от codice civile (CC) italiano от 1865 г.; чл. 419 и сл. от Schweizerische Obligationenrecht от 1883 г.; чл. 1888 и сл. от C?digo Civil (Cc) de Espa?a от 1889 г.; §§ 677 и сл. от B?rgerliches Gesetzbuch (BGB) от 1900 г. и др. По този начин институтът навлиза и в България след Освобождението в чл. 45 и сл. от Закона за задълженията и договорите (ЗЗД) от 1892 г. (отм.).
2. Намеса на трети лица при воденето на чужда работа
Наистина в най-честия случай от чл. 60 и сл. възниква облигационно отношение между две лица: управител на чуждата работа (negotiorum gestor) и господар на работата (dominus negotii, наричан от ЗЗД „заинтересуван“[4]). Само че не е изключено правните връзки да се усложнят и гесторът или доминусът да се обвържат с трето лице.
а) Необвързване на третото лице нито с управителя, нито с господаря
Третото лице (Т.) уведомява управителя (У.), че господарят (Г.) има една работа, която е нужно да бъде поета от някого (напр. чуждо изискуемо задължение за издръжка на непълнолетно дете), но нито на Т. някой му е възложил това, нито Г. се грижи за нея. Тук Т. оставя У. да реши дали да се захване, или не, с чуждите дела. Прочее е възможно У. да бъде гестор по смисъла на чл. 60, ал. 1. В случая нито У., нито Г. е в правоотношение с Т.; обвързани са само У. и Г. Това е най-често срещаната хипотеза на negotiorum gestio, която, условно казано, се свежда до поемането на работата от гестора (чл. 60) и евентуалното му обезщетяване от доминуса, когато са били понесени разноски (чл. 61 или чл. 62).
б) Обвързване на третото лице с управителя
в) Обвързване на третото лице с господаря на работата
Накрая, У. също поема чуждите работи и – без изначално да има представителна власт (чл. 60, ал. 1) – сключва договор с Т. от името на Г. (alieno nomine). Безспорно е, че ако Г. одобри действията на У. (срв. чл. 62 и чл. 42, ал. 1), Г. ще бъде директно обвързан с Т.: мнимо представителство и последвала ратификация. За настоящото изследване интерес представлява друг въпрос: Разполага ли с представителна власт У. по силата на закона да действа от името на Г., обвързвайки го непосредствено с Т., когато работата е била поета и водена полезно в чужд интерес (чл. 61, ал. 1, пр. I)?
3. Предмет и план на изследването
С други думи, обектът на съчинението е въпросът: уредена ли е репрезентативната гестия в българското облигационно право? По своята същност тя намира израз във възможността гесторът, който извършва юридически действия от името на доминуса с трето лице, без да е бил изначално овластен, да придобие представителна власт „по разпоредбата на закона“ (чл. 36, ал. 1, пр. I), ако е бил предприел „уместно“ чуждата работа и я е бил управлявал „добре“ в чужд интерес (чл. 61, ал. 1, пр. I)[6].
Все пак приложението на negotiorum gestio representativa в практиката би било скромно. Тo би се срещнало там, където трябва да се стабилизира някакво извънредно състояние (срв. чл. 60, ал. 3). Напр. пострадало лице (Г.) при пътнотранспортно произшествие (ПТП) трябва да бъде откарано до болница, но този, който се намира на местопроизшествието (У.), е известна личност, пътуваща incognito в друга държава, и не желае посещението му да стане публично достояние. Затова последното лице (У.) сключва договора за медицинска услуга със здравното заведение (Т.) от чуждо име[7]. Институтът би намерил умерено приложение и когато трябва да се придобие една полза или да се избегне една вреда за някого от лице, което не е било изрично овластено за това, а трябва да действа при изначална липса на представителна власт или като превиши пределите й (срв. чл. 43, ал. 1 in fine, чл. 282 и чл. 283, ал. 2, пр. II).
Проблемът за представителната гестия у нас настоящото съчинение разисква в следния ход: Преди всичко, с оглед на това да бъдат по-ясно разбрани кратките правила на чл. 60-62, се привеждат сбити сравнителноправни бележки (т. II). След това се излага синтезиран обзор на становищата в доктрината и на достиженията на съдебната практика (т. III). На следващо място се разгръща обстойно застъпената от мен теза по въпроса (т. IV). По-нататък се предлага обсъждане в дискусионна светлина на други становища, които може да бъдат застъпени по поставената тема (т. V). В края е дадено заключение и предложение с оглед на бъдещия закон (т. VI).
II. Сравнително право
4. Френският правен кръг
В едни континентални държави – предимно тези, които са реципирали Code Napoleon – гесторът, който извършва юридически действия от чуждо име, се възприема като задължителен представител на доминуса, стига действията му да са одобрени от закона. Била ли е работата полезно водена (utilitas gestionis), управителят черпи своята представителна власт ex lege, без да е необходима волята на представлявания – господар на работата, която по хипотеза липсва (absentia domini). Обезателно управителят обаче трябва да е разкрил на третото лице, че действа qua gestor.
Казаното важи за Република Франция, Кралство Белгия и Велико херцогство Люксембург – чл. 1375 C. civ. от 1804 г., а след новелизацията на общата част на облигационното право във Франция от 10–ти февруари 2016 г., която влезе в сила на 1-ви октомври с. г. – чл. 1301-2, ал. 1 C. civ. Аналогично правило може да бъде открито и в Кралство Испания – чл. 1893, ал. 1 от испанския Cc, като и в Република Италия – чл. 2031 CC от 1942 г. Редакциите на посочените разпоредби не се отличават особено смислово от разпоредбата на чл. 61, ал. 1, пр. I ЗЗД от 1951 г. (респ. от чл. 49, пр. I ЗЗД от 1892 г.). Най-общо казано, те установяват, че господарят на работата е длъжен да изпълни (респ. е отговорен за) задълженията, сключени от негово име.
5. Германският правен кръг
В другите европейски държави – Република Австрия, Федерална република Германия, Конфедерация Швейцария, Република Гърция, Чехия, Република Естония, Република Португалия – гесторът не разполага с право да обвърже t?te-?-t?te доминуса и третото лице. Воденето на чужда работа без възлагане в тези правни системи се урежда като задължение между страните (inter partes), т.е. единствено между gestor и dominus. Дори когато действията му са били одобрени от закона, управителят продължава да е falsus procurator. Юридическите актове, извършени от чуждо име, са недействителни, освен ако доминусът не ги одобри.
Изложеното следва от правилата за мнимото представителство и липсата на изрично правило, предоставящо на гестора представителна власт. Доколкото ми е известно, само C?digo Civil (CCo) portugu?s от 1966 г. обобщава изрично това в чл. 471 (‘Representa??o sem poderese mandato sem representa??o’[10]): ‘[Q]uando ?s rela??es entre o gestor e o dono do neg?cio, ? aplic?vel aos neg?cios jur?dicos celebrados por aquele em nome deste o disposto no artigo 268?’[11] От чл. 268 на португалския CCo следва, че такива сделки ще обвържат доминуса само ако ги е ратифицирал. Прави впечатление, че защитата на интересите на третото лице е сравнително слаба (срв. чл. 260, ал. 1 и чл. 268, ал. 4 CCo). Може би затова германското право и законодателствата, които са го реципирали, предоставят една допълнителна възможност за третото добросъвестно лице. Съгласно § 179 BGB то може да иска изпълнение на договора от управителя – мним представител, щом последният не е можал да докаже представителната си власт и господарят на работата не е потвърдил сделката (§ 177 BGB). Не упражни ли това право, третото лице може да иска обезщетение от гестора.
6. Английското право
Подходът на английското право се дължи отчасти на неговия прецедентен (казуистичен) характер, отчасти на това, че на Острова не е било реципирано римското гражданско право. Само че, използвайки различни средства от континенталните кодекси, общото право нерядко достига до сходни резултати с техните разрешения. Като такъв намирам и случая с репрезентативната гестия. Възможните спорове, които de Code civil des Fran?ais и последователите му разрешават чрез овластяването на управителя на чужда работа по силата на закона да действа от чуждо име, common law преодолява чрез института на agency of necessity (необходимо представителство).
Принципалът се обвързва направо с третото лице, доколкото извършеното правно действие от неовластения представител е в чужд интерес и е било необходимо[16]. Така напр. превозвачът на бързо развалящи се вещи, които не са получени, може да придобие представителна власт от необходимостта, за да ги продаде (Sims v. Midland Ry Co. Ltd., 1913). Капитанът на кораб, без да е бил овластен, може в случай на необходимост да продаде или да ипотекира кораба (the Karnack, 1869), както и да отчужди (Australasian Steam Navigation Co. v. Morse, 1872) или да заложи (the Onward, 1873) товара[17]. Необходимото представителство е било по-широко разпространено през изминалите два века поради недотолкова развитите средства за общуване. Все пак приложението му днес не е изключено, т.к. акцентът в прецедентната практика пада върху необходимостта (necessity) и извънредността (emergency) на случая, а не само върху възможността за свързване с принципала[18].
III. Юриспруденция
7. В Царство България
При действието на отм. ЗЗД от 1892 г. господстващото разбиране е било, че гесторът би могъл да придобие представителна власт по силата на чл. 49, пр. I. В този начин са се изказвали Г. Губиделников[19], Хр. Павлов[20], Н. Меворах, Л. Фархи и Д. Лиджи[21]. За това е настоявал още и Ал. Кожухаров[22] в своя сборник с анотации на ЗЗД (отм.): „Ако гесторът е действал от свое име, той е единствено задължен спрямо третите лица, с които е договарял… ако гесторът е заявил [пред третото лице], че действа за сметка на господаря на сделката [т.е. от чуждо име], той не е отговорен към третото лице.“ В същия смисъл се е изказвал и Ив. Апостолов[23]: „Действията на представителството настъпват само ако гестията е била полезна или ако последва ратификация.“ Такова е и схващането на проф. П. Венедиков във връзка с управлението на общите вещи от съсобствениците: „Ако обаче съсобственикът е договарял не изключително от свое име, а и от името на другите съсобственици, макар и да не е имал пълномощно от тях, тогава, щом работата е добре водена, те са направо задължени към третото лице и добиват, от друга страна, право срещу него.“[24]
Върху представителното водене на чужда работа без възлагане е имал удобен случай да се произнесе – също положително – и Върховният касационен съд (ВКС) на Царство България. Така напр. с р. № 892/1930 г. на IV г. о.[25] съставът на Съда намира, че: „Съгласно чл. 46 и сл. от ЗЗД [отм.] управлението на една чужда работа… има за цел да поправи и запази един чужд имот, затова той се отнася само до управлението на чуждата работа, а не и до актове на разпореждане, каквато е продажбата, освен ако тая продажба се е налагала за запазване [на интересите на собственика на] другия, останалия чужд имот, в който случай тя има характер на акт по управлението на тоя имот.“[26]
8. В Народна република България
В първия учебник при действието на ЗЗД от 1951 г. по „Облигационно право на НРБ: Отделни видове облигационни отношения“, излязъл под перото на акад. Любен Василев през 1958 г., полемиката с „буржоазните“ учени е изпусната по понятни причини. Остава обаче впечатлението, че мнението на проф. Диков бива споделено от Василев. Все пак това не е посочено изрично. Любен Василев категорично отхвърля възможността гесторът да бъде задължителен представител на доминуса по чл. 61, ал. 1, пр. I: „Воденето на чужда работа без натоварване поражда последици само във вътрешните отношения между управителя и носителя на интереса.“[28] Тезата на акад. Василев, за която може да се съжалява, че не е подкрепена с повече аргументи, ще бъде разгледана подробно по-долу – т. 16. Останалата част от съчиненията върху negotiorum gestio от времето на Народна република България, с които разполагах, не разглеждат въпроса за представителната гестия (чл. 61, ал. 1, пр. I, във вр. чл. 36, ал. 1, пр. I)[29]. В достъпната ми практика на Върховния съд (ВС) от 1947 г. до 1996 г. също не открих решения, с които да се взема едно или друго отношение по поставения проблем.
9. В Република България
Относно репрезентативното водене на чужда работа без възлагане в съвременната българска юриспруденция няма единодушно становище. В науката преобладава разбирането, че то е недопустимо – от гестията възниквали само задължения inter partes: между gestor и dominus (бук. „а“). Докато задължителната практика на ВКС по чл. 290-293 ГПК колебливо клони към противното (бук. „б“).
а) Доктрината
В модерната българска теория продължава да доминира[30] становището на Диков и Василев, че от воденето на чужда работа без възлагане не можело да произтече представителна власт в полза на управителя, доколкото господарят на работата не е бил потвърдил действията му. Противното становище, което признава репрезентативната гестия, поддържано от Губиделников, Павлов, Меворах, Лиджи и Фархи, Апостолов и Кожухаров, и практиката на ВКС на Царство България в този смисъл, по неясни вече причини продължават да бъдат подминавани, най-малкото без полагащия им се коментар от специализираната литература (с малки изключения в лекционните курсове).
Институтът по чл. 60-62 е разгледан в два от най-новите учебници по облигационно право, занимаващи се с извъндоговорните източници на задължения – на проф. Зл. Сукарева[31] и на проф. П. Голева[32]. В периодичните издания са публикувани няколко научни статии, посветени на гестията: от д-р К. Попов[33], Ан. Пунев[34] и др.[35] Срещат се и монографични изследвания, които, занимавайки се с гранични проблеми на гражданското право, мимоходом са разисквали и воденето на чужда работа без възлагане (напр. Ч. Големинов[36]). Две от тях заслужават особено внимание, защото пряко засягат въпроса за репрезентативната гестия – докторската теза на доц. Т. Йосифова[37] и хабилитационния труд на доц. Кр. Таков[38].
б) Практиката
Приложението на представителното водене на чужда работа от българските съдилища е оскъдно. Все пак в най-новата си практика ВКС на Република България, макар и колебливо, оставя впечатлението, че – противно на доминиращото разбиране в доктрината – управителят може да придобие представителна власт по силата на закона. Въпреки че това не е казано по един категоричен начин, такъв извод може да се направи безспорно при прочита на р. № 338/11.I.2016 г. по гр. д. № 1729/2015 г., IV г. о., докл. съдия Б. Белазелков. С опр. № 841/26.VI.2015 г. по същото дело решаващият състав е приел, че са налице основанията за допускане до касационно обжалване по смисъла на чл. 280, ал. 1, т. 3 ГПК относно правните въпроси, свързани с правоотношенията между представител и представляван и тяхното съотношение с договора за мандат, гестията и неоснователното обогатяване. По поставените въпроси ВКС е намерил следното (р. № 338/11.I.2016 г.): „Вътрешните отношения [при представителството] включват правоотношенията, произтичащи от упълномощаването, което може да е или да не е съпроводено от договор за поръчка (или друго правоотношение, от което произтича овластяването).“ Считам, че това „друго правоотношение, от което произтича овластяването“, е именно репрезентативната гестия – чл. 61, ал. 1, пр. 1.
Този извод се потвърждава по-нататък и от останалата част от съображенията на съда при отговора на правните въпроси: „Ако страните не са обвързани от договор за поръчка (или друго правоотношение, от което произтича овластяването [репрезентативна гестия]), за представителя не може да възникнат никакви задължения, в т.ч. да действа в упражняване на учредената представителната власт… Наличието на пълномощно изключва гестията, защото нейните правила са приложими, не само при отсъствието на мандат [за да се изключи гестията за разноски – чл. 61, ал. 1, пр. II и III], но също и при отсъствието на пълномощно [за да се изключи представителната гестия – чл. 61, ал. 1, пр. I], т.к., ако е налице пълномощие, работата винаги е предприета уместно и заинтересуваният е длъжен да изпълни задълженията, сключени от негово име, без значение дали работата е добре или зле управлявана – той е обвързан от всички действия на представителя по силата на даденото пълномощие (освен при сговаряне във вреда на представлявания – чл. 40 ЗЗД).“
По-нататък съставът на касационния съд приема, че: „Правилата на гестията и на неоснователното обогатяване са приложими в отношенията между мнимо представлявания и представителя без представителна власт (в т.ч. при надхвърляне на представителната власт). Когато мнимият представител започне да действа от чуждо име, той е длъжен да се грижи за работата, както ако би бил упълномощен, докато мнимо представляваният може да я поеме. Ако действията са предприети уместно и работата е била добре водена, мнимо представляваният ще е длъжен да изпълни поетите от негово име задължения и [да] обезщети гестора (до размера на обогатяването си, ако гесторът е действал и в свой интерес). Ако действията са предприети неуместно или работата е водена зле, мнимо представляваният няма да е обвързан, докато [упълномощителят] не е обвързан само в хипотезата на чл. 40 ЗЗД.“
Че касационният съд схваща думите на закона „длъжен е да изпълни задълженията, сключени от негово име“ – чл. 61, ал. 1, пр. 1, като представително водене на чужда работа без възлагане, се подразбира донякъде и от т. II, п. 3 от мотивите на Т. р. № 5/12.XII.2016 г. по т. д. № 5/2014 г. на Общото събрание на Гражданска и Търговска колегии (ОСГТК), докл. съдия Б. Цонев: „Ето защо волеизявлението, направено от чуждо име без представителна власт […], поначало не е неправомерно – аргумент за това са и разпоредбите на чл. чл. 60-62 ЗЗД, уреждащи воденето на чужда работа без пълномощие, като често то дори е в интерес на мнимо представлявания (чл. 61, ал. 1 ЗЗД).“ Че ВКС има предвид тъкмо предложение първо от чл. 61, ал. 1, не може да има и съмнение, защото останалите правни последици на разпоредбата (пр. II и III) не визират правни действия, извършени от чуждо име.
IV. Тезис
С оглед на действащото право намирам за основателно да се поддържа, че управителят би могъл да придобие представителна власт по силата на закона, когато работата е водена полезно, и така да обвърже пряко господаря й с третото лице (арг. от чл. 36, ал. 1, пр. I във вр. с чл. 61, ал. 1, пр. I). Съображенията ми за това са следните: Въпросното задължение на доминуса „да изпълни задълженията, сключени от негово име“ е спрямо третото лице, а не към управителя (т. 10). То идва да означи прякото представителство така, както е било формулирано в отм. ЗЗД от 1892 г. (т. 11). Самото словосъчетание „сключени от негово име“ недвусмислено сочи за състава на прякото представителство по смисъла на действащото право (т. 12). Negotiorum gestio е изключение от принципа за релативно действие на облигационното отношение и затова от него може да се породят права и задължения и за третото лице, което се обвързва направо с доминуса (т. 13). Репрезентативната гестия постига равновесие между интересите на dominus negotii, negotiorum gestor и третото лице (т. 14). Тя е уредена в правните системи, от които е реципирано българското облигационно право, и е предвидена в проектите за български Граждански кодекси (ГК) (т. 15).
След като първото задължение на доминуса (чл. 61, ал. 1, пр. I) не е към гестора, няма към кого другиго да бъде, освен към третото лице. Схващаше ли законодателят и този дълг на господаря на работата към управителя, а не към третото лице, най-малкото щеше да даде някакви индиции, напр. поне би го поставил в края на текста (след сегашните пр. II и III). Но ми се струва, че съставителите на ЗЗД са имали друго предвид: нареждайки първото задължение на доминуса пред останалите, те систематически вярно са откроили прякото представителство (пр. I) от обратните искове на гестора (пр. II и III). Същата последователност се наблюдава и при формулирането на задълженията на манданта по отм. ЗЗД от 1892 г.: чл. 498 – пряко представителство, чл. 499 – разноски, чл. 500 – „загуби“, чл. 501 – лихви. Отделен е въпросът, че редакцията на чл. 61, ал. 1, пр. I ЗЗД от 1951 г. можеше да бъде далеч по-съвършена, стига да се беше отклонила от автентичния изказ на Code Napoleon от началото на XIX в.[45]
11. „Длъжен е да изпълни задълженията“
В полза на gestio representativa (чл. 61, ал. 1, пр. I) трябва да се приведе едно историкоправно съображение – формулировката на прякото представителство в отмененото облигационно законодателство. На него са били посветени два текста в ЗЗД от 1892 г. Първият е на чл. 49, пр. I ЗЗД от 1892 г. (отм.) и се отнася до задълженията на господаря на работата: „[Той] е длъжен да изпълни задълженията, сключени в негово име от управителя“. Следващата разпоредба е била тази на чл. 498, ал. 1 от с. з. в раздела за задълженията на доверителя от договора за мандат: „Упълномощителят е длъжен да изпълни задълженията, сключени от пълномощника“. Текстовете са се тълкували широко в юриспруденцията: представляваният – доминус или мандант – е придобивал и права, не само задължения[46]. Реминисценция на чл. 49, пр. I и чл. 498, ал. 1 ЗЗД от 1892 г. (отм.) може да бъде открита в чл. 61, ал. 1, пр. I ЗЗД от 1951 г.: „заинтересуваният е длъжен да изпълни задълженията, сключени от негово име [от управителя]“.
Прочее неубедителна е за мен тезата, че разумът, вложен от съставителите на ЗЗД в чл. 61, ал. 1, пр. I, е бил „заинтересуваният е длъжен да изпълни задълженията, сключени от негово име от управителя(!), към управителя(?)“. Доколкото ми е известно, никой в юриспруденцията на Царство България не се е съмнявал, че отм. ЗЗД от 1892 г. е уреждал прякото представителство при договора за мандат и при гестията. Никъде в достъпната ми литература не се среща твърдението, че смисълът на чл. 49, пр. I и чл. 498, ал. 1 ЗЗД от 1892 (отм.) е бил да задължи господаря или упълномощителя към управителя или пълномощника, но не спрямо трето лице. Приемало се е тъкмо обратното. Така напр. още д-р Меворах, Фархи и Лиджи в своя коментар на отм. ЗЗД от 1892 г. посочват, че: „Сделките [сключени от пълномощника от чуждо име по чл. 498, ал. 1] не са за упълномощителя res inter allios acta.“[50] „Изразът «е длъжен да изпълни» [в чл. 49] е еквивалентен с онзи на чл. 498, отнасящ се до пълномощието… Третото лице не може да преследва управителя даже ако заинтересуваният изпадне в несъстоятелност или ако поради недобре управлявана работа, същият бъде признат за неангажиран. (Освен при изрична или мълчалива конвенция port-fort по чл. 34.) – Също и когато третото лице поема посредством управителя задължения в полза на заинтересувания, последният има пряк иск срещу третото лице.“[51]
12. „Сключени от негово име“
Друг аргумент, който ползва репрезентативната гестия, според мен е обстоятелството, че когато ЗЗД говори за „правни действия (съотв. сделки или задължения), извършени (поети или сключени) от чуждо име“, той винаги схваща фактическия състав на прякото представителство. Raison d‘?tat, стоящ зад това твърдение, произтича от останалите разпоредби на закона, за които е безспорно, че се отнасят до прякото представителство: (а) чл. 38 – „представителят не може да договаря от името на представлявания…“; (б) чл. 42, ал. 2 – „лицето, от името на което е сключен договор без представителна власт…“; (в) чл. 292, ал. 1 – „ако довереникът действа от името на доверителя като негов пълномощник…“; (г) чл. 97, ал. 2 – „получената сума [длъжникът трябва] да внесе в банка на името на кредитора...“; (д) чл. 255, ал. 2, изр. II – „остатъкът се влага в банка на името на влогодателя...“
13. Принципът за относително действие на задължението
Воденето на чужда работа без възлагане – като вид правно действие в тесен смисъл на думата (юридическа постъпка), чиито правни последици са определени от закона – може да породи действие и в правната сфера на трето лице (арг. от чл. 21, ал. 1 in fine)[52]. Законодателят по никакъв начин не е ограничен да уреди задълженията, възникващи по чл. 60 и сл., само между управителя и господаря, т.е. до т. нар. „вътрешни“ отношения. Именно той – а не автономната воля на страните – притежава властта да предвиди изключение от принципа за релативно действие на облигационното отношение. Уреждането на представителството абстрактно от договора за поръчка не означава, че то може да възникне единствено от едностранна сделка (арг. от чл. 36, ал. 1, пр. I); склонен съм да допусна, че разпоредбата на чл. 61, ал. 1, пр. I (срв. и чл. 292, ал. 1) наклонява към точно обратния извод[53].
Основание за твърдението, че negotiorum gestor може да обвърже чрез действията си от чуждо име непосредствено dominus negotii с трето лице, е можело да бъде открито и в чл. 45 (отделение II: „За полудоговорите“) на отм. ЗЗД от 1892 г.: „Полудоговорът е едно доброволно и незапретено от закона действие, от което изтича едно задължение към едно трето лице или едно взаимно задължение между страните.“[54] Така е и при другия „квазиконтракт“ – actio de in rem verso (чл. 61, ал. 3, във вр. с чл. 59). При него също може да се породят задължения към трето лице от действията на две други. Напр. неоснователно имуществено разместване, от което А. се обогатява за сметка на В., като въпросната облага преди това преминава през имуществото на Г., за да достигне до А. При приемането на действащия ЗЗД през 1950 г. в юриспруденцията не е имало съмнение по тези въпроси – нито за това, че гесторът може да обвърже доминуса и третото лице (чл. 61, ал. 1, пр. I), нито за това, че действията по имущественото разместване може да произтичат от трето лице (чл. 59). По този начин може да се обясни пропускането да бъде възпроизведен единственият текст на отм. ЗЗД от 1892 г., който е бил „изваден пред скоби“ за всички задължения quasi ex contractu. Може би и Комисията по съставянето на действащия облигационен закон го е възприела като подразбиращ се, т.к. може да се изведе от чл. 21, ал. 1 ЗЗД от 1951 г.[55]
14. Равновесие между интересите на трите страни
а) На управителя
За гестора директното обвързване на доминуса и третото лице е полезно с оглед на това, че няма да бъде обвързан лично заради чуждите работи, от които той обикновено няма интерес (вж. примера за пострадалия при ПТП[57]). Освен това чрез прякото представителство управителят не би понесъл отговорност за неизпълнение към трето лице, нито опасността от неплатежоспособността му. Извърши ли работата самостоятелно, гесторът би могъл да предостави една възмездна услуга на доминуса (напр. адвокатска или медицинска), рискувайки да не придобие вземане за възнаграждение[58], освен при ратификация по чл. 62. Това на свой ред също оправдава интереса му от репрезентативната гестия: обвързвайки третото лице с господаря на работата, управителят няма да пропусне да реализира една полза от действията си[59]. Най-сетне, манифестирайки пред третото лице, че действа qua gestor, той не би понесъл отговорност към него по чл. 42, ал. 2. Третото лице ще бъде недобросъвестно, след като му е известено, че гесторът не разполага с представителна власт изначално, а би могъл да придобие такава по силата на закона (чл. 61, ал. 1, пр. I).
б) На господаря на работата
Интересът на доминуса от репрезентативната гестия се изразява в това, че работите му няма да бъдат оставени на случайността, напротив, те ще бъдат поети от трето лице – в болшинството от случаи – професионалист из областта, в която действа. Съвсем различно е едно лице да окаже първа помощ на пострадал при ПТП, отколкото да го заведе в болница и да сключи договора за медицинска услуга от негово име. Едно е съсед да поправи покрив, повреден от буря, и друго – да възложи това на строител. Ако в последния случай покривът е от сграда с архитектурно-историческа стойност, трудно мислимо е някой неопитен да може да извърши реконструкцията, както би сторил това един специалист. Не бива да се пропуска и фактът, че ако управителят е бил предприел работа „неуместно“ или я е бил управлявал „зле“, представляваният – господар на работата – няма да е обвързан към третото лице (чл. 61, ал. 1, пр. I), т.е. за последния въобще няма да възникне задължение от водената работа. По този начин интересите на представлявания – доминус – са защитени чрез един квалифициран състав спрямо тези на обикновения представляван, който няма да е обвързан от действията на представителя само когато последният се е споразумял с третото лице в негова вреда (чл. 40)[60].
Обстоятелството, че господарят на работата се обвързва директно с третото лице, чиято личност би могла да му е неизвестна, не е достатъчно, за да се приеме, че репрезентативното водене на чужда работа без възлагане би било в негов ущърб. Напротив, целта на това задължаване е да се поемат и завършат работите тъкмо на доминуса, а липсва ли интерес за него от това, не може да се осъществи дори първият състав на гестията (чл. 60), още по-малко пък да възникнат задължения за „доминуса“ от такова начинание (чл. 61, ал. 1 ab initio). Би могло, на следващо място, да се посочат и други разпоредби на ЗЗД, които допускат едно лице да се обвърже въпреки волята си към трето лице чрез задължително представителство – без дори законът да предпоставя квалифицираните (спрямо чл. 40) изисквания на чл. 61, ал. 1 да се действа в интерес на представлявания[62]. Освен това не бива да се пропуска и фактът, че личността на управителя също обикновено е неизвестна за господаря на работата, без това да е пречка за наличието на интерес от поемането на работите му (срв. D. 3.5.1). Всичко това показва, че репрезентативната гестия не е прекомерна намеса в чужд правен кръг, че гесторът не е натрапващ се вмешател в непринадлежаща нему юридическа сфера (срв. § 1035 ABGB[63]).
в) На третото лице
Третото лице ще прецени ползата си най-добре сам?, като реши дали да се обвърже с доминуса чрез задължителния представител – гестор, при условие че работата е била водена полезно (чл. 61, ал. 1 ab initio). Полза от такова задължаване третото лице би имало, когато иска да размести опасността от неплатежоспособност от управителя към господаря на работата. То би имало интерес и с оглед на това да бъде възнаградено, когато е престирало една възмездна услуга в полза на dominus negotii. Докато, поеме ли третото лице чуждите работи qua gestor, вземането му за възнаграждение е съмнително. Репрезентативната гестия защитава правното положение на третото лице много по-добре, отколкото мнимото представителство. Приравнят ли се действията на гестора с тези на falsus procurator (чл. 42, ал. 2), третото лице би било поставено в неблагоприятната ситуация да е изпълнило de facto „задължението“ си към доминуса, т.к. работите му (най-вероятно) не са търпели отлагане (срв. чл. 60, ал. 3), но да не може да претендира насрещното си вземане (най-често) за възнаграждение. Това право на третото лице ще бъде поставено в зависимост от това, дали доминусът – мнимо представляван ще одобри действията на мнимия представител – гестор. Пита се: какъв ще бъде интересът от ратификацията на облагодетелствалия се мнимо представляван – господар на работата (срв. чл. 35, ал. 2 ЗЗД и чл. 293, ал. 3 ТЗ)? В този случай третото лице не би могло да претендира обезщетение и от мнимия представител – управител, защото той би трябвало да му е бил заявил, че действа qua gestor (чл. 42, ал. 1). Нему се оставя единствено възможността да настоява управителят да докаже своята представителна власт преди сключването на договора (чл. 42, ал. 1) и евентуално да не се съгласи да се обвърже. Но споразумее ли се, третото лице не би могло даже да прекрати състоянието на висяща нищожност (респ. недействителност)[64], дори след като установи, че господарят на работата – мнимо представляван – няма намерение нито да одобри действията без представителна власт, нито да изпълни корелативното си „задължение“[65]. По такъв начин се осуетява възможността третото лице, с което гесторът е договарял от името на доминуса, да се погрижи ефективно за чуждите работи, както това му е било възложено от гестора, а такава е главната цел на института negotiorum gestio.
15. Други (extra legem) аргументи
Тезата, че гесторът е задължителен представител на доминуса (чл. 61, ал. 1, пр. I), може да бъде подкрепена и от известни сравнителноправни доводи. От една страна, такова е преобладаващото разбиране в юриспруденцията на законодателствата от френския правен кръг[66]: Белгия[67], Италия[68], Испания[69] и др. В тази връзка находчивата мисъл на М. Планиол гласи, че: „Ратификацията е равносилна на пълномощието, а ползата от управлението е равносилна на ратификация.“[70] Добре е известно, че нашето облигационно право в по-голямата си част стъпва тъкмо на основата на френския C. civ. посредством италианския CC (срв. чл. 1375 C. civ. в редакцията му от 1804 г., съотв. чл. 1301-2, ал. 1 от с. к. след измененията от 2016 г., с чл. 2031, ал. 1 от италианския CC и чл. 61, ал. 1 от българския ЗЗД).
От друга страна, подходът на модерните кодификации да уреждат положително gestio representativa е също така достатъчно показателен в случая. Според чл. 223, ал. 1 от сръбския Закона о облигационим односима от 1978 г.: „Пословођа без налога који је поступио у свему како треба и радио оно што су околности захтевале, има право захтевати да га онај чији је посао вршио… да преузме све обавезе које је закључио у његово име“[71]. Съгласно чл. 1486, ал. 2 от Le Code civil du Qu?bec (CCQ) от 1991 г.: ‘Il [le g?r?] doit aussi remplir les engagements n?cessaires ou utiles qui ont ?t? contract?s, en son nom ou ? son b?n?fice, par le g?rant envers des tiers.’[72]. В същия смисъл са още чл. 6:201 BW от 1992 г., чл. 3:106, кн. V от проекта за ОРР от 2009 г. и чл. 1337, ал. 2 от румънския Codul civil (Codul c.) от 2011 г.: ‘Geratul trebuie s? execute si obligatiile n?scute din actele necesare si utile care, ?n numele ori ?n beneficiul s?u, au fost ?ncheiate de gerant.’[73]
Мнозинството в българската доктрина, особено след приемането на новия ЗЗД и по изключение преди това до 1950 г., отхвърля възможността управителят на чужда работа без възлагане да бъде задължителен представител на господаря на работата по две съображения: Едното – господарят на работата се задължавал към управителя да изпълни задълженията, сключени от негово име съгласно чл. 61, ал. 1, пр. I (т. 16). Другото – абстрахирането на представителството (чл. 36-43) от договора за поръчка (чл. 280-292) означавало невъзможност представителната власт да се породи от negotiorum gestio (т. 17). Тези доводи будят някои възражения, поради което за мен си остават неподкрепени с достатъчно доказателства. Обсъждане в дискусионна светлина заслужава също и въпросът – обещава ли гесторът на третото лице, че доминусът ще изпълни задълженията, поети от негово име? – чл. 23 във вр. с чл. 61, ал. 1, пр. I (т. 18).
16. Задълженията inter partes
Професор Диков и академик Василев споделят разрешението на германското право относно репрезентативната гестия (срв. §§ 683-685 BGB с чл. 61-62 ЗЗД[78]). Според тях управителят е винаги мним представител на господаря на работата, който би се обвързал с третото лице единствено при ратификация (срв. § 177, ал. 1 BGB с чл. 42, ал. 2[79]). Задължението на доминуса по чл. 61, ал. 1, пр. I[80], както и уредбата на целия институт по чл. 60-62[81] – съгласно Василев[82]; у Диков[83] точно това не е манифестирано изрично – е inter partes, т.е. между двете страни: гестор – доминус. Казано по друг начин, от действията на negotiorum gestor не може да възникнат задължения за трети лица, освен за dominus negotii. Скицираното гледище – според мен – не може да бъде споделено с оглед на българското облигационно право по следните обстоятелства:
От това, че гесторът е falsus procurator, би следвало, че сделките, които са сключени от името на доминуса, са (висящо) нищожни поради липса на съгласие – чл. 26, ал. 2, пр. II във вр. с чл. 42, ал. 2, изр. I[84]. Това в крайна сметка би означавало чл. 61, ал. 1, пр. I да бъде напълно лишен от смисъл за сметка на другите две разпоредби – каквото впечатление оставя Диков, подминавайки мълчаливо съответстващия му текст в чл. 49, пр. I ЗЗД (отм.) в учебника си по гражданско право. Но за да се приеме, че на една разпоредба от закона не следва да се отдава (никакво) значение, въпреки положителното й установяване (корективно, респ. отменително тълкуване), най-малкото се налага преди това да бъдат изтъкнати убедителни съображения. Само че такива не може да бъдат открити в съчинението на Диков, нито може да бъдат изведени от останалите правила на закона. (Напротив, с тях може да се съгласува твърдението, че управителят е задължителен представител на господаря на работата – вж. чл. 61, ал. 1, пр. I във вр. с чл. 36, ал. 1, пр. I[85].)
Вероятно Василев е съзнал тази „празнота“ в курса по облигационно право на предшественика си Диков и затова предлага чл. 61, ал. 1, пр. I да се схваща в смисъл, че доминусът се задължавал към гестора да изпълнел задълженията, които са били сключени от негово име с трети лица. Макар това тълкувание да не е формулирано категорично, то би могло да се подразбере от лаконичното твърдение на Василев, че въпросният дълг на господаря на работата „не е към третото лице“[86]. От казаното следва, че тази сделка е висящо нищожна за страните по нея (доминуса и третото лице), но създава задължение за една от тях (доминуса) – все едно че е действителна, въпреки че не е(!) – спрямо друго лице (гестора) да бъде изпълнена на насрещната страна (третото лице), доколкото не бъде одобрена от доминуса. Излиза, че това е нов вид недействителност на сделките, непознат на цивилистиката у нас, който условно може да се нарече „висяща относителна действителност“(!): чл. 26, ал. 2, пр. II във вр. с чл. 42, ал. 2, изр. I във вр. с чл. 61, ал. 1, пр. I. Подобна правна конструкция не може да бъде възприета не само защото не отговаря на нуждите на живота, но и защото не е съобразена със закона:
Щом сделката, извършена от името на господаря на работата, не поражда действие за него и третото лице, понеже е нищожна, въз основа на какъв юридически факт законът ще възложи изпълнението й на господаря на работата към управителя? Как би могло да се определи какво трябва да изпълни длъжникът, за да се освободи от задължението си? Струва ми се, че се пропуска едно важно съображение: навсякъде, където ЗЗД говори за „задължения“, в т.ч. и при чл. 61, ал. 1, пр. I, се предпоставят валидни облигационни отношения: вж. напр. чл. 10, ал. 1, чл. 56, чл. 63, ал. 2, чл. 65, ал. 3 и т.н. Но ако наистина задължението на доминуса по чл. 61, ал. 1, пр. I е към гестора, тогава сделката, сключена при мнимо представителство, би била действителна и доминусът не би могъл да я одобри, обвързвайки се към третото лице, т.к. ратификацията заздравява с обратна сила юридически актове, които не са породили правно действие (арг. от чл. 42, ал. 2).
При нормалния ход на обстоятелствата, най-вероятно, третото лице ще да е изпълнило първо задължението си към dominus negotii, т.к. чуждите работи, навярно, не са търпели отлагане (срв. чл. 60, ал. 3), но то няма да може да иска изпълнение на насрещното си вземане (обикновено за възнаграждение). Такова притезание обсъжданото становище предоставя само на negotiorum gestor. – Пита се: какъв ще бъде интересът на управителя да иска осъществяване на облигационния резултат от господаря на работата за третото лице? Може би трябва да се приеме, че ако гесторът благоволи, би могъл да поеме работите и на третото лице(!), за да го защити пред доминуса! Считам, че мъчно това би се съгласувало с принципите на облигационното право, залегнали в чл. 63 и чл. 90. Въобще какъв смисъл би стоял зад това господарят на работата да се обвързва към управителя, след като няма да може да иска изпълнение на насрещните си вземания от третото лице, когато то по някаква причина не е завършило напълно работата (чл. 79)? В крайна сметка, изглежда, че съвременното законодателство, вместо да урежда отношенията между страните по категоричен начин, ги изоставя на произвола в едно неясно положение, характерно за феодалното право.
Критикуваното твърдение заслужава да бъде дискутирано de lege ferenda. Обаче de lege lata – дори и с оглед на отм. ЗЗД от 1892 г. – за мен то остава несъстоятелно. Законодателствата, които са реципирали (пряко или косвено) Code Napoleon, но се отклоняват от него, следвайки немското право при възможността гесторът да действа като пряк представител на доминуса, щом работата е била полезно водена, или постановяват това изрично (вж. чл. 471 във вр. с чл. 268 от португалския CCo), или поне не овластяват гестора[91]. Имам достатъчно основания да смятам, че не такива са били намеренията на съставителите на ЗЗД от 1892 г. (отм.) и на ЗЗД от 1951 г.[92]
17. Абстрахирането на пълномощното от договора за поръчка
Съгласно абстракционния принцип при представителството, възприет у нас със ЗЗД от 1951 г., „вътрешните“ отношения между представлявания и представителя се уреждат от договора за поръчка (чл. 280 и сл.), а „външните“ отношения между представлявания и третото лице – от овластяването (чл. 36 и сл.). Двете правоотношения поначало са независими едно от друго: възможно е както мандат без представителна власт, така и обратното. Въз основа на това се изтъква твърдението, че репрезентативното водене на чужда работа без възлагане е несъвместимо с абстракционния принцип при представителство, защото de lege lata то можело да възникне само от едностранната воля на представлявания, но не и – както е било при отменения ЗЗД от 1892 г. – от мандат (чл. 483 и сл. от с. з.), съотв. от гестия (чл. 45 и сл. от с. з.).
Абстрахирането на представителството от договора за поръчка, както е известно, е творение на германската доктрина от XIX в.[93] и е проведено последователно в BGB, по чийто образец институтът в модерните законодателства се урежда отделно (в обща част на гражданския кодекс) от договора за поръчка (в особената част на облигационното право). Само че германският законник – за разлика от френския и италианския – не съдържа правила, подобни на чл. 61, ал. 1, пр. I, нито на чл. 292, ал. 1 ЗЗД[94]. Затова може да се отстоява, че в Германия представителството урежда само т. нар. „външни“ отношения (§§ 164 и сл.) абстрактно от поръчката (§§ 662 и сл.) и воденето на чужда работа без възлагане (§§ 677 и сл. BGB), чиито правила се отнасят единствено до т. нар. „вътрешни“ отношения.
Делението на отношенията на „вътрешни“ и „външни“ при представителството е присъщо на теорията, но не и на законодателството ни. Следователно установяването на тези отношения не може да има никакви(!) правни последици[95]. Ето защо ми изглежда неубедително твърдението, че правилата за воденето на чужда работа без възлагане (чл. 60 и сл.) се отнасяли изключително до „вътрешните“ отношения между представителя – управител и представлявания – господар на работата, а чл. 36 и сл. – единствено до „външните“ отношения между представлявания – господар на работата и третото лице[96]. Както и че в същото съотношение се намирали и правилата на чл. 36 и сл., отнесени към тези на договор за поръчка (чл. 280-292)[97]. Просто и за двата случая не може да бъдат открити показатели intra legem, че законодателят се е ръководил от подобни съображения при съставянето на разпоредбите за гестията и мандата. Привържениците на обсъжданата интерпретация, не посочвайки аргументи за твърденията си, изпадат в petitio principii: те приемат за доказано това, което трябва да се докаже; а то не може, защото законът постановява точно противното (вж. чл. 61, ал. 1, пр. I и т. III по-горе). По-нататък авторите подминават мълчаливо както чл. 61, ал. 1, пр. I, така и чл. 292, ал. 1, които се отнасят до прякото представителство. И ако това е спорно за първото правило, то за второто няма и съмнение, а то е вече достатъчно, за да се разколебае дискутираната теза: „Външните“ отношения между представлявания и трето лице не се уреждат само в чл. 36-43.
Приведени до своя логически завършек, разрешенията, извлечени от абстрактния принцип при представителството, стигат до маргиналния извод, че представителна власт може да се породи само от пълномощно. Макар че никой от застъпниците на критикуваното гледище не заявява това изрично, то неминуемо следва от твърденията им, че гесторът не придобивал представителна власт, т.к. тя можела да възникне само ако доминусът го е бил упълномощил (чл. 36, ал. 1, пр. II) или е одобрил действията му (чл. 42, ал. 2). Трудно обяснимо е защо подобни възражения не се изтъкват при преупълномощаването за запазване на интересите на представлявания (чл. 43 ЗЗД[101]) или при представителната власт на търговски помощник (чл. 30, ал. 2, изр. II ТЗ). Прочее за мен схващането на мнозинството е contra legem. Самият законодател е уредил принципиалната възможност представителството да възникне и ex lege, т.е. по силата на правно значим факт извън волята на представлявания. Съгласно чл. 36, ал. 1: „Едно лице може да представлява друго по разпоредба на закона или по волята на представлявания.“ Точно такава хипотеза е уредена в чл. 61, ал. 1, пр. I. Като това правило не влиза в никакво стълкновение с института на представителството, което може да бъде доброволно или задължително. Казано иначе: чл. 61, ал. 1, пр. I е специален спрямо общия чл. 42[102]. Оттук и следващият междинен извод: Основанията, изключващи приложението на чл. 42, т.е. пораждащи представителна власт без волеизявление на представлявания, не се уреждат изчерпателно от чл. 36-43.
Наистина абстракционният принцип при представителството отвлича (абстрахира) представителната власт от причината й (вътрешните отношения), и то в интерес на третото лице, защото вътрешните отношения между представител и представляван са динамични и в повечето случаи за третото лице е непосилно да се осведоми за настъпилите промени в тях. От тази основна идея изхождат чл. 41, ал. 2 и чл. 290 ЗЗД; както и чл. 22, ал. 2 in fine; чл. 26, ал. 2 in fine; чл. 137, ал. 1, т. 7 във вр. с ал. 4 и ал. 5; чл. 141, ал. 2; чл. 235, ал. 4; чл. 236, ал. 4 от ТЗ; така и чл. 9 от Директива 68/151/ЕИО на Съвета относно изискванията за оповестяване по отношение на някои видове дружества; а също и т. 1 от Т. р. № 3/2013 г. на ОСГТК. Разбира се, всичко това не означава, че от разглежданото ръководно начало не са познати известни изключения[103]; иначе то не би било принцип, а нещо друго (напр. аксиома). Такива отклонения от абстрактното начало напр. са: чл. 41, ал. 2 ЗЗД; чл. 141, ал. 6 и чл. 235, ал. 2 ТЗ; чл. 114, ал. 12 ЗППЦК.
Един от случаите, в които законът не допуска абстрактност, постановявайки каузалност между „вътрешните“ и „външните“ отношения при представителството, е налице при недобросъвестност на третото лице. Става дума за хипотезисите на чл. 41, ал. 2 ЗЗД и чл. 141, ал. 6 и чл. 235, ал. 5 ТЗ. Същото обстоятелство може да бъде открито и при gestio representativa: за да породи то действие, управителят трябва да е съобщил на третото лице, че действа qua gestor, при което по необходимост третото лице ще знае (или поне, най-малкото, ще е имало възможността да узнае) за липсата на представителна власт[104] (арг. от чл. 61, ал. 1 ab initio във вр. с чл. 42, ал. 1). Защото това лице е недобросъвестно, затова възникването на представителната власт, която е обусловена от същите предпоставки като при контрарните искове (т.е. от вътрешните отношения между gestor и dominus), му е противопоставима.
Всъщност дори опасността, оправдаваща абстрахирането на представителството от вътрешните отношения, не е толкова обострена при репрезентативната гестия. Обстоятелствата, от които зависи възникването на обратните искове и представителната власт на гестора – дали работата е била „предприета уместно“ и „добре управлявана“ в чужд интерес (чл. 61, ал. 1 ab initio), – ще са добре известни на третото лице. За поемането на работата (съотв. и за липсата на представителна власт) то ще бъде осведомено от управителя (задължителна предпоставка на репрезентативната гестия), при което третото лице ще може да прецени сам? била ли е уместно предприета работата, или не; в тази връзка то може да задава въпроси на управителя. Дали работата е била управлявана добре, вече ще зависи – в крайна сметка – именно от третото лице: нему е било възложено от гестора да поправи чуждия имот, да обере чуждата реколта, да смени спуканите тръби и пр.
Съумее ли третото лице да управлява полезно работата в чужд интерес, когато управителят я е бил предприел уместно, господарят на работата ще се обвърже директно с третото лице – чл. 61, ал. 1, пр. I. „Вътрешните“ отношения между представлявания – dominus и представителя – gestor са тъкмо „в ръцете“ на третото лице и възникването на представителната власт, респ. на контрарните искове, зависи до голяма степен точно от него. Вярно е, че интересът на господаря на работата в случая взема превес в някаква степен над интересите на третото лице, но това не е случайно: представителната гестия има за цел да бъдат запазени интересите точно на господаря и е оправдана дотолкова, доколкото последният има интерес от нея (арг. от чл. 60 и сл.). Неосъществяването на състава на чл. 61, ал. 1, пр. I най-често ще се дължи на това, че третото лице не е водило чуждите работи полезно. В такива случаи няма и съмнение, че е справедливо доминусът да не е обвързан към третото лице.
Последният междинен извод гласи: Основателно е третото лице да бъде в положението, в което обвързването му с доминуса зависи от същите предпоставки, важащи за actio negotiorum gestorum contraria, защото, от една страна, то е недобросъвестно: нему е било съобщено за лисата на представителна власт от управителя; и от друга страна, осъществяването на предпоставките на чл. 61, ал. 1 ab initio в последна сметка зависи именно от третото лице: от това как то ще изпълни „задължението“ си.
Управителят на чужда работа без възлагане може да се задължи било изрично, било подразбиращо се към третото лице, като му обещае, че господарят на работата ще изпълни задълженията си, поети от негово име по чл. 61, ал. 1, пр. I (чл. 23); като встъпи в дълга на господаря чрез съглашение с третото лице – кредитор (чл. 101 ab initio); като даде на третото лице обезпечения и т.н. Това са все нови задължения, които възникват не по силата на закона (чл. 60 и сл.), а въз основа на последващи съглашения между управителя и третото лице (чл. 8 и сл.).
Подобно обвързване ex lege на гестора към трето лице не би могло да се обоснове по аналогия на закона[107]. Считам за неоснователно да се твърди, че управителят обещавал на третото лице, че господарят на работата щял да изпълни задължението си от сделката, сключена от негово име (чл. 23 във вр. с чл. 61, ал. 1, пр. 1). Това е така не само когато гесторът не разполага с представителна власт (т.к. не е управлявал полезно чуждите работи – чл. 61, ал. 1 ab initio), но и когато той не носи отговорност по чл. 42, ал. 1 към третото недобросъвестно лице. Просто в закона няма празнина. Правото не е оставило управителя, нито господаря на работата, нито третото лице без защита, а се стреми към баланс между интересите им (вж. по-горе т. 14).
19. Обзор на по-важните изводи
Въз основа на всичко казано дотук би могло да се заключи, че по българското облигационно право управителят на чужда работа без възлагане е възможно да придобие представителна власт по силата на закона, когато извършва сделки от името на господаря на работата с трето лице, ако е бил предприел работата уместно и я е бил управлявал добре в чужд интерес – арг. от чл. 61, ал. 1, пр. I във вр. в чл. 36, ал. 1, пр. I ЗЗД. По-важните ми съображения за този извод са следните:
Смисълът, който следва да се влага в текста на чл. 61, ал. 1, пр. I: „да изпълни задължения, сключени от негово име“, е следният: „правата и задълженията от сделките, които управителят е сключил от името на заинтересувания с трети лица, възникват направо за заинтересувания“ (срв. чл. 36, ал. 2 и чл. 292, ал. 1). Това съждение се налага както от систематичното тълкуване на разпоредбата във вр. с чл. 36, ал. 1, пр. II, така и от историческото й тълкуване във вр. с отменено законодателство, откъдето произтича и „атавистичната“ редакция на прякото представителство – срв. чл. 49 и чл. 498, ал. 1 ЗЗД от 1892 г. (отм.). Освен това, когато ЗЗД говори за „правни действия (съотв. сделки или задължения), извършени (поети или сключени) от чуждо име“, той винаги подразбира фактическия състав на прякото представителство (срв. чл. 38; чл. 42, ал. 2; чл. 97, ал. 2; чл. 255, ал. 2, изр. II; чл. 292, ал. 1).
Делението на отношенията на „вътрешни“ и „външни“ при представителството е присъщо на теорията, но не и на законодателството ни. Установяването на тези отношения не може да има никакви правни последици. От една страна, правилата за представителството съдържат не само разпоредби относно „външните“ отношения, но и относно „вътрешните“ отношения (чл. 36, ал. 1 in fine; чл. 37; чл. 39; чл. 43; чл. 38, ал. 2; чл. 41, ал. 1, пр. I-II). От друга страна, „външни“ отношения се уреждат и извън чл. 34-43 (срв. чл. 61, ал. 1, пр. I и чл. 292). Юридическите факти, изключващи приложението на чл. 42, т.е. тези, които пораждат представителна власт без волеизявление на представлявания, не се съдържат изчерпателно в чл. 36-43. Ето как правилата за gestio representativa (чл. 61, ал. 1) и falsus procurator (чл. 42, ал. 2) може да се съчетаят, без помежду им да има непреодолимо противоречие: Ако гестията е полезна, гесторът може да действа от името на доминуса, когато сключва сделки с трети лица; в противен случай действията на гестора не обвързват доминуса, доколкото последният не ги одобри (чл. 62). Абстрахирането на представителството (чл. 36-43) от договора за поръчка (чл. 280-292) не означава, че от воденето на чужда работа без възлагане (чл. 60-62) не може да възникне представителна власт. Просто няма място за аналогии между репрезентативния мандат и репрезентативната гестия: представителната власт от мандата е възниквала като доброволна, а тази от гестия – като задължителна; промяната в основанията, от които възниква доброволното представителство, не е – само по себе си – изменение на юридическите факти, пораждащи задължителното представителство.
Съчетавайки в себе си обикновената гестия и задължителното представителство, репрезентативното водене на чужда работа без възлагане поражда правоотношения както между управителя и господаря на работата, така и между господаря на работата и третото лице. Първото отношение условно може да се нарече „вътрешно“. То има за предмет задълженията на гестора да продължи работата и да положи грижата на добрия стопанин (чл. 60, ал. 2) и правото му да иска обезщетение от доминуса за разноските (чл. 61, ал. 1, пр. II–III и ал. 2). Второто правоотношение по същия начин може да се означи като „външно“. То е между представлявания – господар на работата и третото лице (чл. 61, ал. 1, пр. I във вр. с чл. 36, ал. 1 ab initio). Обвързването на третото лице с представлявания е обусловено от същите предпоставки, важащи за възникването на вземането на гестора срещу доминуса – чл. 61, ал. 1 ab initio. Затова „вътрешните“ отношения при репрезентативната гестия са основание за възникване на „външните“ отношения. С други думи: при gestio representativa не е налице абстрактност, но каузалитет между „вътрешни“ и „външни“ отношения. Третото лице е поставено в състояние, в което обвързването му с господаря на работата зависи от „вътрешните“ отношения между dominus и gestor (чл. 61, ал. 1 ab initio), защото, от една страна, това лице е недобросъвестно – знаело е, че управителят изначално не разполага с представителна власт, а от друга страна – тъкмо от третото лице ще да е зависело de facto „полезното управление на работата“, т.е. от това как в крайна сметка то е извършило това, за което се е „задължило“ към господаря на работата посредством управителя й.
Репрезентативната гестия постига равновесие между интересите на трите страни: – Управителят няма да се обвърже лично във вр. с чуждата работа към третото лице. Така той не би понесъл договорна отговорност към него при неизпълнение, нито деликтна отговорност по чл. 42, ал. 1. – Работите на господаря, на свой ред, няма да бъдат оставени на произвола, напротив, възможно е да бъдат поети от професионалист в конкретната област. Задължителното представителство по чл. 61, ал. 1, пр. I не е прекомерна намеса в чужда правна сфера, защото създава задължения за доминуса до същия размер, до който той би се задължил към гестора при „косвено“ представителство. Положението на господаря на работата е достатъчно обезпечено от правилото на чл. 61, ал. 1, което не би позволило той да се обвърже с трето лице, ако това не е било в негов интерес, т.е., ако работата не е била предприета уместно и не е била добре управлявана. На общо основание чл. 40 е страж пред това третото лице и представителят – гестор да се споразумеят във вреда на представлявания – доминус. – Третото лице, преценявайки възможностите си автономно, би могло да се съгласи да се обвърже с доминуса по силата на чл. 61, ал. 1, пр. I и така да придобие вземане за възнаграждение, когато сключеният договор е бил възмезден, стига, разбира се, работата да е била водена полезно. Докато, ако третото лице поеме работите лично, qua gestor, това би било съмнително, доколкото не е последвала ратификация (чл. 62, срв. обаче чл. 286).
20. Предложение с оглед на бъдещия закон
При бъдещата работа на законодателя с обективното облигационно право си заслужава да се обсъди предложението чл. 61, ал. 1 да бъде коригиран чисто граматически, но не и по същество, за да се изостави архаичната му редакция, която, за съжаление, се долавя и в проектите за български ГК. Би могло ал. 1 да се раздели на две алинеи: в първата (сегашна) да се уреди репрезентативната гестия, а във втората (нова) – обратните вземания на управителя срещу господаря на работата (мислима е и обратната поредност[109]). По този начин безспорно се постигна по-голяма прегледност в сравнение със сегашната сравнително дълга формулировка. Въпреки тази му слабост, за предпочитане е настоящият метод, в който задължителното представителство и контрарните искове са обединени в една разпоредба[110]. По този начин се запазва както монолитната структура на закона, така и препратките на множеството съдебни актове и научни съчинения, натрупани през последните седем десетилетия. В крайна сметка, предпоставките и за двата случая са едни и същи. С оглед на всичко това считам, че de lege ferenda чл. 61, ал. 1 може да бъде изменен така[111]: „Ако работата е била предприета уместно и е била добре управлявана в чужд интерес, правата и задълженията от сделките, които управителят е сключил от чуждо име с трети лица, възникват направо за заинтересувания, който е длъжен още да обезщети управителя на работата за личните задължения, които той е поел, и да му върне необходимите и полезни разноски заедно с лихвите от деня на изразходването им.“
* Всички препратки към нормативен акт, без да е посочено заглавието му, са относно ЗЗД от 1951 г. Съдебната практика, доколкото не е уточнено друго, е цитирана по правно-информационни системи „Сиела“, „Апис“ и „Лакорда“, актуализирани с ДВ, бр. 71/01.IX.2017 г. Решение, за което не е посочено от кой съд е постановено, е на ВКС на РБ. Всеки един курсив в текста е мой – Св. Ив.
[2] Словосъчетанието „водене чужда работа без пълномощие“, употребено от законодателя в заглавието на раздел шести, глава втора от общата част на ЗЗД, е заменено в текста с по-подходящия според мен термин „водене [на] чужда работа без възлагане“ (срв. чл. 49, чл. 280, ал. 283, ал. 1). Легалното название разкрива неоправдана приемственост с терминологията на отм. ЗЗД от 1892 г. (вж. чл. 483-508, отдел шести „За пълномощието“ от с. з.). Докато в Царство България под „без пълномощие“ се е разбирало извършването на правни действия от чуждо име без представителна власт, т.е. без договор за поръчка, то след приемането на ЗЗД от 1951 г. нито договорът за поръчка се нарича „пълномощие“, нито представителството възниква от него (срв. чл. 483 и сл. от отм. ЗЗД (1892 г.) с чл. 36 и сл. и чл. 280 и сл. от ЗЗД (1951 г.)). Дори и заглавието на раздел шести да беше съобразено с новото название на мандатния договор („поръчка“) в ЗЗД от 1951 г., а именно „водене на чужда работа без (договор за) поръчка“ (както е направил руският законодател в гл. 50 от Гражданский кодекс (ГК) на Руската федерация (РФ) „действия в чужом интересе без поручения“), то също би било юридически неточно. Мандатът изключва гестията само за действията, които са възложени с него, но не и за тези, които гесторът предприеме excessus mandati, нито за тези, които въобще не може да бъдат предмет на мандата, но може да бъдат предприети qua gestor, напр. поправянето или пазенето на една вещ, превозването на товар и др. т. Срв. ст. 982 от ГК на РФ: „Если лицо, в интересе которого предпринимаются действия без его поручения, одобрит эти действия, к отношениям сторон в дальнейшем применяются правила о договоре поручения или ином договоре, соответствующем характеру предпринятых действий, даже если одобрение было устным.“ („Ако лицето, в чийто интерес се извършват действията без негова поръчка, одобри тези действия, към отношенията на страните занапред се прилагат правилата за договора за поръчка или друг договор, съответстващ на характера на предприетите действия, дори ако одобрението е било устно.“).
[5] Разпоредбата на чл. 349, ал. 1 ТЗ, независимо от систематическото й място, има принципиално значение за „косвеното“ представителство у нас поради липсата самостоятелна уредба в общата част на гражданския закон, отделена от мандатните договори. Вж. и чл. 294, ал. 1 (отм.) ЗЗД.
[8] „Управителят е овластен да извършва правни действия от името на заинтересуваната страна, доколкото интересите й по този начин са надлежно представлявани.“
[9] Заглавието на разпоредбата би могло да се преведе като „Право на управителя да действа като представител на господаря“, а съдържанието й – „Управителят може да сключва правни сделки или да извършва други юридически действия като представител на господаря дотолкова, доколкото разумно може да се очаква, че това ползва господаря.“
[15] „Общият принцип е, без всякакво съмнение, че извършените работа и труд или похарчените пари от някого, за да бъде запазена или облагодетелствана собствеността на другиго, съгласно английското право не създават никакво право на задържане върху запазената или облагодетелстваната собственост, нито сами по себе си създават някакво задължение за заплащане на разноските. Отговорностите не трябва да бъдат налагани върху хората зад гърба им, най-малкото Вие не може да предоставите полза другиго против неговата воля.“ Съдебното решение е достъпно на ‘http://swarb.co.uk/falcke-v-scottish-imperial-insurance-co-ca-1886’(линкът е проверен последно на 22.V.2017 г.). Подробности за него – вж. в Stoljar, S. Negotiorum gestio. (Chapter 17.) – In: Restitution – unjust enrichment and negotiorum gestio. (Volume X.) International encyclopedia of comparative law. T?bingen: J. C. B. Mohr (Paul Siebeck), the Hague, Boston, London: Martinus Nijhoff Publishers, 1984, p. 33.
[19] Губиделников, Г. Negotiorum gestio. // Юридически преглед, 1909, XVII, № 4, с. 254.
[20] Павлов, Хр. Фактическо представителство (Negotiorum gestio). // Юридическо списание, год. V, с. 191-197. С negotiorum gestio representativa се обяснява и популярното название на института в началото на миналия век: „фактическо“ представителство – представителство, което възниква ipso facto от чужди действия, без да е било налице овластяване (т.е. „юридическо“ представителство).
[26] Подобна ситуация днес звучи доста „екзотично“ най-малкото защото едва ли някои нотариус би изповядал подобна сделка. Отворен е въпросът за сключването на предварителен договор (чл. 19). В тази връзка срв. Кожухаров, Ал. Облигационно право. Общо учение за облигационното отношение. Кн. 1. Нова редакция О. Герджиков. С.: „Софи-Р“, 1996 г., 71-73 (§ 17, т. V), бел. № 80.
[29] Вж. както Кожухаров, Ал. Водене на чужда работа без пълномощие. // Кожухаров, Ал., К. Телбизов, Д. Димитров, Л. Радоилски, М. Геновски. Основи на държавата и правото на НРБ. Част II. С.: Наука и изкуство, 1953, с. 412; така и Кацарски, Ал. Предприемане на чужда работа без пълномощие (чл. 60 ЗЗД). // Държава и право, 1988, № 8-9, 48-55. Напоследък в литературата се мултиплицира грешката да се посочва като произведение, посветено на гестията, статията на Вл. Мануилов и Ив. Узунов в сп. „Социалистическо право“ № 1/1966 г. касателно гражданската отговорност за вещи и ПП № 17/1963 г. на ВС. Въпросното съчинение не се отнася до воденето на чужда работа без възлагане, а е посветено на непозволеното увреждане, каквото е и действителното му заглавие „Чл. 50 от ЗЗД и Постановление № 17/1963 г. на Пленума на ВС на НРБ“, а не „Чл. 60…“. Впрочем насловът на ПП № 17/1963 г. също е подчертано ясен в това отношение: „Относно някои въпроси по приложението на закона при отговорност за непозволено увреждане“.
[33] Попов, К. Водене на чужда работа без пълномощие. // Български законник, 2003, № 2, 68-70.
[34] Пунев, Ат. Актуален поглед върху воденето на чужда работа без натоварване. // Търговско и конкурентно право, 2011, № 9, 34-44, и № 10, 20-29.
[35] Иванов, Св. Практиката на българските съдилища (1893-2015) върху воденето на чужда работа без възлагане. // Съвременно право, 2015, № 5, 86-99.
[36] Големинов, Ч. Гражданскоправни източници на задължения. 2. прераб. и доп. изд. С.: Фенея, 2011, 203-214. Големинов изцяло следва курса на акад. Василев; затова всичко казано за последния важи с пълна мяра и за първия.
[44] Василева, Ем. Водене на чужда работа без пълномощие. // Влахов, К., Т. Гроздева, Е. Балевска, К. Маринова, Св. Калинова, А. Адамова, К. Топалов, Б. Белазелков, А. Баева, Т. Калчева, А. Бонева, Т. Върбанова, Ем. Василева, Ц. Георгиева, Ст. Григорова, Зл. Чолева. Под редакцията на Б. Пунев. Помагало по гражданско материално право за кандидатите за младши съдии. Част II. С.: „Национален институт на правосъдието“, 2012, с. 394.
[45] Не е много по-ясен и испанският чл. 1893, ал. 1 CC: dominus negotii е „отговорен за задълженията, сключени в негов интерес“ (‘responsable de las obligaciones contra?das en su inter?s’). Така или иначе, испанската доктрина допуска, че управителят може да бъде задължителен представител на господаря на работата – вж. Pasquau Lia?o, M. La gesti?n de negocios ajenos. Madrid, 1986, p. 198; S?nchez Jord?n, M. E. La gesti?n de negocios ajenos. Madrid: ‘Civitas’ 2000, p. 603, и др. (цит. по: v. Bar, Ch. Op. cit., p. 301).
[49] В това отношение италианският законодател е по-прецизен при изготвянето на правилата за ‘Gestione di affare altrui’. Само формулировката на чл. 2031, ал. 1, пр. I c. c. от 1942 г. търпи същите възражения както и чл. 61, ал. 1, пр. I ЗЗД: ‘l’interessato deve adempiere le obbligazioni che il gestore ha assunte in nome di lui…’ (заинтересуваният трябва да изпълни задълженията, които управителят е извършил от негово име…).
[54] Че определението на quasi–contrats в чл. 1371 C. civ. в редакцията от 1804 г., откъдето е реципиран текстът на чл. 45 ЗЗД от 1892 г. (отм.), не казва нищо повече от това, че воденето на чужда работа без възлагане може да бъде представително, т.е., че с действията си управителят може да обвърже господаря на работата и третото лице (срв. чл. 1375, пр. I C. civ. в редакцията от 1804 г.), настоява още и Stoljar. S. Op. cit., p. 22. Изглежда, осъзнавайки безполезността на тази дефиниция, френският законодател я е ревизирал в чл. 1300, ал. 1 C. civ. след 2016 г.: ‘Les quasi–contrats sont des faits purement volontaires dont il r?sulte un engagement de celui qui en profite sans y avoir droit, et parfois un engagement de leur auteur envers autrui.’
[59] Според р. № 60/25.III.2013 г. по т. д. № 475/2012 г., II т. о., господарят (възложителят) „дължи обезщетение по чл. 61, ал. 1 само до размера на разходите на изпълнителя [управителя] на извъндоговорните строително-монтажни работи за материалите и труда, но не и за търговската печалба“.
[62] Такива са случаите на: (а) привидна представителна власт – чл. 17, ал. 2 във вр. с чл. 39, ал. 1; (б) обвързване на представлявания след прекратяването на представителна власт, подлежаща на вписване в нарочен регистър, ако действията на представителя са извършени с трето добросъвестно лице до момента на вписването – чл. 41, ал. 1; (в) изпълнение на поръчка от доверител, действащ като пряк представител на довереника, когато първият не е знаел и не е могъл да узнае за прекратяването й – чл. 290; и др.
[63] Съгласно въпросното правило на австрийския законник: ‘Wer weder durch ausdr?cklichen oder stillschweigenden Vertrag, noch vom Gerichte, noch aus dem Gesetze das Befugni? erhalten hat, darf der Regel nach sich in das Gesch?ft eines Andern nicht mengen. H?tte er sich dessen angema?t; so ist er f?r alle Folgen verantwortlich.’ („Никой, който не е бил овластен чрез изричен или подразбиращ се договор, нито от съда или от закона, не може по правило да се намесва в работите на другиму. Ако е предприел това, той е отговорен за всички вреди.“) Подобен извод у нас може да се направил от тълкуването на чл. 45 във вр. с чл. 51, изр. I ab initio: делинквентът отговаря за „всички“ вреди, а не само за „предвидимите“ (срв. чл. 82). Затова намирам, че de lege ferenda въвеждането у нас на разпоредба, подобна на § 1035 ABGB, би било безпредметно. То не би казало нищо повече от чл. 51, изр. I ab initio.
[65] De lege ferenda заслужава да се сподели разбирането за въвеждането на правото на третото лице да прекрати състоянието на висящност по чл. 42, ал. 2, като запита мнимо представлявания дали ще ратифицира, или денонсира сключената без представителна власт сделка, а той бездейства в един разумен срок, даден му от третото лице или следващ се според обстоятелствата (вж. общо Йосифова, Т. Цит. съч., 132-134; и Таков, Кр. Цит. съч., с. 362-370). Впрочем подобно правило съществува в повечето модерни кодификации (вж. напр. § 177 II BGB; чл. 399, ал. 3 от италианския c. c.; чл. 3:69, ал. 4 BW; чл. 260, ал. 1 от португалския CCo; кн. II, чл. 6:111, ал. 2 от проекта за ОРР). Според чл. 3:208 от Принципите на европейското договорно право (ПЕДП) бездействието на мнимо представлявания в срока се приравнява на ратификация (срв. чл. 43 и чл. 301 ТЗ). В тази връзка ОСГТК с т. 2 от диспозитива на Т. р. № 5/2014 г. от 12.XII.2016 г., докл. съдия Б. Цонев, прие, че: „При липса на потвърждаване [по чл. 42, ал. 2], на недействителността може да се позове само лицето, от името на което е сключен договорът [без представителна власт], или неговите универсални правоприемници.“ Отворен е въпросът, дали ВКС не следваше да подходи творчески при тълкуването на закона, при все че законодателна интервенция едва ли може да се очаква поне засега, а трудно някой би се съмнявал в разума, стоящ зад възможността третото лице да прекрати състоянието на висящност.
[69] В Испания само на доктринерно ниво, т.к. все още липсва практика (вж. по-горе бел. № 46).
[70] Вж. Планиол, М. Елементарно ръководство по Гражданско право. Специални договори. Превел Т. Наследников. С.: Работническа кооперативна печатница „Напред“, 1919, с. 379.
[71] „Управителят без възлагане, който е извършил всичко правилно и е действал както изискват обстоятелствата, има право да иска от този, чиято работа е водена…, да поеме всички задължения, сключени от негово име…“
[72] „Той [господарят] трябва да изпълни всички необходими или полезни задължения, сключени от негово име или в негова полза от управителя с трети лица.“
[84] Въпросът за квалификацията на недействителна сделката, която е извършена от мним представител (чл. 42, ал. 2), е дискусионен. Според мнозинството сделката е висящо недействителна (вж. напр. както Йосифова, Т. Цит. съч., с. 111-115; Таков, Кр. Цит. съч., с. 321-325; така и р. № 337/14.X.2014 г. по гр. д. № 3598/2014 г., IV г. о.; р. № 107/02.IV.2015 г. по гр. д. № 6551/2014 г., ІV г. о.; р. № 141/30.XI.2015 г. по гр. д. № 2944/2015 г., ІІ г. о.; в този смисъл е и т. 2 от диспозитива на ТР № 5/2014 г. от 12.XII.2016 г. на ОСГТК). Застъпено е и становището, че такава сделка е висящо нищожна (вж. Таджер, В. Гражданско право на НРБ. Дял II. 2. изд. С.: Софи-Р, 2001, с. 473; и Димитров, М. Основанията за нищожност по чл. 26, ал. 1 ЗЗД. С.: „Сиби“, 2013, 135-137). Смятам за по-точно второто разбиране. Именно защото сделката без представителна властта е нищожна на основание чл. 26, ал. 2, пр. II поради липсата на съгласие на едната страна, в чл. 42 не е казано нищо за недействителността на така извършеното юридическо действие, следователно легалният термин остава „нищожност“. Твърдението, че нищожните сделки не се заздравявали, не е достатъчно, за да опровергае това съждение: срв. чл. 293, ал. 3 ТЗ.
[88] Друг пример за безкритично възприемане на германското право и теория от Василев е твърдението му, че „ЗЗД отхвърля схващането…, според което действието по управление на чужда работа без натоварване трябва да се извърши в съответствие с действителната или предполагаемата (вероятната) воля на носителя на интереса.“ (Василев, Л. Цит. съч., 605). Авторът се аргументира с чл. 61, ал. 3, който допускал водене на чужда работа и против волята на господаря й. Въпросното „схващане“, за което иде реч, всъщност е § 677 in fine, ‘Pflichten des Gesch?ftsf?hrers’ („Задължение на управителя на чуждата работа“) BGB и се отнася до възникването на задължението за гестора. По-нататък Василев изпада в contradictio in adjecto (с. 606), твърдейки, че за да възникне задължение за доминуса, трябва „работата [да] е била предприета и извършена уместно и [да] е била добре управлявана, и то в съответствие с предполагаемата воля на чуждото лице“(?).
Според мен това твърдение на Василев, изтъкнато и на друго място в учебника му (с. 607), също не може да бъде споделено de lege lata. То оставя впечатление, че управителят не е длъжен да поеме работата в съответствие с (изричната или предполагаемата) воля на господаря, но – за да бъде обезщетен – трябва да се е съобразил с нея! Смятам, че и тук не такива са били съображенията на българския законодател: най-малкото подобни предпоставки не може да бъдат открити изрично нито в чл. 60 (където е уредено задължението на управителя), нито в чл. 61 (където е уредено задължението на господаря на работата). Самото становище на Василев е доста разколебано дори с оглед на германското право: немският законодател е прокарал последователно въпросната предпоставка. Тя е необходима, за да възникне както задължението на гестора – § 677, така и на доминуса – § 683, ‘Ersatz von Aufwendungen’ („Възстановяване на разноски“) BGB, докато Василев настоява за това единствено в последния случай.
[93] Срв. Laband, P. Die Stellvertretung bei dem Abschlu? von Rechtsgesch?ften nach dem allgemeinen deutschen Handelsgesetzbuch. – Zeitschrift f?r das gesammte Handelsrecht, No 10, 1866, 183-241.
[95] Вж. общо Таков, Кр. Цит. съч., с. 23: „Ако [делението между „вътрешни“ и „външни“ отношения] има raison d’?tat, той е само във възможността за удобна систематизация на изложението на определена материя.“
[98] За ‘Angewandte Gesch?ftsf?hrung ohne Auftrag’ – вж. общо v. Bar, Ch. Op. cit., 64-68, и цит. там немска литература.
[99] Ето защо, ако преупълномощителят – управител се откаже от представителната си власт, след като е преупълномощил другиго, представителната власт на преупълномощения не се прекратява. Тя не е производна от представителната на власт на първия представител (иначе е приложим хипотезисът на чл. 43, ал. 1, пр. I), а възниква по силата на закона (пр. II). Прочее максимата ‘Resoluto iure dantis, resolvitur et ius accipientis.’ е относима само в първия (пр. I), но не и в последния (пр. II) случай. (В противния смисъл – вж. Таков, Кр. Цит. съч., с. 147-148; в същия смисъл като в текста – вж. пак там, с. 148, бел. № 34, цитираната германска литература.)
[109] Както е постъпил квебекският законодател в чл. 1486, ал. 1 (обратни искове) и ал. 2 (представителство) от CCQ. Понеже предпоставките в двата случая са едни и същи, затова ал. 2 препраща към фактическия състав на ал. 1: ‘Il doit aussi remplir…’ („Той също трябва да…“), вместо да го възпроизведе отново. Вероятно точно обратното би сторил съвременният български законодател, който нерядко разкрива необясним афинитет към многословието, което не придава голям смисъл, но безспорно затормозява тълкувателя (срв. напр. чл. 379, ал. 2 и ал. 3, чл. 386, ал. 1 ГПК). Последният метод на нормотворчество намирам за недопустим.
Предишна статияПодсъдност на исковете за недължимост на публични вземания (преглед и анализ на съдебната практика)
Следваща статияСигнал за противоречива съдебна практика по въпроси на отрицателните установителни искове за несъществуване на задължения поради погасяването по давност на вземанията

matches:
in fine
in fine
de lege ferenda
de lege lata
de lege lata
in fine
in fine
in fine
de lege ferenda
de lege ferenda
De lege ferenda
in fine
de lege lata